ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ЧЕРКАСЬКОЇ ОБЛАСТІ
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

20 березня 2024 року

м. Черкаси

Справа № 693/297/21

за позовом ОСОБА_1

до Іноземного підприємства "Агро-Вільд Україна"

про визнання незаконним та скасування рішення засновника та поновлення на роботі.

Представники учасників справи:

Позивач ОСОБА_2 , адвокат;

Відповідач не з`явився.

Секретар судового засідання Щокань В.М.

Суддя Гладун А.І.

1. Позиції учасників справи, процесуальні дії суду та учасників у справі

1.1. 05.04.2021 ОСОБА_1 звернулась до Жашківського районного суду Черкаської області з позовом до Іноземного підприємства "Агро-Вільд Україна".

- Змістом позову є немайнові вимоги визнати незаконним та скасувати рішення засновника Іноземного підприємства "Агро-Вільд Україна" №4 від 30.05.2018 про звільнення позивача з посади та поновити позивача на посаді генерального директора Іноземного підприємства "Агро-Вільд Україна".

1.2. Обґрунтовуючи позовні вимоги, позивач ствердила, що у 2010 році призначена на посаду генерального директора ІП "Агро-Вільд Україна". 22.05.2018 у зв`язку з необхідністю догляду за малолітньою дитиною позивач подала єдиному учаснику (засновнику) підприємства Вільду Бертольду заяву про надання їй відпустки у зв`язку з необхідністю догляду за малолітньою дитиною. Позивач видала наказ про те, що відбуває у безоплатну відпустку по догляду за дитиною до досягнення нею трьох років з 01.06.2018 по 20.09.2019. Згодом позивачу стало відомо, що всупереч поданій нею заяві про надання відпустки по догляду за дитиною, засновник підприємства 30.05.2018 прийняв рішення про звільнення її з посада за згодою сторін. Зі змістом наказу засновник підприємства її не ознайомив, його копію не вручив. Позивач дізналася, що в Єдиному державному реєстрі юридичних осіб, фізичних осіб - підприємців та громадських формувань ОСОБА_3 зазначений керівником підприємства з 31.05.2018.

1.3. Відповідач, заперечуючи проти позовних вимог, ствердив, що позивач пропустила строк звернення до суду з позовом, визначений статтею 233 Кодексу законів про працю України, що є підставою відмову у позові.

2. Процесуальний перебіг справи.

2.1. Рішенням Жашківського районного суду Черкаської області від 17.08.2021 позов задоволено. Визнано незаконним та скасовано рішення засновника ІП "Агро-Вільд Україна" від 30.05.2018 № 4 про звільнення ОСОБА_1 за згодою сторін; поновлено ОСОБА_1 на посаді генерального директора ІП "Агро-Вільд Україна".

2.2. Постановою Черкаського апеляційного суду від 11.11.2021 рішення Жашківського районного суду Черкаської області від 17.08.2021 скасовано, провадження у справі закрито; роз`яснено позивачці, що розгляд справи віднесено до юрисдикції господарського суду, а також її право протягом десяти днів з дня отримання постанови звернутись до Черкаського апеляційного суду із заявою про направлення справи за встановленою юрисдикцією.

2.3. Постановою Верховного Суду від 14.04.2022 постанову Черкаського апеляційного суду від 11.11.2021 у справі № 693/297/21 залишено без змін.

2.4. Рішенням Господарського суду Черкаської області від 21.03.2023 у справі №693/297/21 позов задоволено частково. Визнано незаконним та скасовано рішення засновника ІП "Агро-Вільд Україна" від 30.05.2018 № 4 про звільнення ОСОБА_1 з посади за згодою сторін. Закрито провадження у справі за вимогою про поновлення ОСОБА_1 на посаді генерального директора ІП "Агро-Вільд Україна".

2.5. Задовольняючи позовні вимоги в частині визнання незаконним та скасування рішення засновника про звільнення позивача, господарський суд дійшов висновку, що під час прийняття зазначеного рішення відповідачем не було дотримано процедури ухвалення рішення про припинення повноважень позивачки як генерального директора відповідача, яка чітко передбачена установчими документами Підприємства, а саме статутом ІП "Агро-Вільд Україна" та контрактом на управління Підприємством. У свою чергу, закриваючи провадження у даній справі, суд першої інстанції вказав, що після прийняття Жашківським районним судом Черкаської області рішення від 17.08.2021, останню було поновлено на посаді генерального директора згідно з наказом ІП "Агро-Вільд Україна" від 19.08.2021 №АВ/К-120, що свідчить про відсутність предмета спору у цій частині позовних вимог.

2.6. Постановою Північного апеляційного господарського суду від 26.09.2023 у справі №693/297/21 апеляційну скаргу ІП "Агро-Вільд Україна" залишено без задоволення, а рішення Господарського суду Черкаської області від 21.03.2023 залишено без змін.

2.7. Не погоджуючись із судовими рішеннями судів попередніх інстанцій ІП "Агро-Вільд Україна" звернулося до Верховного Суду з касаційною скаргою, в якій просило скасувати рішення Господарського суду Черкаської області від 21.03.2023 та постанову Північного апеляційного господарського суду від 26.09.2023 у справі №693/297/21 у частині визнання незаконним та скасування рішення засновника ІП "Агро-Вільд Україна" від 30.05.2018 № 4 про звільнення ОСОБА_1 з посади за згодою сторін та ухвалити в цій частині нове рішення про відмову у задоволенні позову, внаслідок пропущення позивачем строку звернення до суду, визначеного статтею 233 Кодексу законів про працю України.

2.8. Постановою Верховного Суду від 13.12.2023 рішення Господарського суду Черкаської області від 21.03.2023 та постанову Північного апеляційного господарського суду від 26.09.2023 у справі №693/297/21 в оскаржуваній частині скасовано, а справу у скасованій частині передано на новий розгляд до Господарського суду Черкаської області.

3. Підстави передання справи на новий розгляд до суду першої інстанції.

3.1. Передаючи справу на новий розгляд до суду першої інстанції, Верховний Суд зауважив, що суди попередніх інстанцій, зосередившись виключно на відсутності доказів ознайомлення з наказом про звільнення та доказів отримання трудової книжки, залишили поза увагою обставини обізнаності/необізнаності позивачки із фактом її звільнення із займаної посади протягом майже трьох років, а саме з моменту написання позивачкою заяви на відпустку по догляду за дитиною (як стверджує остання), тобто з 22.05.2018, до моменту звернення з даним позовом до суду, ураховуючи:

- перебування позивачки (як стверджує остання) у відпустці по догляду за дитиною до трьох років з 01.06.2018 по 20.09.2019, у контексті того, які дії були вчинені позивачкою по відношенню до Підприємства після 20.09.2019, тобто з часу, коли остання мала приступити до виконання своїх посадових обов`язків;

- зміни даних у Єдиному державному реєстрі юридичних осіб, фізичних осіб - підприємців та громадських формувань станом на 31.05.2018 (дата зміна керівника підприємства), у контексті того, що на вказану дату позивач офіційно ще працювала на підприємстві та за нею рахувались відпрацьовані робочі дні, що не заперечувалось сторонами. Важливим у даному випадку є оцінка можливості у позивача, як працюючої генеральним директором Підприємства, бути необізнаною/обізнаною зі зміною керівника (директора) Підприємства;

- причини зазначення позивачкою у своїх поясненнях (від 16.04.2019) та у позовній заяві про встановлення факту проживання однією сім`єю (від 11.11.2020) обставин того, що вона є непрацюючою, а раніше перебувала на посаді генерального директора Підприємства, у контексті "заборони суперечливої поведінки" з огляду на те, що у позовній заяві (від 05.04.2021) у даній справі остання вже вказує, що обставини її звільнення їй не відомі, оскільки вона перебувала у безоплатній відпустці по догляду за дитиною до трьох років.

4. Заяви, клопотання, процесуальні дії суду та учасників у справі під час нового розгляду справи.

4.1. 04.01.2024 відповідно до статей 6, 32Господарського процесуального кодексу України справу №693/297/21 за результатами автоматизованого розподілу передано на розгляд судді Гладуну А.І.

4.2. 08.01.2024 суд ухвалив справу №693/297/21 прийняти до свого провадження та розглядати справу за правилами загального позовного провадження. Підготовче засідання призначив о 10 год. 00 хв. 30.01.2024.

4.3. 22.01.2024 відповідач подав до суду заяву про розгляд справи без участі його представника (а.с. 221 том 3).

4.4. 22.01.2024 відповідач подав до суду додаткові пояснення, у яких просив відмовити у задоволенні позову повністю, внаслідок пропущення позивачем строку звернення до суду визначеного статтею 233 Кодексу законів про працю України (а.с. 224-231 том 3).

4.5. В обґрунтування заперечень проти позову відповідач зазначив, що позивач майже 3 роки взагалі не вчиняла будь-яких дій з метою отримання від відповідача оскаржуваного рішення засновника №4 від 30.05.2018 - наказу про звільнення №АВ/К 74 від 01.06.2018 або трудової книжки, з метою їх оскарження. При відсутності виконання трудових функцій та отримання заробітної плати, що є очевидним того, що ці документи отримані позивачкою до 08.03.2021. Отже, визначена статтею 233 КЗпП України підстава для початку перебігу строку звернення до суду з відповідними вимогами є такою, що настала (зазначена правова позиція викладена у постанові Верховного Суду від 15.03.2023 у справі №910/17459/20). Відповідно, місячний строк звернення позивача із заявленими у цій справі позовними вимогами, визначений статтею 233 КЗпП України, розпочав свій перебіг до 11.11.2020 (дата звернення до суду з позовом про розподіл майна, в якому позивачкою зазначено про свою обізнаність стосовно звільнення). Але оскільки чітко встановити дату вручення рішення засновника та наказу про звільнення або трудової книжки неможливо, як мінімум - з 11.11.2020. Відтак, ще на час подання нею позову до Жашківського районного суду Черкаської області (05.04.2021) закінчився строк позовної давності звернення до суду з позовом. При зверненні до суду позивач не заявила клопотання про поновлення пропущеного строку. Якщо строк звернення до суду, установлений статтею 233 КЗпП України, пропущений без поважних причин, суд відмовляє у задоволенні позовних вимог у зв`язку з пропуском зазначеного строку. У кожному випадку суд зобов`язаний перевірити і обговорити причини пропуску цих строків, а також навести у рішенні мотиви, чому він поновлює або вважає неможливим поновити порушений строк. Натомість у позовній заяві та інших документах позивач та її представник зазначили, що про звільнення з посади генерального директора Іноземного підприємства "Агро-Вільд Україна" остання дізналась лише 08.03.2021, тобто нібито після отримання на свій мобільний телефон у месенджері з невідомого номеру фотографії рішення засновника Іноземного підприємства "АгроВільд Україна" Вільда Бертольда Карла Алоіса №4 від 30.05.2018, що повністю спростовується іншими доказами у справі. Зазначені доводи позивача є неправдивими та мають на меті лише єдину ціль щодо створення перед судом хоча б якогось обґрунтування про те, що відповідну позовну заяву про поновлення на роботі, внаслідок нібито незаконного звільнення, подано в межах строку визначеного статтею 233 Кодексу законів про працю України. Зокрема, зазначену позовну заяву подано у квітні 2021 року (реєстраційний номер 1615/21-вх від 05.04.2021). Тобто, фактично майже після спливу трьох років з моменту звільнення позивачки у червні 2018 року. Відповідач стверджує, що позивачці достовірно відомо (або вона не могла не усвідомлювати) про своє звільнення з посади генерального директора Іноземного підприємства "Агро-Вільд Україна" ще у червні 2018 року та до 08 березня 2021 року. Проте суди першої та апеляційної інстанції не надали належної оцінки доказам, що з 01.06.2018 (день остаточного розрахунку при звільненні) здійснення відповідачем розрахунку з ОСОБА_1 після звільнення у сумі 69720,59 грн, яку вона отримала як заробітну плату з урахуванням компенсацій днів невикористаної щорічної відпустки та днів невикористаної відпустки працівникам, які мають дітей. Тобто, вказана сума є значено більшою, ніж заробітна плата (після 01.06.2018 заробітна плата позивачці відповідачем більше не нараховувалася та не виплачувалася. Позивач більше протягом майже трьох років не з`являлась на підприємстві та не отримувала заробітну плату за виконання службових обов`язків на посаді генерального директора. Відсутність звернень позивачки протягом червня 2018 року-березня 2021 років до суду або контролюючих органів із заявами про порушення свого трудового права стосовно незаконного звільнення або не отримання заробітної плати, відсутність протягом червня 2018 року березня 2021 років жодних звернень позивачки до відповідача з приводу видачі позивачці рішення засновника та наказу по підприємству, на підставі яких її звільнено з займаної посади, якщо вона їх не отримувала, опосередковано підтверджує те, що вказані документи були раніше отримані позивачкою. Відсутність протягом червня 2018 року березня 2021 років жодних звернень позивачки до відповідача з приводу видачі трудової книжки, якщо вона її не отримувала, підтверджує отримання позивачкою трудової книжки. 16.04.2019 позивач у письмових поясненнях, посвідчених приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Морозовим Т.В. від 16.04.2019, зареєстрований номер у реєстрі № 584, зазначила, що вона станом на квітень 2019 року є тимчасово не працюючою, а раніше перебувала на посаді генерального директора Іноземного підприємства "Агро-Вільд Україна". Тобто, позивач є обізнаною про факт звільнення. У відомостях з Реєстру застрахованих осіб Державного реєстру загальнообов`язкового державного соціального страхування за формою ОК-5 на застраховану особу ОСОБА_1 за період з 1999 2019 років, сформованих у 2020 році, позивач перед подачею до суду позовної заяви про встановлення факту проживання однією сім`єю та розподілу майна, відобразила про нарахування у червні 2018 року заробітної плати позивачці з боку відповідача за один відпрацьований день. Також відсутності здійснення Іноземним підприємством "Агро-Вільд Україна" відповідних нарахувань у період з липня 2018 року та усього 2019 року, тобто після звільнення позивачки з займаної посади. Зазначення позивачкою у своїй позовній заяві про встановлення факту проживання однією сім`єю та розподілу майна від 11.11.2020 того, що: "Я була керівником Іноземного підприємства «Агро-Вільд Україна» та всі активи, які мало підприємство станом на день мого незаконного звільнення у 2018 році були отримані за рахунок моєї праці на іноземному підприємстві" (аркуш 3 позовної заяви), а також "оскільки на позивача формально була оформлена значна частка в статутному капіталі на наших спільних підприємствах, то останнім (відповідачем) прийнято рішення про моє звільнення з роботи на цих підприємствах" (аркуш 5 позовної заяви). Крім того, у позовній заяві у справі №693/297/21 ОСОБА_1 зазначила (останній абзац 2 аркушу та 1 абзац 3 аркушу) наступне: "Під час підготовки позову про розподіл майна подружжя, мені стало відомо, що в Єдиному державному реєстрі юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань ОСОБА_3 рахується керівником з 31.05.2018 у той час, як згідно наказу та рішення від 22.05.2018 останнім моїм робочим днем повинно бути 31.05.2018, а він має бути тільки з 01.06.2018 керівником". Враховуючи, що позовну заяву про встановлення факту проживання однією сім`єю з ОСОБА_3 - генеральним директором та одноособовим засновником Іноземного підприємства "Агро-Вільд Україна" ОСОБА_1 подано до Жашківського районного суду Черкаської області ще 11.11.2020 (реєстраційний №5099/20-вх від 11.11.2020, справа №693/1116/20), то це є додатковим підтвердженням того, що про звільнення з посади генерального директора Іноземного підприємства "Агро-Вільд Україна" позивачка знала раніше, тобто до моменту подання до суду вказаної позовної заяви, а не 08.03.2021, як зазначено у позовній заяві, після нібито отримання на її мобільний телефон фотографії цього рішення засновника Іноземного підприємства "Агро-Вільд Україна" Вільда Бертольда Карла Алоіса №4 від 30.05.2018.

4.6. 30.01.2024 позивач подала до суду заяву про відкладення розгляду справи на іншу дату (а.с. 242 том 3).

4.7. У підготовче засідання представники позивача та відповідача не з`явилися.

4.8. 30.01.2024 суд ухвалив відкласти розгляд справи у підготовчому засіданні до 12 год. 00 хв. 19.02.2024.

4.9. 07.02.2024 позивач подала до суду додаткові пояснення, у яких просила позов задовольнити повністю (а.с. 3-5 том 4).

4.10. У додаткових поясненнях позивач зазначила, що звертаючись з позовом про поновлення на роботі, вказала, що повідомила єдиного учасника відповідача про необхідність оформлення відпустки по догляду за дитиною до 6 років (арк. 2 том.1). 22.05.2018 позивач написала заяву про на ім`я учасника підприємства ОСОБА_3 та винесла наказ про те, що вона відбуває у безоплатну відпустку за доглядом за дитиною до досягнення нею трьох років до 20.09.2019. Позивач вважала, що після досягнення дитиною трирічного віку, вона через стан здоров`я дитини, додатково оформить наступну відпустку. Підтвердженням наявності відповідних заяви та наказу є пояснення юрисконсульта та керівника юридичного сектора ОСОБА_4 , отримані у порядку ст. 20 ЗУ "Про адвокатуру та адвокатську діяльність". Останній працював на іноземному підприємстві "Агро - Вільд України" на вищевказаних посадах у період з 15.07.2017 по 02.05.2018. ОСОБА_4 підтверджує, що він готував проекти рішення учасника підприємства та наказ про надання безоплатної відпустки ОСОБА_1 по догляду за дитиною до трьох років (арк. 111 том. 1). Позовна заява про встановлення факту проживання однією сім`єю без реєстрації шлюбу, яку відповідач надав до суду, як доказ обізнаності ОСОБА_1 про її звільнення, надана до суду 11.11.2019. На цей час стосунки між ОСОБА_1 та учасником відповідача ОСОБА_3 були складні. Тому позивач прийняла рішення звернутися до суду з заявою про встановлення факту проживання однією сім`єю та про поділ спільного майна. Під час звернення до суду з позовною заявою про поновлення на роботі, позивач зазначала, що неодноразово зверталась до відповідача з вимогою надати рішення (наказ) про її перебування у відпустці за доглядом за дитиною. Жодного рішення або наказу їй не надано до 08.03.2021. Отримавши незаконне рішення 08.03.2021, позивач протягом місяця звернулась до суду за захистом свого порушеного права. Позивач вважала, що у відповідача були підстави не давати їй спірне рішення, оскільки підставами звільнення вказано - за згодою сторін (п.1. ст. 36 КЗпП України). Проте позивач не писала такої заяви про звільнення за згодою сторін. Втрата особової справи ОСОБА_1 теж викликає сумніви у добросовісності відповідача. Під час надання відзиву на позовну заяву та пояснень на відповідь на відзив, відповідач не зазначив, що особова справа позивача втрачена та не надав жодного доказу ознайомлення з особовою справою або ознайомлення позивача з рішенням учасника та наказом. В апеляційній скарзі від 30.09.2021 відповідач посилається тільки на той факт, що саме позивач не довела, що не була обізнана зі спірним рішенням учасника та наказом, не посилаючись на втрату особової справи позивача. 23.01.2023 відповідач надав до суду довідку стосовно наявних на підприємстві документів щодо звільнення ОСОБА_1 21.04.2023 відповідач у апеляційній скарзі зазначив, що у червні 2021 року була проведена перевірка, якою встановлено, що оригінал заяви позивача про звільнення було втрачено, що підтверджується комісійним актом від 15.06.2021. Позивач ствердила, що її заява про звільнення на підставі ст.36 КЗпП України відсутня. Відповідач спеціально не надавав останній на ознайомлення а ні рішення, а ні наказ. Також, як доказ обізнаності позивача, відповідач у своїх заявах до суду звертав увагу суду, на той факт, що позивачу під час звільнення видана трудова книжка, але без підтвердження відповідними доказами, аргументуючи, що не може надати докази через втрату особової справи. Відповідно до вимог Інструкції про порядок ведення трудових книжок працівників, затвердженою Наказом Міністерства праці України № 58 від 29.07.1993, можна зробити висновок, що облік трудових книжок ведеться по всім працівникам, а не по кожному особисто.

Відповідно до рішення учасника підприємства позивач з 30.05.2018 не була генеральним директором підприємства. Всі нарахування з 31.05.2018 робились за наказом нового генерального директора підприємства ОСОБА_5 . У наданій відповідачем до суду відомості виплат від 01.06.2018 у графі призначення платежу зазначено виплата заробітної плати (арк. 30 том 1).

У позовній заяві від 05.04.2021 у даній справі позивач вказала, що обставини її звільнення їй не відомі, оскільки вона перебувала у безоплатній відпустці по догляду за дитиною до трьох років. Відповідно до частин 1, 2 статті 47 КЗпП України власник або уповноважений ним орган зобов`язаний в день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу. У разі звільнення працівника з ініціативи власника або уповноваженого ним органу він зобов`язаний також у день звільнення видати йому копію наказу про звільнення з роботи. Реалізація передбаченого статтею 47 КЗпП України права працівника отримати в день звільнення трудову книжку та копію наказу про звільнення кореспондується не лише з обов`язком роботодавця видати вказані документи, а й із добросовісною поведінкою самого працівника, який за наявності відповідної пропозиції роботодавця та фактичної можливості отримати ці документи, не ухиляється від їх отримання. Отже, відповідач жодним чином не довів в суді "наявність відповідної пропозиції роботодавця". Всі подальші дії відповідача у суді, підтверджують, що саме відповідач намагався уникнути надання ОСОБА_1 спірного рішення та наказу, оскільки такі документи прийняті незаконно, зокрема без заяви позивача про звільнення. Відповідно до частини 1 статті 233 КЗпП України (у редакції, чинній на час звільнення позивачки) працівник може звернутися з заявою про вирішення трудового спору безпосередньо до районного, районного у місті, міського чи міськрайонного суду в тримісячний строк з дня, коли він дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права, а у справах про звільнення - в місячний строк з дня вручення копії наказу про звільнення або з дня видачі трудової книжки. Отже, у позивача були правові підстави звернутися до суду у місячний строк з дня вручення їй копії наказу або з дня видачі трудової книжки. У справі №580/1300/22 від 18 січня 2023 року Верховний Суд сформулював правовий висновок стосовно застосування принципу «легітимних очікувань». Зокрема, Суд зазначив, що правовим підґрунтям (основою) для виникнення в особи легітимного очікування можуть бути: норма права (законодавство), судова практика, акт індивідуальної дії, конкретне судове рішення, що набуло законної сили, або умови договору. Оскільки позивач діяла добросовісно та отримала рішення учасника відповідача 08.03.2018, протягом одного місяця, у встановлений статтею 233 КЗпП України строк, звернулася до суду з позовною заявою про її поновлення на роботі.

4.11. 07.02.2024 відповідач подав до суду додаткові пояснення, у яких просив відмовити у задоволенні позову повністю на підставі статті 233 Кодексу законів про працю в Україні у зв`язку з пропуском позивачем строку звернення до суду з даним позовом та без подання клопотання про поновлення пропущеного строку (а.с. 25-27 том 4).

4.12. У додаткових поясненнях відповідач зазначив, що матеріали цієї справи не містять жодних доказів звернення позивача до інспекції з праці, органів поліції, суду щодо протиправних дій іноземного підприємства, у результаті яких позивачу не надано відпустки по догляду за дитиною з 05.06.2018 до 02.04.2021, тобто до моменту подання позовної заяви стосовно її незаконного звільнення з підприємства. Відповідач ствердив про відсутність заяви позивача про надання відпустки по догляду за дитиною до трьох років з 01.06.2018 до 20.09.2019 та відповідного наказу по підприємству та рішення одноособового засновника з цього приводу. Відповідач звернув увагу суду, що у позовній заяві від 02.04.2021 (2 аркуш, другий абзац знизу) позивач зазначила, що "з 05.06.2018 копія заяви від 22.05.2018 з відміткою про її прийняття ОСОБА_6 , наказ по підприємству і рішення засновника про надання відпустки по догляду за дитиною до досягнення трьох років знаходяться у будинку за адресою: АДРЕСА_1 . З цього часу вона не спілкується з ОСОБА_6 , а вказані копії документів він їй не віддає, у зв`язку з чим вона не змогла оформити у соціальних службах відповідні виплати".

Факт втрати оригіналу заяви позивача про звільнення на підприємстві, яке у 2018-2019 роках зазнало спроби рейдерського захоплення майна підприємства з боку осіб, які на підставі довіреності, виданої ОСОБА_1 від імені генерального директора, намагались вивести 348 земельних ділянок з розпорядження підприємства шляхом укладення додаткових угод до договорів суборенди землі. Проте вказані дії припинені правоохоронними органами. Вказані злочинні дії відносно відповідача засвідчені комісійним актом від 15.06.2021.

Відповідач протягом січня 2023 року провів перевірку на підприємстві щодо наявності документів про звільнення позивача з посади генерального директора та встановив, що дані документи втрачені, що підтверджується довідкою підприємства від 23.01.2023 №12.

Відповідач звернув увагу суду, що у позовній заяві про встановлення факту проживання однією сім`єю від 11.11.2020 ОСОБА_1 зазначила: "… я була керівником цього підприємства, всі активи, які мало підприємство станом на день мого незаконного звільнення у 2018 році, були отримані за рахунок моєї праці"; "..то останній прийняв рішення про моє звільнення з роботи на цих підприємствах".

Отже, доводи ОСОБА_1 про те, що вона станом на 11.11.2020, а не у березні 2021 року, не знала про своє звільнення з посади генерального директора Іноземного підприємства "Агро-Вільд Україна" є неправдивими та спростовуються її документами, які свідчать про достовірну обізнаність останньої про своє звільнення, а не перебування у відпустці по догляду за дитиною до трьох років та містяться у справі №693/297/21.

4.13. У підготовчому засіданні 19.02.2024 взяли участь представник позивача адвокат Самодерженкова Т.О. та представник відповідача адвокат Фатєєв А.С. у режимі відеоконференції.

4.14. 19.02.2024 суд ухвалив закрити підготовче провадження та призначити справу до судового розгляду по суті о 14 год. 00 хв. 04.03.2024.

4.15. У судове засідання 04.03.2024 з`явився представник відповідача адвокат Фатєєв А.С. Представник позивача адвокат Самодерженкова Т.О. взяла участь у режимі відеоконференції.

4.16. Представник позивача адвокат Самодерженкова Т.О. у судовому засіданні просила позов задовольнити повністю та зазначила, що позивач у 2018 році зверталася до відповідача із заявою про надання відпустки до досягнення дитиною шестирічного віку за станом здоров`я та не зверталася із заявою про її звільнення з посади генерального директора. Відповідно ні наказ про відпустку, ні про рішення відповідача про її звільнення з посади генерального директора з 30.05.2018, як і копії наказу про звільнення, так і трудової книжки не отримувала. Посилання відповідача на те, що позивач при звільненні 01.06.2018 отримала 69720,59 грн заробітної плати з урахуванням компенсацій днів невикористаної щорічної відпустки та днів невикористаної відпустки працівникам, які мають дітей, є безпідставним. Оскільки у листі відсутнє таке розшифрування про отримання грошей. Відповідач не подав у справу доказів, що позивач подала йому заяву про звільнення з посади генерального директора. Позивач просила визнати незаконним та скасувати рішення засновника Іноземного підприємства "Агро-Вільд Україна" №4 від 30.05.2018 про звільнення її з посади за згодою сторін. Представник позивача звернула увагу, що відповідач не звертався до правоохоронних органів про втрату документів, а позивач не зверталася до правоохоронних органів, оскільки звернулася з цим позовом до суду.

4.17. На запитання судді представник позивача адвокат Самодерженкова Т.О. пояснила, що 08.03.2021 на мобільний телефон позивача з невідомого номера надіслано фото рішення ОСОБА_7 від 30.05.2018 про її звільнення з посади генерального директора за згодою сторін з 30.05.2018. У місячний строк, а саме 05.04.2021 позивач звернулася до суду з позовом до відповідача про поновлення на роботі.

4.18. Представник відповідача адвокат Фатєєв А.С. у судовому засіданні заперечив проти позову повністю з підстав пропущення позивачем строку звернення до суду з відповідним позовом та не подання клопотання про поновлення пропущеного строку для подання позову. Адвокат Фатєєв А.С. пояснив, що відповідно до ст. 233 Кодексу законів про працю України позивач мала право звернутися до суду з позовом протягом одного місяця, проте звернуся через три роки. Заперечив проти доводів позивача, що їй було невідомо про звільнення з посади генерального директора і про те, що вона як генеральний директор при поданні заяви про відпустку повинна була видати наказ про те, хто буде виконувати обов`язки генерального директора на час її відпустки. Такого наказу не існує. 01.06.2018 позивач отримала 69720,59 грн заробітної плати з урахуванням компенсацій днів невикористаної щорічної відпустки та днів невикористаної відпустки працівникам, які мають дітей, а також трудову книжку та копію наказу. У відповідача відсутні як особова справа, так і заява позивача про звільнення з посади генерального директора, оскільки такі документи втрачені при спробі рейдерського захоплення.

4.19. 04.03.2024 суд ухвалив оголосити перерву у судовому засіданні до 14 год. 30 хв. 12.03.2024.

4.20. У судове засідання 12.03.2024 з`явився представник відповідача адвокат Фатєєв А.С. Представник позивача адвокат Самодерженкова Т.О. взяла участь у режимі відеоконференції.

4.21. 12.03.2024 суд ухвалив оголосити перерву в судовому засіданні до 10 год. 00 хв. 20.03.2024.

4.22. 19.03.2024 відповідач подав до суду заяву про розгляд справи без участі його представника та просив відмовити у задоволенні позову у зв`язку з пропуском позивачем строку звернення до суду, визначеного статтею 233 Кодексу законів про працю України (а.с. 57 том 4).

4.23. 19.03.2024 відповідач подав до суду письмовий вступ у судових дебатах (а.с. 53-55 том 4).

4.24. У судове засідання 20.03.2023 взяла участь представник позивача адвокат Самодерженкова Т.О. у режимі відеоконференції. Представник відповідача у судове засідання не з`явився.

4.25. Участь у судовому засіданні є правом учасника судового процесу (п. 2 частини 1 статті 42 Господарського процесуального кодексу України).

4.26. Явка учасників судового провадження в судове засідання судом обов`язковою не визнавалась.

4.27. Неприбуття у судове засідання осіб, які були належним чином повідомлені про дату, час та місце судового засідання, не перешкоджає розгляду справи. Учасники судового провадження на власний розсуд користуються наданими ним процесуальними правами, зокрема, правом на участь у судовому засіданні.

4.28. Суд дійшов висновку про можливість розгляду справи за відсутності відповідача.

4.29. Представник позивача адвокат Самодерженкова Т.О. у судовому засіданні звернула увагу на висновки, які зроблені Верховним Судом у цій справі у постанові від 13.12.2023 та висновки Верховного Суду у постановах від 26.05.2021 у справі №640/18236/17, від 15.03.2023 у справі №910/17459/20, від 14.11.2022 у справі №552/4200/21, на які посилається відповідач, щодо застосування статті 233 Кодексу законів про працю України про звернення до суду у місячний строк із позовом.

Представник позивача ствердила, що позивач зверталася до відповідача із заявою про надання відпустки до досягнення дитиною трьохрічного віку. 20.09.2019 позивач мала приступити до виконання обов`язків генерального директора на підприємстві відповідача.

Щодо твердження відповідача, що позивач знала про її звільнення з 30.05.2018, оскільки проживала із засновником підприємства однією сім`єю, проте нічого не робила, зокрема не зверталася до органів праці, правоохоронних органів чи суду, адвокат Самодерженкова Т.О. ствердила, що позивач не зверталася ні до яких органів, оскільки вважала, що перебуває у відпустці по догляду за дитиною.

Щодо твердження відповідача, що у разі перебування у довготривалій відпустці змінюється керівник, представник позивача зазначила, що у державному реєстрі зазначено іншого керівника, але позивач вважала, що такий керівник призначений на час її декретної відпустки.

Щодо обставин зазначення позивачкою себе у статусі непрацюючої, адвокат Самодерженкова Т.О. ствердила, що у позові про встановлення факту проживання однієї сім`єю та про поділ майна, позивач говорила про незаконне звільнення, оскільки вона не отримала від відповідача ні наказу про звільнення, ні трудової книжки, то вважала, що таке звільнення незаконне.

Під час судового розгляду даної справи відповідач не надав суду доказів про повідомлення позивача про звільнення з посади генерального директора, зокрема доказів вручення позивачу копії наказу та трудової книжки.

Адвокат Самодерженкова Т.О. ствердила, що відповідно до висновку Верховного Суду від 18.01.2022 у справі №580/1300/22 щодо легітимного очікування про повідомлення щодо звільнення, тобто отримання копії наказу та трудової книжки, тобто позовну давність не пропущено. Позивач діяла добросовісно, оскільки 08.03.2021 отримала рішення засновника про її звільнення і у місячний строк звернулася до районного суду з позовом.

Щодо втрати відповідачем документів позивача, зокрема її заяви про звільнення, особової справи, то відповідач надав акт такої втрати через 2 роки, під час розгляду справи у апеляційній інстанції. Адвокат позивача ствердила, що відповідач про втрату таких документів не звертався ні до правоохоронних органів, не звертався ні до позивача про відновлення даних документів.

Позивач вважає, що відповідач незаконно звільнив її із посади генерального директора, оскільки таке звільнення відбулося не на підставі її заяви, як стверджує відповідач, яку (заяву) позивач не писала і відповідно не подала. Позивач просилп суд позов задовольнити, визнати незаконним та скасувати рішення засновника Іноземного підприємства "Агро-Вільд Україна" №4 від 30.05.2018 про звільнення її з посади за згодою сторін.

4.30. 20.03.2023 суд завершив розгляд справи по суті та видалився до нарадчої кімнати для ухвалення рішення суду.

4.31. Керуючись частиною 1 статті 240 Господарського процесуального кодексу України, суд проголосив вступну та резолютивну частини судового рішення у справі №693/297/21.

Вислухавши пояснення учасника справи, з`ясувавши обставини справи та дослідивши письмові докази, що містяться у справі, суд

ВСТАНОВИВ:

5. Перелік обставин, які є предметом доказування у справі.

5.1. Предметом позову є немайнова вимога позивача до відповідача визнати незаконним та скасувати рішення засновника Іноземного підприємства "Агро-Вільд Україна" №4 від 30.05.2018 про звільнення позивача з посади за згодою сторін.

5.2. Підставами позову є обставини, якими позивач обґрунтовує, що відповідач незаконно прийняв рішення про звільнення позивача з посади генерального директора за згодою сторін без заяви позивача про таке звільнення.

5.3. Відповідно до частини 2 статті 76 Господарського процесуального кодексу України предметом доказування є обставини, які підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.

5.4. Предметом доказування у даній справі є обставини дострокового припинення повноважень (звільнення) позивача із займаної посади; обізнаність позивача про її звільнення з посади генерального директора за згодою сторін; ознайомлення позивача із рішенням відповідача про її звільнення, отримання позивачем копії наказу про її звільнення та трудової книжки; дотримання позивачем строку звернення до суду з вимогою визнати незаконним та скасувати рішення про звільнення з посади; порушення суб`єктивного права, за захистом якого позивач звернулася до суду.

6. Перелік доказів, якими сторони підтверджують або спростовують наявність кожної обставини, яка є предметом доказування у справі.

6.1. На підтвердження обставин, які є предметом доказування, позивач подала письмові докази, дослідивши які, суд встановив:

6.1.1. 14.02.2008 засновник підприємства громадянин Федеративної республіки Німеччина ОСОБА_3 затвердив статут Іноземного підприємства "Агро-Вільд Україна" (далі Статут), згідно з пунктом 1.1 якого Іноземне підприємство "Агро-Вільд Україна" створено відповідно до законодавства України і зареєстровано розпорядженням Жашківською районною державною адміністрацією за №0000045 від 01.02.2005 (а.с. 9-14, а.с. 207-213 том 1).

Відповідно до Статуту Іноземного підприємства "Агро-Вільд Україна":

п. 3.1 - підприємство є юридичною особою приватного права, створеною у встановленому законодавством порядку. По способу утворення підприємство є унітарним;

п. 5.1 - Управління підприємством здійснюють власник підприємства та генеральний директор підприємства;

п. 5.2 - до виключної компетенції власника відноситься серед іншого призначення і звільнення генерального директора підприємства;

п. 5.3 - виконавчим органом підприємства є генеральний директор, який призначається власником. У разі призначення генерального директора власником, з ним укладається контракт, в якому визначаються строк найму, права та обов`язки і відповідальність генерального директора, умови його матеріального забезпечення, умови звільнення його з посади.

6.1.2. 08.05.2010 генеральний директор Іноземного підприємства "Агро-Вільд Україна" Бертольд Вільд на виконання рішення власника підприємства виніс наказ №АВ-13 про призначення ОСОБА_1 на посаду генерального директора Іноземного підприємства "Агро-Вільд Україна" з 09.05.2010 (а.с. 18 том 1).

6.1.3. 01.01.2011 Іноземне підприємство "Агро-Вільд Україна" в особі власника Вільда Бертольда Карла Алоїса (орган управління) та генеральний директор ОСОБА_1 (керівник) відповідно до умов Статуту уклали контракт на управління підприємством №1/11 з терміном дії з 01.01.2011 до 31.12.2013 (а.с. 199 -201 том 1).

Термін дії контракту від 01.01.2011 №1/11 двічі продовжувався шляхом укладення між ІП "Агро-Вільд Україна" та його керівником ОСОБА_1 додаткових угод від 30.12.2013 №1 та від 30.12.2016 №2 до контракту на управління підприємством. Згідно з додатковою угодою від 30.12.2016 № 2 цей контракт діє з 01.01.2011 до 31.12.2019.

6.1.4. 01.01.2014 ІП "Агро-Вільд Україна" в особі власника Вільда Бертольда Карла Алоїса (орган управління) та ОСОБА_1 (генеральний директор) уклали контракт на управління підприємством №1/14 (далі контракт), за умовами пункту 1.1 якого керівник зобов`язується безпосередньо і через адміністрацію, що ним формується, здійснювати поточне управління (керівництво) підприємством, забезпечувати його високоприбуткову діяльність, а орган управління зобов`язується створювати необхідні умови для роботи керівника, виплачувати йому грошову винагороду і надавати соціально-побутові блага (а.с. 214-217 том 1).

Відповідно до умов контракту сторони визначили:

п 1.2 контракт є трудовим договором. На підставі контракту виникають трудові стосунки між керівником і підприємством, які з боку останнього реалізуються органами управління і працівниками підприємства. Основи законодавства про працю, Кодекс законів про працю застосовуються до стосунків сторін з урахуванням особливостей наймання і регулювання праці керівників підприємств, що визначені законодавством і цим контрактом;

п. 1.9 - на період відпустки керівника або його відсутності через інші причини, його обов`язки виконує заступник, який у повному обсязі виконує функції, несе обов`язки, користується повноваженнями і правами керівника, якщо останнім не встановлюється інше;

п. 8.2 - зміни й доповнення до цього контракту приймаються підписанням сторонами додаткових угод;

п. 8.3 - цей контракт припиняється: у випадку незабезпечення керівником економічних показників діяльності керованого ним підприємства;

п. 8.4 - керівник може бути звільнений з посади, а контракт розірвано з ініціативи органу управління до закінчення терміну його дії: у випадку систематичного невиконання керівником без поважних причин обов`язків, що покладені на цього цим контрактом, або у випадку одноразового грубого порушення керівником законодавства або обов`язків, що передбачені контрактом, внаслідок чого для підприємства настали значні негативні наслідки (зазнано збитків, сплата штрафів, постраждала честь фірми), які мають бути доведені судовим рішенням;

п. 8.5 - керівник може зі своєї ініціативи розірвати контракт до закінчення терміну його дії: 1) у випадку систематичного невиконання органом управління своїх обов`язків за контрактом або прийняття ним ухвал, що обмежують або порушують компетенцію і права керівника, втручаються до його оперативно-розпорядчої діяльності, тих, що можуть привести або призвели до несприятливих економічних результатів діяльності підприємства; 2) у випадку хвороби або інвалідності, що перешкоджають виконанню обов`язків за контрактом, і з інших поважних причин. При цьому можливі два варіанти: керівник має право у будь-який час залишити посаду (розірвати цей контракт), письмово повідомивши про це орган управління за 1 місяць; в інших випадках керівник не має права за своєю ініціативою розірвати цей контракт до закінчення терміну його дії, у випадку порушення цього зобов`язання керівник сплачує підприємству неустойку в розмірі винагороди за кількість повних місяців, що лишились до закінчення терміну дії контракту (яка визначається в порядку, встановленому цим контрактом для вирахування розміру вихідної допомоги), але не менше 3000 грн;

п. 8.6 - при залишенні посади керівникові виплачується вихідна допомога в розмірі винагороди за 12 міс. при припиненні контракту за підставами, що передбачені у підпунктах 1 і 2 пункту 8.3, підпунктах 1 і 2 пункту 8.5 цього контракту; винагороди за 2 міс. при припиненні контракту з усіх інших підстав;

п. 8.7 - розмір вихідної допомоги визначається на основі середньомісячної винагороди. Середньомісячна винагорода обчислюється діленням на 12 суми усіх грошових виплат, що нараховані керівникові у зв`язку з виконанням обов`язків за Контрактом за останній період перед залишенням посади повний календарний рік роботи. Якщо керівник відпрацював до залишення посади менше одного календарного року, середньомісячна винагорода обчислюється діленням усіх отриманих керівником грошових виплат на кількість повних відпрацьованих місяців (без врахування винагороди за неповні відпрацьовані місяці;

п. 9.1 - цей Контракт діє з 01.01.2014 до 31.12.2023;

п. 9.2 - трудова книжка керівника ведеться та зберігається на підприємстві;

п. 9.4 - у частині, що не передбачена цим контрактом, сторони керуються Кодексом законів про працю України, іншими законодавчими актами, які поширюються на підприємстві, Статутом підприємства, іншими документами підприємства, обов`язковими для сторін. Документи, видані органом управління, обов`язкові для керівника лише у частині, що не суперечать цьому контракту.

6.1.5. 30.05.2018 засновник ІП "Агро-Вільд Україна" Вільд Бертольд Карл Алоіс відповідно до вимог Господарського кодексу України, Закону України "Про господарські товариства" та пункту 5.2 Статуту ІП "Агро-Вільд Україна", на підставі рішення Черкаського обласного центру зайнятості №698 від 24.05.2018 про надання дозволу на застосування праці іноземців та осіб без громадянства, прийняв рішення №4, яким: 1) звільнив ОСОБА_1 із займаної посади генерального директора ІП "Агро-Вільд Україна" з 30.05.2018 за згодою сторін; 2) приступив до виконання обов`язків генерального директора ІП "Агро-Вільд Україна" з 31.05.2018 (а.с. 5 том 1).

6.1.6. Відповідно до витягу з Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань керівником ІП "Агро-Вільд Україна" з 31.05.2018 є Вільд ОСОБА_8 (а.с. 17 том 1).

6.1.7. 19.08.2021 генеральний директор ІП "Агро-Вільд Україна" Вільд Б.К.А. виніс наказ №АВ/К-120 на виконання рішення Жашківського районного суду Черкаської області від 17.08.2021 у справі №693/297/21 та рішення засновника ІП "Агро-Вільд Україна" від 19.08.2021 №8, яким скасував наказ від 01.06.2018 №АВ/К-74 про припинення трудового договору з ОСОБА_1 , поновив ОСОБА_1 на посаді генерального директора ІП "Агро-Вільд Україна" (а.с. 112 на звороті том 2).

6.1.8. 19.08.2021 генеральний директор ІП "Агро-Вільд Україна" Вільд Б.К.А. надіслав ОСОБА_1 повідомлення про поновлення її на посаді генерального директора ІП "Агро-Вільд Україна" з 19.08.2021 (а.с. 112 том 2).

6.2. Відповідач на спростування обставин, якими позивач обґрунтовує свої позовні вимоги, подав письмові докази, дослідивши які, суд встановив:

6.2.1. 08.05.2010 генеральний директор Іноземного підприємства "Агро-Вільд Україна" Бертольд Вільд на виконання рішення власника підприємства виніс наказ №АВ-13 про призначення ОСОБА_1 на посаду генерального директора Іноземного підприємства "Агро-Вільд Україна" з 09.05.2010 (а.с. 50, 78, 130-131 том 2).

6.2.2. 09.05.2010 генеральний директор Іноземного підприємства "Агро-Вільд Україна" Піскарьова Н.С. винесла наказ №7 на виконання рішення власника підприємства від 08.05.2010, згідно з яким приступила до виконання обов`язків генерального директора Іноземного підприємства "Агро-Вільд Україна" з повноваженнями згідно зі Статутом та оплатою згідно з штатного розкладу (а.с. 132 том 2).

6.2.3. 05.08.2010 власник Іноземного підприємства "Агро-Вільд Україна" затвердив посадову інструкцію генерального директора, згідно з пунктом 1.2 якої призначення на посаду генерального директора та звільнення з неї здійснюється рішенням власника підприємства із дотриманням вимог чинного законодавства про працю (а.с. 133-134 том 2).

6.2.4. 01.01.2011 Іноземне підприємство "Агро-Вільд Україна" в особі власника Вільда Бертольда Карла Алоїса (орган управління) та генеральний директор ОСОБА_1 (керівник) відповідно до умов Статуту уклали контракт на управління підприємством №1/11 з терміном дії з 01.01.2011 до 31.12.2013 (а.с. 135-137 том 1).

6.2.5. 28.02.2018 генеральний директор Іноземного підприємства "Агро-Вільд Україна" Піскарьова Н.С. винесла наказ №7 про внесення змін до штатного розпису, згідно з яким з 01.03.2018 у штатному розписі посадові оклади працівників структурного підрозділу "адміністрація", зокрема генерального директора оклад 11850,00 грн (а.с. 79 том 1).

6.2.6. 30.05.2018 засновник ІП "Агро-Вільд Україна" Вільд Бертольд Карл Алоіс відповідно до вимог Господарського кодексу України, Закону України "Про господарські товариства" та пункту 5.2 Статуту ІП "Агро-Вільд Україна", на підставі рішення Черкаського обласного центру зайнятості №698 від 24.05.2018 про надання дозволу на застосування праці іноземців та осіб без громадянства, прийняв рішення №4, яким: 1) звільнив ОСОБА_1 із займаної посади генерального директора ІП "Агро-Вільд Україна" з 30.05.2018 за згодою сторін; 2) приступив до виконання обов`язків генерального директора ІП "Агро-Вільд Україна" з 31.05.2018 (а.с. 140 том 2).

6.2.7. 30.05.2018 генеральний директор ІП "Агро-Вільд Україна" Вільд Бертольд Карл Алоіс виніс наказ №14 про вступ на посаду генерального директора з 31.05.2018 на підставі одноособового рішення засновника ІП "Агро-Вільд Україна" від 30.05.2018 №4 (а.с. 141 том 2).

6.2.8. 01.06.2018 засновник ІП "Агро-Вільд Україна" виніс наказ (розпорядження) №АВ/К74 про припинення трудового договору (контракту), яким з 01.06.2018 ОСОБА_1 звільнено з посади генерального директора за згодою сторін відповідно до пункту 1 статті 36 КЗпП України на підставі рішення засновника ІП "Агро-Вільд Україна" Вільда Б.К.А. (а.с. 142 том 2).

У графі наказу від 01.06.2018 №АВ/К74 "підпис працівника" про ознайомлення працівника з наказом (розпорядженням) підпис ОСОБА_1 відсутній.

6.2.9. Відповідно до відомості розподілу виплат ІП "Агро-Вільд Україна" від 01.06.2018 №180601СТ672652, підписаної головним бухгалтером ПАТ КБ "ПриватБанк", підпис якого скріплено печаткою цього банку, ОСОБА_1 01.06.2018 виплачена заробітна плата в розмірі 69720,59 грн (а.с. 143 том 2).

6.2.10. Згідно з Індивідуальними відомостями ПФУ з Реєстру застрахованих осіб Державного реєстру загальнообов`язкового державного соціального страхування за формою ОК-5 на застраховану особу ОСОБА_1 за період з 1999 - 2019 років, сформованих у 2020 році, позивач відобразила про нарахування їй відповідачем у червні 2018 року заробітної плати за один відпрацьований день. Також відсутні здійсненні Іноземним підприємством "Агро-Вільд Україна" відповідних нарахувань у період з липня 2018 року та усього 2019 року (а.с. 47-49, 84-86 том 2).

6.2.11. Відповідно до табелю робочого часу Іноземного підприємства "Агро-Вільд Україна" за звітній період за липень 2018 року та за серпень 2018 року години та дні відпрацьовані ОСОБА_1 відсутні (а.с. 51-56, 87-92, 93-98 том 2).

6.2.12. У період з 28.04.2021 до 10.06.2021 на ІП "Агро-Вільд Україна" проведена перевірка документів щодо звільнення ОСОБА_1 , за результатами якої встановлено, що оригінал заяви про звільнення втрачено, про що складено відповідний акт від 15.06.2021 (а.с. 144 том 2).

6.2.13. 23.01.2023 генеральний директор ІП "Агро-Вільд Україна" Вільд Бертольд Карл Алоіс склав довідку №12 стосовно наявних на підприємстві документів щодо звільнення ОСОБА_1 .. У довідці зазначив, що у зв`язку з тим, що протягом 2018-2019 років ІП "Агро-Вільд Україна" зазнало спроби "рейдерського захоплення", виявлено втрату значної кількості документів, зокрема самої особової справи ОСОБА_1 Додатково повідомив, що копію рішення засновника №4 від 30.05.2018, наказу №АВ/К-74 від 01.06.2018 про звільнення ОСОБА_1 з посади генерального директора іноземного підприємства та сама трудова книжка надані останній при остаточному розрахунку при звільненні 01.06.2018 (а.с. 145 том 2).

6.3. Відповідно до частини першої та другої статті 73 Господарського процесуального кодексу України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами:1) письмовими, речовими і електронними доказами;2) висновками експертів;3) показаннями свідків.

6.4. Відповідно до частини 1 статті 76 Господарського процесуального кодексу України належними є докази, на підставі яких можна встановити обставини, які входять в предмет доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування.

6.5. На підставі поданих сторонами доказів, можна встановити обставини, які входять в предмет доказування. Подані сторонами докази суд визнає належними.

6.6. Обставини, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Докази, одержані з порушенням закону, судом не приймаються (стаття 77 Господарського процесуального кодексу України "Допустимість доказів").

6.7. На підтвердження обставин, якими позивач обґрунтовує підстави позову, а відповідач заперечує проти позову сторони подали письмові докази, які є належним засобом доказування обставин, що є предметом доказування у справі. Суд не встановив, що докази подані сторонами отримані з порушенням закону. Докази подані сторонами суд визнає допустимими.

6.8. Згідно з статтею 78 Господарського процесуального кодексу достовірними є докази, створені (отримані) за відсутності впливу, спрямованого на формування хибного уявлення про обставини справи, які мають значення для справи.

6.9. Подані позивачем за позовом докази, на переконання суду, створені (отримані) за відсутності впливу, спрямованого на формування хибного уявлення про обставини справи, які мають значення для справи. Докази, подані сторонами, суд визнає достовірними.

6.10. Відповідно до статті 129 Конституції України та статті 2 Господарського процесуального кодексу України однією з основних засад судочинства є змагальність сторін та свобода в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.

6.11. Зміст принципу змагальності господарського судочинства наведений у статтях 13 та 74 Господарського процесуального кодексу України, відповідно норм яких судочинство у господарських судах здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених цим Кодексом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних з вчиненням чи не вчиненням нею процесуальних дій.

6.12. Сумніву у добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обов`язків щодо доказів у суду не виникло.

7. Висновок суду про те, яка обставина, що є предметом доказування у справі, визнається судом встановленою або спростованою з огляду на більшу вірогідність відповідних доказів. Мотиви визнання доказів більш вірогідними щодо кожної обставини, яка є предметом доказування у справі.

7.1. Відповідно до частин 1 статті 79 Господарського процесуального кодексу України наявність обставини, на яку сторона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, вважається доведеною, якщо докази, надані на підтвердження такої обставини, є більш вірогідними, ніж докази, надані на її спростування.

7.2. Тлумачення змісту цієї статті свідчить, що нею покладено на суд обов`язок оцінювати докази, обставини справи з огляду на їх вірогідність, яка дозволяє дійти висновку, що факти, які розглядаються скоріше були (мали місце), аніж не були. Тобто обставину треба доказувати таким чином, аби реалізувати стандарт більшої переконливості, за яким висновок про існування стверджуваної обставини з урахуванням поданих доказів видається вірогіднішим, ніж протилежний.

7.3. З огляду на відсутність у справі доказів, які б водночас доводили та спростовували одні й ті ж обставини, суд не наводить у рішенні суду мотивів визнання доказів більш вірогідними щодо кожної обставини, яка є предметом доказування у справі.

7.4. Відповідно до частини 1-3 статті 86 Господарського процесуального кодексу України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також вірогідність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

7.5. Враховуючи належність, допустимість та достовірність доказів, поданих сторонами суд, оцінивши зібрані у справі докази в цілому та кожен доказ окремо, визнає доведеними обставини, на які позивач посилаються як на підставу своїх вимог, та визнає встановленими наступні обставини:

7.5.1. 01.02.2005 відповідно до законодавства України створене і зареєстроване Іноземне підприємство "Агро-Вільд Україна";

7.5.2. засновником і власником підприємства є громадянин Федеративної республіки Німеччина ОСОБА_3 ;

7.5.3. 08.05.2010 ОСОБА_3 виніс наказ №АВ-13 про призначення ОСОБА_1 на посаду генерального директора Іноземного підприємства "Агро-Вільд Україна" з 09.05.2010;

7.5.4. 09.05.2010 ОСОБА_1 приступила до виконання обов`язків генерального директора підприємства з повноваженнями згідно зі Статутом та оплатою згідно з штатного розкладу;

7.5.5. 01.01.2011 Іноземне підприємство "Агро-Вільд Україна" та генеральний директор ОСОБА_1 (керівник) уклали контракт на управління підприємством №1/11. Терміном дії контракту з 01.01.2011 до 31.12.2013; Термін дії контракту продовжений сторонами до 31.12.2023;

7.5.6. 30.05.2018 засновник підприємства ОСОБА_3 прийняв рішення №4 про звільнення ОСОБА_1 із займаної посади генерального директора ІП "Агро-Вільд Україна" з 30.05.2018 за згодою сторін;

7.5.7. 01.06.2018 засновник підприємства виніс наказ (розпорядження) №АВ/К74 про припинення трудового договору (контракту), яким ОСОБА_1 звільнено з посади генерального директора з 01.06.2018 за згодою сторін відповідно до пункту 1 статті 36 КЗпП України. У графі наказу від 01.06.2018 №АВ/К74 "підпис працівника" про ознайомлення працівника з наказом (розпорядженням) підпис ОСОБА_1 відсутній;

7.5.8. 30.05.2018 генеральний директор ІП "Агро-Вільд Україна" Вільд Бертольд Карл Алоіс виніс наказ №14 про вступ на посаду генерального директора з 31.05.2018;

7.5.9. Відповідно до витягу з Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань керівником ІП "Агро-Вільд Україна" з 31.05.2018 є ОСОБА_3 ;

7.5.10. 01.06.2018 ОСОБА_1 виплачена заробітна плата в розмірі 69720,59 грн; З 01.06.2019 заробітна плата ОСОБА_1 не нараховувалася та не виплачувалася.

7.5.11. Оригінал заяви про звільнення позивача та її особова справа втрачена;

7.5.12. Звертаючись у 2020 році до місцевого загального суду з позовом до ОСОБА_3 про встановлення факту проживання однієї сім`єю та поділ майна позивач вказувала, що працювала на посаді генерального директора ІП "Агро-Вільд Україна", у 2018 році була звільнена із займаної посади і станом на час звернення до суду ніде не працює. У позовній заяві позивач вказала, що їй відомо, що відповідно до інформації, що міститься у Єдиному державному реєстрі юридичних осіб, фізичних осіб - підприємців та громадських формувань з 31.05.2018 керівником ІП "Агро-Вільд Україна" є ОСОБА_3 , хоча згідно наказу та рішення від 22.05.2018 останнім її робочим днем повинно бути 31.05.2018, а він має бути тільки з 01.06.2018 керівником.

7.5.13. 19.08.2021 на виконання рішення суду ОСОБА_1 поновлено на посаді генерального директора ІП "Агро-Вільд Україна".

7.5.14. Рішення суду, яким ОСОБА_1 поновлено на посаді генерального директора ІП "Агро-Вільд Україна", скасоване судом апеляційної інстанції.

8. Норми права, які застосував суд, та мотиви їх застосування.

8.1. Статтею 43 Конституції України передбачено, що кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується. Громадянам гарантується захист від незаконного звільнення.

8.2. Конституційний Суд України у Рішеннях від 07.07.2004 № 14-рп/2004, від 16.10.2007 № 8-рп/2007 та від 29.01.2008 № 2-рп/2008 зазначав, що визначене статтею 43 Конституції України право на працю розглядає як природну потребу людини своїми фізичними і розумовими здібностями забезпечувати своє життя. Це право передбачає як можливість самостійно займатися трудовою діяльністю, так і можливість працювати за трудовим договором чи контрактом. Свобода праці передбачає можливість особи займатися чи не займатися працею, а якщо займатися, то вільно її обирати, забезпечення кожному без дискримінації вступати у трудові відносини для реалізації своїх здібностей. За своєю природою право на працю є невідчужуваним і по суті означає забезпечення саме рівних можливостей для його реалізації.

8.3. Згідно зі статтею 3 Кодексу законів про працю України до трудових відносин належать відносини працівників усіх підприємств, установ, організацій незалежно від форм власності, виду діяльності і галузевої належності, а також осіб, які працюють за трудовим договором з фізичними особами.

8.4. Законодавство про працю складається з Кодексу законів про працю України та інших актів законодавства України, прийнятих відповідно до нього (стаття 4 Кодексу законів про працю України).

8.5. Відповідно до статті 5-1 Кодексу законів про працю України держава гарантує працездатним громадянам, які постійно проживають на території України, зокрема, правовий захист від необґрунтованої відмови у прийнятті на роботу і незаконного звільнення, а також сприяння у збереженні роботи.

8.6. Відповідно до статті 21 Кодексу законів про працю України (в редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин) трудовим договором є угода між працівником і власником підприємства, установи, організації або уповноваженим ним органом чи фізичною особою, за якою працівник зобов`язується виконувати роботу, визначену цією угодою, а власник підприємства, установи, організації або уповноважений ним орган чи фізична особа зобов`язується виплачувати працівникові заробітну плату і забезпечувати умови праці, необхідні для виконання роботи, передбачені законодавством про працю, колективним договором і угодою сторін.

8.7. У даній справі генеральний директор ІП "Агро-Вільд Україна" це особа, якій засновником ввірено організаційно-розпорядчі та адміністративно господарські функції, які пов`язані з управлінням поточною діяльністю підприємства.

8.8. За приписом частини четвертої статті 13 Конституції України держава забезпечує захист прав усіх суб`єктів права власності та господарювання.

8.9. Відповідач у даній справі є іноземним підприємством.

8.10. Згідно зі статтею 116 Господарського кодексу України підприємство, створене відповідно до вимог цього Кодексу, в статутному капіталі якого не менш як десять відсотків становить іноземна інвестиція, визнається підприємством з іноземними інвестиціями. Підприємство набуває статусу підприємства з іноземними інвестиціями з дня зарахування іноземної інвестиції на його баланс. Правовий статус і порядок діяльності підприємств з іноземними інвестиціями визначаються цим Кодексом, законом про режим іноземного інвестування в Україні, іншими законодавчими актами.

8.11. Частинами 1, 3 статті 167 Господарського кодексу України, яка була чинною на час прийняття спірного рішення засновника ІП "Агро-Вільд Україна" №4 від 30.05.2018, корпоративні права це права особи, частка якої визначається у статутному капіталі (майні) господарської організації, що включають правомочності на участь цієї особи в управлінні господарською організацією, отримання певної частки прибутку (дивідендів) даної організації та активів у разі ліквідації останньої відповідно до закону, а також інші правомочності, передбачені законом та статутними документами. Під корпоративними відносинами маються на увазі відносини, що виникають, змінюються та припиняються щодо корпоративних прав.

8.12. Відповідно до частин 1, 2 статті 97 Цивільного кодексу України корпоративні права характеризуються тим, що особа, яка є учасником (засновником, акціонером, членом) юридичної особи, має право на участь в управлінні господарською організацією та інші правомочності, передбачені законом і статутними документами. Управління товариством здійснюють його органи загальні збори його учасників і виконавчий орган, якщо інше не встановлено законом.

8.13. Згідно із статтею 99 Цивільного кодексу України загальні збори товариства своїм рішенням створюють виконавчий орган та встановлюють його компетенцію і склад. Виконавчий орган товариства може складатися з однієї або кількох осіб. Повноваження члена виконавчого органу можуть бути в будь-який час припинені, або він може бути тимчасово відсторонений від виконання своїх повноважень.

8.14. Корпоративні права учасників товариства є об`єктом захисту, визначеного статтею 13 Конституції України, зокрема, у спосіб, передбачений частиною третьою статті 99 Цивільного кодексу України, згідно з якою повноваження члена виконавчого органу можуть бути в будь-який час припинені або він може бути тимчасово відсторонений від виконання своїх повноважень.

8.15. У мотивувальній частині Рішення № 1-рп/2010 Конституційного Суду України від 12 січня 2010 року у справі №1-2/2010 за конституційним зверненням Товариства з обмеженою відповідальністю "Міжнародний фінансово-правовий консалтинг" про офіційне тлумачення частини третьої статті 99 ЦК України зазначено, що реалізація учасниками товариства корпоративних прав на участь у його управлінні шляхом прийняття компетентним органом рішень про обрання (призначення), усунення, відсторонення, відкликання членів виконавчого органу цього об`єднання стосується також наділення або позбавлення їх повноважень на управління товариством.

8.16. Відповідно до частини 4 статті 238 Господарського процесуального кодексу України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

8.17. Припинення повноважень члена виконавчого органу товариства відповідно до частини третьої статті 99 Цивільного кодексу України є дією уповноваженого органу товариства, спрямованою на унеможливлення здійснення членом його виконавчого органу управлінської діяльності. Необхідність такої норми зумовлена специфічним статусом члена виконавчого органу, який отримав від уповноваженого органу товариства право на управління.

8.18. За природою корпоративних відносин, юридичній особі приватного права, органу управління, учасникам товариства має бути надано можливість у будь-який час оперативно відреагувати на дії особи, яка здійснює представницькі функції зі шкодою (чи можливою шкодою) для інтересів товариства, шляхом позбавлення її відповідних повноважень.

8.19. За змістом положень частини третьої статті 99 Цивільного кодексу України компетентному (уповноваженому) органу товариства надано право припиняти повноваження члена виконавчого органу у будь-який час, на свій розсуд, з будь-яких підстав чи без зазначення жодних підстав.

8.20. Така форма захисту є специфічною дією носіїв корпоративних прав у відносинах з особою, якій вони довірили здійснювати управління товариством, і не може розглядатися в площині трудового права.

8.21. Отже, здійснення компетентним органом господарюючого суб`єкта права на усунення від посади відповідно до статті 99 Цивільного кодексу України можливе в порядку реалізації ним своїх корпоративних прав у разі, якщо інше не передбачене статутом.

8.22. Така правова позиція викладена, зокрема, в постанові Великої Палати Верховного Суду від 23.02.2021 у справі № 753/17776/19, постанові Верховного Суду від 02.08.2022 у справі № 908/273/21, постанові Верховного Суду від 15.02.2023 у справі № 910/8343/21.

8.23. Верховний Суд у постанові від 04.05.2023 у справі №911/3656/20 дійшов висновку, що при вирішенні питання щодо порушення прав позивача, зокрема, права на зайняття посади голови, має значення не наявність підстав для припинення повноважень посадової особи, а дотримання органом управління (загальними зборами, наглядовою радою) передбаченої цивільним законодавством та установчими документами юридичної особи процедури ухвалення рішення про таке припинення.

8.24. Рішення засновника ІП "Агро-Вільд Україна" №4 від 30.05.2018 за своїм змістом є рішенням засновника про припинення повноважень генерального директора Підприємства ОСОБА_1 як виконавчого органу підприємства на підставі частини 3 статті 99 Цивільного кодексу України, а не звільненням працівника за пунктом 1 частини 1 статті 36 Кодексу законів про працю України.

8.25. Таких висновків дійшов Верховний Суд у постанові від 14.04.2022 у даній справі.

8.26. Те, що в зазначеному рішенні засновника вжито термін "звільнення", а не "припинення повноважень", не змінює юридичного значення цього документа це рішення вищого органу управління ІП "Агро-Вільд Україна" про припинення повноважень як генерального директора підприємства.

8.27. Припинення повноважень генерального директора як виконавчого органу підприємства за своєю правовою природою, предметом регулювання правовідносин і правовими наслідками відрізняється від звільнення працівника на підставі положень Кодексу законів про працю України. Саме тому можливість припинення повноваження генерального директора підприємства як виконавчого органу міститься не в приписах Кодексу законів про працю України, а в статті 99 Цивільного кодексу України, тобто не є предметом регулювання трудового права.

8.28. Реалізація власником підприємства корпоративних прав шляхом звільнення його генерального директора стосується також наділення його повноваженнями на управління підприємством або позбавлення таких повноважень на управління підприємством. Хоч таке рішення може мати наслідки і в межах трудових правовідносин, але визначальними за таких обставин є корпоративні правовідносини.

8.29. Здійснення компетентним органом господарюючого суб`єкта права на усунення від посади відповідно до статті 99 Цивільного кодексу України можливе в порядку реалізації ним своїх корпоративних прав у разі, якщо інше не передбачене статутом.

8.30. Якщо статутом передбачено підстави звільнення, усунення від виконання своїх повноважень одним з органів управління кооперативом, такі спори мають розглядати в залежності від причини звільнення, зазначеної у відповідному рішенні компетентного (уповноваженого) органу.

8.31. Таких висновків дійшла Велика Палата Верховного Суду у постанові від 13.10.2020 у справі №683/351/16-ц.

8.32. Підстави припинення трудового договору встановлені статтею 36 Кодексу законів про працю України, підстави розірвання трудового договору з ініціативи працівника статтями 38 і 39 цього Кодексу, підстави розірвання трудового договору з ініціативи власника або уповноваженого ним органу статтями 40, 41, 43, 431 цього Кодексу і підстави розірвання трудового договору з керівником на вимогу виборного органу первинної профспілкової організації (профспілкового представника) статтею 45 цього Кодексу.

8.33. У постанові Верховного Суду від 27.03.2019 у справі № 524/3490/17-ц касаційний суд дійшов висновку, що якщо працівник подає письмову заяву про припинення трудового договору, то в ній мають бути зазначені прохання звільнити його за угодою сторін і дата звільнення. Саме ж оформлення припинення трудового договору за угодою сторін має здійснюватися лише в письмовій формі. У наказі (розпорядженні) і трудовій книжці зазначаються підстава звільнення за угодою сторін з посиланням на пункт 1 частини 1 статті 36 Кодексу законів про працю України і раніше домовлена дата звільнення.

8.34. Відповідно до статті 256 Цивільного кодексу України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

8.35. Перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила (стаття 261 Цивільного кодексу України).

8.36. Відповідно до частини 4 статті 267 Цивільного кодексу України сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові.

8.37. Строки звернення до суду для вирішення трудового спору врегульовані статтею 233 Кодексу законів про працю, за змістом частини 1 якої (у редакції чинній на день звільнення позивача) працівник може звернутися із заявою про вирішення трудового спору безпосередньо до районного, районного у місті чи міськрайонного суду у тримісячний строк з дня, коли він дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права, а у справах про звільнення в місячний строк з дня вручення копії наказу про звільнення або з дня видачі трудової книжки.

8.38. Відповідно до статті 234 Кодексу законів про працю України у разі пропуску з поважних причин строків, установлених статтею 233 цього Кодексу, районний, районний у місті чи міськрайонний суд може поновити ці строки.

8.39. Позивач не звертався до суду із заявою про поновлення строку на звернення до суду. У зв`язку з цим суд не застосовує норми статті 234 Кодексу законів про працю України при ухваленні рішення суду.

8.40. Суд також враховує висновки про застосування норм права наведені у постановах Верховного Суду у справах №640/18236/17 та №552/4200/21, у яких Верховний Суд навів узагальнюючі правові висновки щодо застосування норм статей 233-234 КЗпП України, що є сталим та послідовним у даній категорії спорі та ухвалені за схожого правового регулювання та є релевантними до спірних правовідносин.

9. Висновки суду щодо наявності чи відсутності підстав для задоволення позову. Мотивована оцінка кожного аргументу, наведеного учасниками справи, щодо наявності чи відсутності підстав для задоволення позову. Висновок суду про порушення, не визнання або оспорення права чи інтересу, за захистом яких мало місце звернення до суду, та мотиви такого висновку.

9.1. Передумовою спору є виникнення між сторонами відносин з управління юридичною особою та призначення позивача на посаду генерального директора відповідача.

9.2. Причиною виникнення спору є припинення відповідачем повноважень позивача.

9.3. Позивач стверджує, що рішення єдиного учасника підприємства про її звільнення на підставі взаємної згоди сторін є незаконним. Стверджує, що заяви про звільнення з посади генерального директора не писала, натомість подала відповідачу заяву про відпустку по догляду за дитиною до досягнення трьох років. Копії наказу чи рішення засновника про її звільнення відповідач позивачу у день звільнення не вручив та не вручив трудову книжку. Про звільнення позивач дізналася 08.03.2021 році, отримавши електронне повідомлення від невідомого відправника, у якому містилася фотокопія наказу про її звільнення. У місячний строк з моменту отримання цього повідомлення позивач звернулася з позовом до суду.

9.4. Звертаючись з позовом, позивач прагне захистити своє порушене право на працю, визнавши рішення відповідача про її звільнення незаконним.

9.5. Заперечуючи проти позову, відповідач стверджує, що позивач пропустила встановлений законом строк звернення з позовом до суду, що є підставою для відмови позивачу у позові. Відповідач подав заяву про застосування наслідків спливу строку позовної давності.

9.6. Відповідно до статуту відповідача до виключної компетенції власника підприємства відноситься, в тому числі, призначення та звільнення генерального директора підприємства. У разі призначення генерального директора власником, з ним укладається контракт, в якому визначаються строк найму, права та обов`язки і відповідальність генерального директора, умови його матеріального забезпечення, умови звільнення його з посади.

9.7. Сторони уклали контракт на управління підприємством. Термін його дії, з урахуванням укладених сторонами додаткових угод до контракту - до 31.12.2023.

9.8. У статуті підприємства і умовами контракту визначені підстави для звільнення керівника (генерального директора) до закінчення терміну дії контракту як з ініціативи органу управління, так і з власної ініціативи керівника.

9.9. 09.05.2010 позивача призначено на посаду генерального директора ІП "Агро-Вільд Україна". Цього ж дня позивач приступила до виконання обов`язків керівника підприємства.

9.10. Генеральний директор є єдиним виконавчим органом підприємства.

9.11. Рішенням засновника підприємства №4 від 30.05.2018 позивача звільнено із займаної посади з 30.05.2018.

9.12. Підставою звільнення позивача є припинення трудового договору (контракту) за згодою сторін на підставі пункту 1 частини 1 статті 36 Кодексу законів про працю України.

9.13. Позивач стверджує, що заяву про звільнення з посади генерального директора не писала, натомість подала відповідачу заяву про відпустку по догляду за дитиною до досягнення трьох років та ствердила, що винесла наказ про те, що відбуває у безоплатну відпустку за доглядом за дитиною до досягнення нею трьох років до 20.09.2019.

9.14. А ні заяви про звільнення, а ні заяви про надання відпустки позивача сторони суду не надали. Особова справа позивача втрачена.

9.15. Позивач не вказувала, що перебуваючи у відпустці, поклала виконання своїх обов`язків на іншу посадову особу. Також позивач не вказала, які дії вчинила після закінчення строку дії відпустки (після 20.09.2019) спрямовані на продовження виконання обов`язків генерального директора.

9.16. На переконання суду, обіймаючи посаду генерального директора підприємства, який є єдиним виконавчим органом підприємства, позивач, поза межами розумного сумніву, усвідомлювала правові наслідки відсутності на підприємстві визначеного статутом підприємства виконавчого органу та обов`язок визначити особу, яка вправі здійснювати повноваження керівника підприємства у період відсутності позивача та перебування її у відпустці.

9.17. Суд також враховує надані позивачем місцевому загальному суду у листопаді 2020 року у позовній заяві про встановлення факту проживання однією сім`єю твердження, що позивач була керівником підприємства та всі активи, які мало підприємство станом на день її незаконного звільнення у 2018 році були отримані за рахунок її праці на іноземному підприємстві.

9.18. Суд також враховує твердження позивача про її обізнаність про зміну керівника, дату початку його повноважень та дату її звільнення з інформації у Єдиному державному реєстрі юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань, про що вона ствердила у позовній заяві, за якою відкрито провадження у цивільній справі №693/1116/20.

9.19. Такі твердження позивач зробила у листопаді 2020 року, до моменту подання до суду вказаної позовної заяви.

9.20. Твердження позивача у позовній заяві, поданій до місцевого загального суду у листопаді 2020 року, та у позовній заяві у цій справі, поданій до суду у квітні 2021 року, суд визнає суперечливими, їх зміст відрізняється настільки категорично, що формує протилежне уявлення про одній й ті ж дії та події, що мають правове значення.

9.21. В залежності від змісту і спрямованості процесуального звернення позивача до суду її твердження про обізнаність про її звільнення є протилежними та викликають об`єктивний сумнів у їх достовірності.

9.22. Добросовісність - це певний стандарт поведінки, що характеризується чесністю, відкритістю і повагою інтересів іншої сторони договору або відповідного правовідношення. Доктрина venire contra factum proprium (заборони суперечливої поведінки) базується на римській максимі non concedit venire contra factum proprium (ніхто не може діяти всупереч своїй попередній поведінці). В основі зазначеної доктрини є принцип добросовісності. Поведінкою, яка суперечить добросовісності та чесній діловій практиці, є, зокрема, та, що не відповідає попереднім заявам або поведінці, за умови, що інша сторона, діючи собі на шкоду, розумно покладається на них.

9.23. Суд визнає встановленим факт обізнаності позивача про своє звільнення раніше, ніж стверджує позивач (08.03.2021), а саме у період до листопада 2020 року.

9.24. 05.04.2021 позивач звернулася з позовом до суду, через два роки та роки та 10 місяців після звільнення.

9.25. Позивач не довела іншої конкретної дати початку перебігу строку звернення до суду за її вимогами, а зміст її позовної заяви до суду загальної юрисдикції містить опис обставин, що свідчать про її обізнаність з часом її звільнення та дозволяли повноцінно реалізувати право на звернення з позовом до суду у межах строку встановленого законом.

9.26. Позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила.

9.27. Сплив позовної давності є підставою для відмови у позові.

9.28. Працівник може звернутися із заявою про вирішення трудового спору безпосередньо до районного, районного у місті, міського чи міськрайонного суду в тримісячний строк з дня, коли він дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права, а у справах про звільнення - в місячний строк з дня вручення копії наказу про звільнення або з дня видачі трудової книжки.

9.29. Встановлений статтею 233 Кодексу законів про працю України строк поширюється на всі випадки звільнення незалежно від підстав припинення трудового договору.

9.30. Згідно з вимогами статті 234 Кодексу законів про працю України у разі пропуску з поважних причин строків, установлених статтею 233 цього Кодексу, районний, районний у місті, міський чи міськрайонний суд може поновити ці строки.

9.31. У статті 234 Кодексу законів про працю України не наведено переліку поважних причин для поновлення строку звернення із заявою про вирішення спору, оскільки їх поважність повинна визначатися в кожному випадку, залежно від конкретних обставин. Поважними причинами пропуску строку, встановленого в частині першій статті 233 КЗпП України, мають кваліфікуватися ті, які об`єктивно перешкоджали чи створювали труднощі для своєчасного звернення до суду та підтверджені належними доказами.

9.32. Оскільки строки звернення до суду застосовуються незалежно від заяви сторін, тому у кожному випадку суд зобов`язаний перевірити і обговорити причини пропуску цих строків, а також навести у рішенні мотиви, чому він поновлює або вважає неможливим поновити порушений строк.

9.33. Перевірка дотримання вимог закону щодо строків звернення до суду за вирішенням трудового спору здійснюється судом за принципом ex officio, незалежно від того, чи заявляє відповідач про пропуск позивачем строку звернення до суду, на відміну від застосування позовної давності при вирішені судом цивільного спору, коли застосування позовної давності судом здійснюється тільки за заявою сторони у спорі.

9.34. Позивач не зверталася до суду із заявою про поновлення строку на звернення до суду.

9.35. З огляду на те, що позивач без поважних причин пропустила строк, передбачений статтею 233 Кодексу законів про працю України, для звернення працівника до суду із заявою про вирішення трудового спору суд дійшов висновку про відмову в позові.

Керуючись статтями 14, 129, 233, 236-241 Господарського процесуального кодексу України, суд

ВИРІШИВ:

У позові відмовити.

Призначити судове засідання для вирішення питання про судові витрати о 15 год. 00 хв. 26 березня 2024 року.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення суду, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Рішення суду протягом двадцяти днів з дня складення повного рішення може бути оскаржене в апеляційному порядку до Північного апеляційного господарського суду.

Повне рішення суду складене 02.04.2024.

Суддя А.І. Гладун