ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ХАРКІВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
_______________________________________________________________________
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"13" березня 2024 р.м. ХарківСправа № 922/1864/23

Господарський суд Харківської області у складі:

головуючий суддя Жигалкін І.П.

судді: Прохоров С.А. , Шарко Л.В.

при секретарі судового засідання Кісельовій С.М.

розглянувши в порядку загального позовного провадження справу

за позовом Фізичної особи ОСОБА_1 , м. Харків
до 3 - я особа, яка не Товариства мисливців та рибалок "Лісівник", смт. Пересічне, Харківська обл. заявляє самостійних вимог щодо предмета спору на стороні відповідача - Фізична особа ОСОБА_2 , смт. Пересічне
про визнання недійсним рішення

за участю представників:

позивача - Мици Ю.В.

відповідача - Ганги Д.Г. (в режимі відеоконференції)

третьої особи - не з`явився

ВСТАНОВИВ:

До Господарського суду Харківської області звернувся Позивач - Фізична особа ОСОБА_1 з позовною заявою, де у якості Відповідача визначено - Товариство мисливців та рибалок «Лісівник» та вимогою (з урахуванням уточнень):

- визнати недійсним рішення загальних зборів Товариства мисливців та рибалок «Лісівник» (), оформлене протоколом № 3 від 01 жовтня 2022 року;

- скасувати запис про державну реєстрацію змін до відомостей про юридичну особу від 05.10.2022 за № 013000366, який вчинено державним реєстратором Східного міжрегіонального управління юстиції (м. Харків) Шаповаловим В.В., щодо зміни відомостей про членів керівних органів громадського формування; зміни кінцевого бенефіціарного власника (контролера) або зміни відомостей про кінцевого бенефіціарного власника (контролера); зміни керівника або відомостей про керівника юридичної особи; зміни місцезнаходження юридичної особи; зміни найменування юридичної особи (повного та/або скороченого); зміни фізичних осіб або зміни відомостей про фізичних осіб - платників податків, які мають право вчиняти дії від імені юридичної особи без довіреності, у тому числі підписувати договори, подавати документи для державної реєстрації тощо; зміни до установчих документів, які не пов`язані з внесенням змін до відомостей про юридичну особу, що містяться в Єдиному державному реєстрі юридичних осіб, фізичних осіб - підприємців та громадських формувань;

- відновити становище, що існувало до порушення права позивача, шляхом відновлення у Єдиному державному реєстрі юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань запису про ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_1 ) як керівника Товариства мисливців і рибалок «Лісівник» () та особу, яка має право без довіреності вчиняти дії від імені Товариства мисливців і рибалок «Лісівник» ().

Вищезазначений позов було прийнято судом (суддя Суслова В.В.) до розгляду та відкрито провадження у справі № 922/1864/23. Вирішено справу розглядати за правилами загального позовного провадження з повідомленням сторін, про що постановлено ухвалу від 18.05.2023.

Ухвалою Господарського суду Харківської області від 27.06.2023 відмовлено в задоволенні заяви Товариства мисливців та рибалок «Лісівник» про відвід судді Суслової В.В. (вх. № 16318 від 26.06.2023) з підстав необґрунтованості; заявлено та задоволено самовідвід судді Суслової В.В. від участі в розгляді справи №922/1864/23.

Матеріали справи № 922/1864/23 передано для здійснення повторного автоматизованого розподілу та визначення іншого складу суду для розгляду справи відповідно до ст. 32 ГПК України.

Протоколом автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 28.06.2023 для розгляду справи визначено наступний склад суду: головуючий суддя - Байбак О.І.

Ухвалою Господарського суду Харківської області від 04.07.2023 (суддя Байбак О.І.) призначено для розгляду справи № 922/1864/23 колегію суддів; матеріали справи № 922/1864/23 передано для здійснення автоматизованого розподілу з метою визначення складу суду для розгляду даної справи.

Протоколом автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 04.07.2023 для розгляду справи визначено наступний склад суду: головуючий суддя - Байбак О.І., судді - С. Ч. Жельне, Чистякова І. О.

Ухвалою Господарського суду Харківської області від 05.07.2023 заяву Товариства мисливців та рибалок «Лісівник» про відвід судді Байбака О. І. (вх. № 17327 від 04.07.2023) залишено без задоволення. Заявлено та задоволено самовідвід колегії суддів: головуючий суддя - Байбак О. І., судді - Жельне С. Ч., Чистякова І. О. від участі в розгляді справи № 922/1864/23.

Матеріали справи № 922/1864/23 передано для здійснення повторного автоматизованого розподілу та визначення іншого складу суду для розгляду справи відповідно до ст. 32 ГПК України.

Протоколом повторного автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 05.07.2023 для розгляду справи визначено новий склад колегії суддів - Калініченко Н.В. - головуючий суддя, судді - Буракова А.М., Лавренюк Т.А.

Ухвалою Господарського суду Харківської області від 06.07.2023 заявлено та задоволено самовідвід колегії суддів: головуючий суддя - Калініченко Н.В., судді - Буракова А.М., Лавренюк Т.А. від участі в розгляді справи № 922/1864/23.

Матеріали справи № 922/1864/23 передано для здійснення повторного автоматизованого розподілу та визначення іншого складу суду для розгляду справи, відповідно до ст. 32 ГПК України.

Протоколом повторного автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 07.07.2023 для розгляду справи визначено новий склад колегії суддів - Трофімов І.В. - головуючий суддя, судді - Ольшанченко В.І., Аюпова Р.М.

Ухвалою Господарського суду Харківської області від 10.07.2023 заявлено та задоволено самовідвід колегії суддів: головуючий суддя - Трофімов І.В., судді - Ольшанченко В.І., Аюпова Р.М. від участі в розгляді справи № 922/1864/23.

Матеріали справи № 922/1864/23 передано для здійснення повторного автоматизованого розподілу та визначення іншого складу суду для розгляду справи відповідно до ст. 32 ГПК України.

Протоколом повторного автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 10.07.2023 для розгляду справи визначено новий склад колегії суддів - Новікова Н. А. - головуючий суддя, судді - Хотенець П. В., Калантай М. В.

Ухвалою Господарського суду Харківської області від 12.07.2023 заявлено та задоволено самовідвід колегії суддів: головуючий суддя - Новікова Н. А., судді Хотенець П. В. та Калантай М. В. від участі в розгляді справи № 922/1864/23.

Матеріали справи № 922/1864/23 передано для здійснення повторного автоматизованого розподілу та визначення іншого складу суду для розгляду справи відповідно до ст. 32 ГПК України.

Протоколом повторного автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 13.07.2023 для розгляду справи визначено новий склад колегії суддів - Присяжнюк О.О. - головуючий суддя, судді - Аріт К.А., Погорелова О.В.

Ухвалою Господарського суду Харківської області від 14.07.2023 заявлено та задоволено самовідвід колегії суддів: головуючий суддя - Присяжнюк О.О. - головуючий суддя, судді - Аріт К.В., Погорелова О.В. від участі в розгляді справи № 922/1864/23.

Матеріали справи № 922/1864/23 передано для здійснення повторного автоматизованого розподілу та визначення іншого складу суду для розгляду справи відповідно до ст. 32 ГПК України.

Протоколом повторного автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 14.07.2023 для розгляду справи визначено новий склад колегії суддів - Жигалкін І.П. - головуючий суддя, судді - Лаврова Л.С., Пономаренко Т.О.

Колегія суддів своєю ухвалою від 20 липня 2023 року задовольнила заяви судді Пономаренко Т.О. та судді Лаврової Л.С. про самовідвід від участі в розгляді справи №922/1864/23 та передали матеріали справи № 922/1864/23 для здійснення автоматизованого розподілу та визначення іншого складу суду із заміною відведеного судді (суддів) для розгляду справи, відповідно до ст. 32 ГПК України.

Протоколом повторного автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 20.07.2023 для розгляду справи визначено новий склад колегії суддів - Жигалкін І.П. - головуючий суддя, судді - Жиляєв Є.М., Сальнікова Г.І.

Від судді Жиляєва Є.М. та судді Сальнікової Г.І. надійшли заяви про самовідвід, які обґрунтовані уникненням сумнівів судді Господарського суду Харківської області Жиляєва Є.М. та судді Господарського суду Харківської області Сальнікової Г.І. щодо неупередженості, як у учасників справи № 922/1864/23, так і у стороннього спостерігача.

Колегія суддів своєю ухвалою від 25 липня 2023 року задовольнила заяви судді Жиляєва Є.М. та судді Сальнікової Г.І. про самовідвід від участі в розгляді справи №922/1864/23 та передали матеріали справи № 922/1864/23 для здійснення автоматизованого розподілу та визначення іншого складу суду із заміною відведеного судді (суддів) для розгляду справи, відповідно до ст. 32 ГПК України.

Протоколом повторного автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 26.07.2023 для розгляду справи визначено новий склад колегії суддів - Жигалкін І.П. - головуючий суддя, судді - Ємельянова О.О., Прохоров С.А.

У подальшому, до суду надійшли (10.08.2023) наступні заяви: - про самовідвід судді Ємельянової О.О.; - про відвід колегії суддів: Головуючий суддя Жигалкін ІП., судді Ємельянова О.О., Прохоров С.А., за підписом представника Відповідача.

Прийнявши зазначені заяви, які наявні в матеріалах справи, судом було вирішено здійснити розгляд цих заяв, зазначити про наступне.

Заяву судді Ємельянової О.О. про самовідвід розглянути у порядку процесуального законодавства, де з підстав зазначеного питання постановити окремий процесуальний документ.

Стосовно заяви про відвід, суд постановив протокольну ухвалу про визнання заявленого відводу необґрунтованим та відмову в задоволенні заяви про відвід (вх. № 21259/23 від 10.08.2023р) зазначаючи наступне.

Адвокат Дмитро Ганга, який є представником Товариства мисливців та рибалок «Лісівник» обґрунтовує заяву (вх. №21259/23 від 10.08.2023) про відвід, тим що було відмовлено у проведенні засідання в режимі відеоконференції, а отже порушує право представника Відповідача на участь у судовому засіданні, а незабезпечення можливості стороні реалізувати надані їй законом процесуальні права, а отже на його посилання це є порушенням принципів процесуальної справедливості. Також, представник посилається на те, що при цьому, ухвала про відмову у режимі відеоконференції базується на довільному тлумаченні норм чинного законодавства та якомусь «пристосуванні» (як про те, зазначає сам суд) норм права, що є недопустимим. Представник зазначає, що все це створює враження, що Суд вже стоїть на боці Позивача, та просто-напросто не бажає щоб Відповідач брав участь у справі. Крім того, Суд допустив дисонанс своїх позицій, що є неприпустимим. Посилається на рекомендації суду щодо користування відеоконференцією, у зв`язку з не можливістю забезпечити безпеку відвідувачів суду в умовах воєнного стану. Ухвалою від 08.08.2023 р. відмовляє у відеоконференції із посиланням на те, що судове засідання у режимі відеоконференції повинно здійснюватись у виключних випадках, коли за об`єктивних причин учасник процесу не може брати участь у засіданні, у суду може виникнути необхідність витребування у представників сторін письмових пояснень, надання яких у режимі відеоконференції є неможливим, і що проведення судового засідання у цій справі в режимі відеоконференції може значно ускладнити розгляд справи та збільшить час проведення судового засідання. Ба більше, суд визнав явку представника до суду обов`язковою, наражаючи таким чином представника на небезпеку, в умовах коли суд (як він сам про це зазначає) не може гарантувати безпеку відвідувачів.

Так, адвокатом Дмитром Гангою надано оцінку суду, зазначаючи, що така поведінка суду свідчить про створення несприятливих умов для Відповідача. Суд достеменно знаючи про періодичні обстріли м. Харкова та про те, що представник Відповідача тимчасово виїхав з міста - навмисно відмовляє у відеоконференції, щоб представник не зміг взяти участь у розгляді справи.

Крім того, представник Відповідача посилається на інші обставини, які на його думку слугували для подання заяви про відвід, що полягають у наступному.

Представник Відповідача вказуючи, що Позивач - ОСОБА_1 є батьком суддів Господарського суду Харківської області Погорелової (дівоче прізвище Трофімова) Олени Вадимівни та Трофімова Ігоря Вадимовича, які працюють у одному трудовому колективі суду, разом із суддями, які розглядають дану справу, а отже у зв`язку із виконанням своїх суддівських обов`язків, судді Жигалкін І.П., Ємельянова О.О., Прохоров С.А. постійно контактують з приводу різноманітних службових питань із суддями Погорєловою О.В. та Трофімовим І.В., внаслідок чого між ними сформувалися певні відносини, у тому числі і позаслужбові.

Наявність службових та позаслужбових відносин суддів, що розглядають цю справу, з суддями/дітьми Позивача, які потенційно можуть впливати на суддю колегу, з метою отримання їх батьком-позивачем бажаного результату у справі № 922/1864/23 може викликати обґрунтовані сумніви у неупередженості судді при розгляд справи, як у Відповідача, так і у будь-якого стороннього спостерігача.

Адвокат Д. Ганга подаючи таку заяву, вказує, що вищенаведені доводи у сукупності свідчать про принаймні існування у стороннього спостерігача обґрунтованого сумніву у неупередженості та об`єктивності суддів у цій справі, що повинно мати наслідок у задоволенні відводу складу суду, або ж самостійному заявлені суддею самовідводу.

Також, у представника Відповідача складається враження, що у судді Жигалкіна І.П. є власний інтерес у цій справі, і навмисно залишається, для того аби добитися потрібного для Позивача результату, на прохання його дітей, суддів цього суду, оскільки судді не заявили самовідвід від розгляду даної справи, оскільки за період повторних автоматизованих розподілів справи між суддями (27.06.2023 - 20.07.2023) лише один суддя Жигалкін І.П. не заявив самовідвід та залишився головувати у справі, що створює обґрунтований сумнів у його неупередженості.

Також у заяві про відвід представник заявника Ганги Дмитра викладено суто особисту необґрунтовану думку, припущення та міркування, де бере на себе прогнозування вирішення справи та делегує на себе певні повноваження щодо тлумачення та спонукання суду до винесення рішення на користь певної сторони.

Отже фактичною підставою для відводу на думку представника Товариства мисливців та рибалок «Лісівник» адвокат Дмитра Ганги в поданій заяві від 10.08.2023 визначає саме, як незгоду з позицією суду, надання своїх особистих висловлювань, характеристик в сторону суду (суддям), які дискредитують судові органи України та їх посадових осіб.

Оцінюючи аргументи заявника, суд зазначає, що вони фактично зводяться до незгоди представника Відповідача до порядку визначення судді для розгляду справи.

Так, суд зазначає, що ч.ч. 1, 2, 3 ст. 32 ГПК України встановлено, що визначення судді, а в разі колегіального розгляду - судді-доповідача для розгляду конкретної справи здійснюється Єдиною судовою інформаційно-телекомунікаційною системою під час реєстрації документів, зазначених в ч. 2 ст. 6 цього Кодексу, а також в інших випадках визначення складу суду на будь-якій стадії судового процесу, з урахуванням спеціалізації та рівномірного навантаження для кожного судді, за принципом випадковості та в хронологічному порядку надходження справ. Справа, розгляд якої відповідно до цього Кодексу здійснюється колегією суддів в обов`язковому порядку, розглядається постійною колегією суддів відповідного суду, до складу якої входить визначений Єдиною судовою інформаційно-телекомунікаційною системою суддя-доповідач. Персональний склад постійних колегій суддів визначається зборами суддів відповідного суду.

Згідно з ч. 1, 2, 3 ст. 6 ГПК України у господарських судах функціонує Єдина судова інформаційно-телекомунікаційна система. Позовні та інші заяви, скарги та інші передбачені законом процесуальні документи, що подаються до господарського суду і можуть бути предметом судового розгляду, в порядку їх надходження підлягають обов`язковій реєстрації в Єдиній судовій інформаційно-телекомунікаційній системі в день надходження документів.

Визначення судді або колегії суддів (судді-доповідача) для розгляду конкретної справи здійснюється Єдиною судовою інформаційно-телекомунікаційною системою у порядку, визначеному цим Кодексом (автоматизований розподіл справ).

Відповідно до Прикінцевих положень Положення про автоматизовану систему документообігу суду автоматизований розподіл судових справ в судах загальної юрисдикції до їх підключення до модулю автоматизованого розподілу та інших підсистем здійснюється за правилами автоматизованого розподілу, зазначеними в редакції цього Положення від 15.09.2016 року з урахуванням положень процесуального закону та з використанням програмного забезпечення, розробленого Адміністратором.

Пунктом 3 розділу VIII «Автоматизований розподіл судових справ між суддями» Положення про автоматизовану систему документообігу суду, затвердженого рішенням Ради суддів України № 30 від 26.11.2010 урегульовано автоматизований розподіл судових справ між суддями відповідно до якого первісний розподіл судових справ здійснюється модулем автоматизованого розподілу в хронологічному порядку їх надходження до суду (реєстрації). Визначення судді або колегії суддів для розгляду конкретної справи здійснюється модулем автоматизованого розподілу шляхом: 1) первісного розподілу справи; 2) додаткового визначення суддів; 3) передачі судової справи на розгляд палати, об`єднаної або Великої Палати Верховного Суду; 4) заміни судді в колегії або основного судді; 5) повторного розподілу справи; 6) передачі судової справи раніше визначеному судді, колегії суддів, палаті або об`єднаній палаті.

Частиною 2 ст. 8 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» передбачено, що суддя розглядає справи, одержані згідно з порядком розподілу судових справ, установленим відповідно до закону. На розподіл судових справ між суддями не може впливати бажання судді чи будь-яких інших осіб.

Згідно із ч. 4 та 8 ст. 15 Закону України «Про судоустрій та статус суддів» визначення судді або колегії суддів для розгляду конкретної справи здійснюється Єдиною судовою інформаційною (автоматизованою) системою у порядку, визначеному процесуальним законом. На розподіл судових справ між суддями не може впливати бажання судді чи будь-яких інших осіб. Несанкціоноване втручання в роботу автоматизованої системи та в розподіл справ між суддями має наслідком відповідальність, встановлену законом.

За змістом ч. 16 ст. 32 ГПК України результати автоматизованого розподілу (повторного розподілу) справи оформлюються протоколом.

Тобто законодавець передбачив, як автоматизований розподіл справи так й повторний розподіл справи та формування головуючого судді (суддя-доповідач) або складу суду (за наявності) для розгляду справ, так само як і заміну судді, який з поважних причин не може брати участі у розгляді справи (перебування судді у відпустці, на лікарняному, у відрядженні чи закінчення терміну повноважень), чи підстави проведення повторного автоматизованого розподілу судової справи - некоректно задані відомості, що впливають на авторозподіл (категорія справи, табель тощо), із залученням інших суддів цього суду, виключно автоматизованою системою документообігу за принципом вірогідності.

Отже, із наведеного вище вбачається, що судді не мають будь-яких нормативно встановлених механізмів формування складу суду для розгляду конкретної справи, що спрямовано на забезпечення реалізації учасниками справи права на судовий захист незалежним та безстороннім судом, встановленим законом, як складової права на суд, гарантованого статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод. Відповідні дії щодо розподілу справ здійснюють інші уповноважені на то законом особи в порядок та спосіб їм передбачений.

Суддя, виходячи з повноважень, передбачених Законом України «Про судоустрій і статус суддів» володіє лише інформацією щодо судових справ, які перебувають у його провадженні або розглянуті по суті.

Водночас слід вказати, що Закон України «Про судоустрій і статус суддів» звільняє суддю від надання будь-яких пояснень щодо судових справ чи надання будь-якої іншої інформації розпорядником якої не є суддя.

Враховуючи викладене автоматизований розподіл (повторний автоматизований розподіл) вказаної справи в результаті якого було визначено суддю Жигалкіна І.П. проведено із забезпечення об`єктивного та неупередженого розподілу судових справ між суддями з додержанням принципів випадковості та в хронологічному порядку надходження судових справ, з урахуванням завантаженості кожного судді, відповідно до Положення «Про автоматизовану систему документообігу суду».

Суд, здійснюючи правосуддя на засадах верховенства права, забезпечує кожному право на справедливий суд та повагу до інших прав і свобод, гарантованих Конституцією і законами України, а також міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України.

Суддя у своїй діяльності щодо здійснення правосуддя є незалежним від будь-якого незаконного впливу, тиску або втручання.

Суддя здійснює правосуддя на основі Конституції і законів України, керуючись при цьому принципом верховенства права. Втручання у діяльність судді щодо здійснення правосуддя забороняється і має наслідком відповідальність, установлену законом.

Суддя не зобов`язаний давати жодних пояснень щодо суті справ, які перебувають у його провадженні, крім випадків, установлених законом.

Ніхто не може бути позбавлений права на розгляд його справи в суді, до юрисдикції якого вона віднесена процесуальним законом. Суддя розглядає справи, одержані згідно з порядком розподілу судових справ, установленим відповідно до закону. На розподіл судових справ між суддями не може впливати бажання судді чи будь-яких інших осіб. (ст. 8 ЗУ «Про судоустрій і статус суддів»)

Тобто, доводи представника Товариства мисливців та рибалок «Лісівник» адвоката Дмитра Ганги, ґрунтуються на порушенні з боку суддів порядку їх визначення для розгляду справи, а також небажання самоусунутися від виконання своїх професійних обов`язків, посилаючись на надумані та не відповідаючи дійсності обставини, тим самим проявляючи неповагу до суддів викладаючи свої образливі міркування щодо отримання суддями власного інтересу у цій справі, «... і навмисно залишаються, для того аби добитися потрібного для Позивача результату, на прохання його дітей, суддів цього суду».

Як відомо учасникам справи, у тому числі адвокатам, що відвід - це процесуальний інститут, який містить умови, за яких особа не може брати участі у конкретній справі.

Відвід судді в господарському процесі як правова категорія - це висловлена в письмовій формі недовіра господарському суду на підставі особистих переконань та поведінки конкретного судді або колегії суддів у конкретній справі внаслідок виявлення будь-якої особистої прихильності чи упередженості, що заявлена учасником розгляду конкретної справи.

Право подавати заяву про відвід судді є однією з гарантій законності здійснення правосуддя і об`єктивності та неупередженості розгляду справи.

Відповідно до ч. 1, 2 ст. 48 Закону України «Про судоустрій та статус суддів» суддя у своїй діяльності щодо здійснення правосуддя є незалежним від будь-якого незаконного впливу, тиску або втручання. Суддя здійснює правосуддя на основі Конституції і законів України, керуючись при цьому принципом верховенства права. Втручання у діяльність судді щодо здійснення правосуддя забороняється і має наслідком відповідальність, установлену законом.

Частиною 4 ст. 11 ГПК України та ст. 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» визначено, що суд застосовує при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України (далі - Конвенція), та практику Європейського суду з прав людини як джерело права.

Пунктом 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод гарантовано, що кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом.

Як зазначає Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ), найголовніше - це довіра, яку в демократичному суспільстві повинні мати суди у громадськості (рішення ЄСПЛ у справі «Хаушильд проти Данії»).

Стаття 6 Конвенції вимагає суд у межах своїх повноважень бути неупередженим. Неупередженість зазвичай означає відсутність упередженості або суб`єктивного ставлення, що може бути оцінене багатьма способами (рішення ЄСПЛ у справі «Ветштайн проти Швейцарії»).

Наявність безсторонності для цілей п. 1 ст. 6 Конвенції визначається за допомогою суб`єктивного критерію, тобто оцінювання особистого переконання конкретного судді у конкретній справі, а також за допомогою об`єктивного критерію, тобто з`ясування того, чи надав цей суддя достатні гарантії для виключення будь-якого законного сумніву з цього приводу (рішення ЄСПЛ у справі «Хаушильд проти Данії»).

За усталеною практикою ЄСПЛ наявність безсторонності згідно з п. 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод повинна визначатися за суб`єктивним та об`єктивним критеріями. За суб`єктивним критерієм беруться до уваги особисті переконання та поведінка окремого судді, тобто чи виявляв суддя упередженість або безсторонність у цій справі. Відповідно до об`єктивного критерію визначається, серед інших аспектів, чи забезпечував суд та його склад відсутність будь-яких сумнівів у його безсторонності (п. 49 рішення ЄСПЛ у справі «Білуха проти України»).

Особиста безсторонність суду, як суб`єктивний критерій, презюмується, поки не надано доказів протилежного (п. 50 рішення Європейського суду з прав людини у справі «Білуха проти України» від 09.11.2006).

Згідно з об`єктивним критерієм необхідно встановити, чи існують факти, які можна встановити та які можуть ставити під сумнів безсторонність судді. Це означає, що при вирішенні того, чи є у цій справі обґрунтовані причини побоюватися, що певний суддя був небезстороннім, позиція заінтересованої особи є важливою, але не вирішальною. Вирішальним є те, чи можна вважати такі побоювання об`єктивно обґрунтованими (пункти 29, 31 рішення Європейського суду з прав людини «Газета «Україна-центр» проти України» від 15.07.2010).

Підстави відводів судді встановлено у ст. 35 ГПК України, де у ч. 1 визначено, що суддя не може розглядати справу і підлягає відводу (самовідводу), якщо:

1) він є членом сім`ї або близьким родичем (чоловік, дружина, батько, мати, вітчим, мачуха, син, дочка, пасинок, падчерка, брат, сестра, дід, баба, внук, внучка, усиновлювач чи усиновлений, опікун чи піклувальник, член сім`ї або близький родич цих осіб) сторони або інших учасників судового процесу, або осіб, які надавали стороні або іншим учасникам справи правничу допомогу у цій справі, або іншого судді, який входить до складу суду, що розглядає чи розглядав справу;

2) він брав участь у справі як свідок, експерт, спеціаліст, перекладач, представник, адвокат, секретар судового засідання, або надавав стороні чи іншим учасникам справи правничу допомогу в цій чи іншій справі;

3) він прямо чи побічно заінтересований у результаті розгляду справи;

4) було порушено порядок визначення судді для розгляду справи;

5) є інші обставини, які викликають сумнів у неупередженості або об`єктивності судді.

Частиною 2 ст. 35 ГПК України передбачено, що суддя підлягає відводу (самовідводу) також за наявності обставин, встановлених ст. 36 цього Кодексу (недопустимість повторної участі судді в розгляді справи).

До складу суду не можуть входити особи, які є членами сім`ї, родичами між собою чи родичами подружжя (ч. 3 ст. 35 ГПК України).

ГПК України не встановлює вичерпного переліку обставин, які свідчать про необ`єктивність судді, однак зазначається, що такі підстави повинні бути обґрунтовані особою, яка ініціює питання про відвід судді.

Таким чином, щодо суб`єктивної складової безсторонності суду заявнику необхідно подати докази фактичної наявності упередженості судді для відводу його від справи, оскільки презумпція особистої неупередженості судді діє доти, доки не з`являться докази на користь протилежного. І тільки якщо з`являються об`єктивні сумніви щодо цього, то для його відводу в ході об`єктивної перевірки має бути встановлена наявність певної особистої заінтересованості судді, або його прихильностей, уподобань стосовно однієї зі сторін у справі.

Як зазначено в заяві про відвід, за інформацією адвоката Ганги Д.Г., що «Зважаючи на те, що діти Позивача - ОСОБА_1 працюють суддями у Господарському суді Харківської області, вважаємо, що жоден суддя цього суду не може об`єктивно та неупереджено розглядати справу № 922/1864/23, не піддаючись впливу суддів Погорелової О.В. та Трофімова І.В., із якими вони перебувають у одному трудовому колективі та мають службові та позаслужбові зв`язки, а тому відповідно до вимог ст. 31 ГПК України, заявник паралельно звернувся до Голови суду із проханням про винесення розпорядження про передачу даної справи на розгляд господарського суду, найбільш територіально наближеного до цього суду», свідчить за його думкою про упередженість судді (суддів) щодо однієї із сторін, зокрема, щодо учасника справи - Позивача ФО ОСОБА_1

Велика Палата Верховного Суду постанові від 30.01.2019 за справою №755/10947/17 зазначила, що незалежно від того, чи перераховані усі постанови, в яких викладена правова позиція, від якої відступила Велика Палата Верховного Суду, суди під час вирішення тотожних спорів мають враховувати саме останню її правову позицію.

Якість судового процесу залежить не лише від роботи судової системи, але й від поведінки учасників процесу та їх представників.

Поширеними, як і у нашій справі, є подання учасниками процесу завідомо безпідставних відводів.

Верховний Суд вважає відвід «завідомо безпідставним», якщо у заяві про відвід відсутні будь-які докази, які свідчили б про необ`єктивність чи упередженість судді щодо заявника, тобто підстави для відводу ґрунтуються на власних припущеннях заявника, або якщо підставою для відводу є непогодження сторони з процесуальними рішеннями судді.

Суд вбачає змістовно схожими підстави відводу колегії суддів Жигалкіна І.П., Ємельянової О.О., Прохорова С.А., викладені заявником адвокатом Гангою Д.Г. у відповідній заяві, де він висловив свою позицію: «Станом на сьогодні, Відповідач остаточно втратив довіру до цього складу суду, що унеможливлює виконання суддею завдань господарського судочинства, і винесення справедливого рішення суду по цій справі. Подальший розгляд справи у складі: головуючий суддя Жигалкін І.П., судді: Ємельянова О.О., Прохоров С.А., який не має довіри, буде свідчити про порушення права Відповідача, гарантованого статтею 6 Конвенції.».

З цього приводу суд зазначає наступні критичні тези відносно змісту заяви та її заявника та пояснює свою позицію.

Заявник у заяві про відвід зазначає, що відмовляючи у відеоконференції, суд знає про відсутність представника за межами міста Харкова навмисно викликає у судове засідання тим самим наражаючи саме представника Відповідача на небезпеку.

Суд зазначає, що дійсно Указом Президента України від 24.02.2022 № 64/2022 «Про введення воєнного стану в Україні» (із змінами) у зв`язку з військовою агресією російської федерації проти України, на підставі пропозиції Ради національної безпеки і оборони України, відповідно до пункту 20 частини першої статті 106 Конституції України, Закону України «Про правовий режим воєнного стану» введено в Україні воєнний стан.

Суд погоджується с викладеними у заяві обставинами, що місто Харків знаходиться під обстрілами ворожими військами, а отже не допускає випадків загрози життю, здоров`ю та безпеці всіх учасників справи, відвідувачів суду, їх працівників. Проте суд наголошує, що на жаль, така небезпека наявна не тільки в місті Харкові та і в інших містах України.

Проте суд не зобов`язаний слідкувати за життям учасників справи або їх представників, встановлювати фактичне місцезнаходження представників. Крім того, представником не надано жодного обґрунтованого доказу неможливості бути присутнім у приміщенні суду, з підстав постійного знаходження представника в місцях захисту (сховищах, захисних спорудах цивільного захисту, найпростіших укриттях та інше) чи інших підстав, які впливають на неможливість бути присутнім представника у суді.

Стосовно викладеного адвокатом Гангою Д.Г., де у своїй заяві зазначив наступне «... цікавим є той факт, що за період повторних автоматизованих розподілів справи між суддями (27.06.2023 - 20.07.2023) лише один суддя Жигалкін І.П. не заявив самовідвід та залишився головувати у справі, що створює обґрунтований сумнів у його неупередженості», суд вважає за доцільне зазначити, що самоусунення від виконання своїх професійних обов`язків приводить такими своїми діями та відображає поведінку, що порочить звання судді та підриває авторитет правосуддя.

У Висновку № 3 (2002) КРЄС до уваги Комітету Міністрів Ради Європи щодо принципів та правил, які регулюють професійну поведінку суддів, зокрема питання етики, несумісної поведінки та безсторонності, зазначено, що судді у своїй діяльності повинні керуватися принципами професійної поведінки (пункт 49).

Стосовно правил поведінки судді КРЄС вважає, що кожний окремий суддя повинен робити все можливе для підтримання судової незалежності на інституційному та особистому рівнях;

судді повинні поводитися гідно при виконанні посадових обов`язків та в особистому житті;

вони повинні виконувати свої обов`язки, не допускаючи проявів фаворитизму або дійсної чи видимої упередженості;

судді повинні приймати свої рішення з урахуванням усіх моментів, важливих для застосування відповідних юридичних норм, та без урахування всіх питань, що не стосуються суті справи;

вони повинні забезпечувати високий ступінь професійної компетентності (пункт 50 Висновку КРЄС до уваги Комітету Міністрів Ради Європи № 3 (2002)).

Отже суд, здійснюючи правосуддя на засадах верховенства права, забезпечує кожному право на справедливий суд та повагу до інших прав і свобод, гарантованих Конституцією і законами України, а також міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, не вважає за доцільне вживати дії, спрямовані на ухилення від виконання обов`язків судді України, що свідчить про його самоусунення від виконання своїх професійних обов`язків судді.

Крім того, суд зазначає, що такі «ґрунтовні звинувачення» з боку професійного адвоката Д.Г. Ганги, ставлять під сумнів щодо правообізнаності адвоката та ознайомлення останнього з адвокатською етикою.

Крім цього, суд зазначає, що він також не знаходиться у будь-яких відносинах з адвокатом Д.Г. Гангою, які б давали останньому можливість оцінювати будь-які особисті відносини судді з іншими особами або надавали йому можливість збирати інформацію про особисте життя судді Жигалкіна І.П. та членів колегії.

Оскільки, до заяви про відвід судді адвокатом (заявником) не надано жодного доказу, в порушення ст. 74 ГПК України вказані заяви адвоката не знаходять свого відображення та доведеності як фактично, так і юридично, на які представник посилається як на підставу своїх вимог.

Стосовно відмови у відеоконференції, суд неодноразово зазначав, що це не обов`язок суду, а його право.

Крім того, суд вважає за доцільне викласти наступну практику, де Європейський суд з прав людини (надалі - ЄСПЛ) неодноразово зазначав, що формулювання законів не завжди чіткі. Тому їх тлумачення та застосування залежить від практики, і надана судам роль в ухваленні судових рішень якраз і полягає в розвіюванні тих сумнівів щодо тлумачення, які існують. Оскільки завжди існуватиме потреба в з`ясуванні неоднозначних моментів і адаптації до обставин, які змінюються (див. mutatis mutandis рішення ЄСПЛ у справах «Кантоні проти Франції» від 11.11.1996 № 17862/91, § 31-32, «Вєренцов проти України», від 11.04.2013 № 20372/11, § 65, «Del Rнo Prada проти Іспанії» від 21.10.2013 № 42750/09, § 93).

У рішенні ЄСПЛ у справі «Лейла Шахін проти Туреччини» від 10.11.2005 зазначається, що згідно з практикою закон є чинним положенням, яке застосовується з урахуванням тлумачення, яке дають йому компетентні суди. Національні суди мають вибирати способи такого тлумачення, які зазвичай можуть включати акти законодавства, відповідну практику, наукові дослідження тощо (рішення у справі «Воловік проти України» від 06.12.2007).

Практика ЄСПЛ свідчить про те, що конкретний варіант тлумачення права, використаний судом, має шанс набути певної стабільності, обов`язковості. Це випливає із принципів однакового поводження і правопевності (правової визначеності), які є проявами принципу верховенства права.

Відповідно до п. 58 Рішення ЄСПЛ по справі «Серявін та інші проти України» (Заява N 4909/04) від 10 лютого 2010 року визначено, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 ст. 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (див. рішення у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» (Ruiz Torija v. Spain) від 9 грудня 1994 року, серія A, N 303-A, п. 29). Хоча національний суд має певну свободу розсуду щодо вибору аргументів у тій чи іншій справі та прийняття доказів на підтвердження позицій сторін, орган влади зобов`язаний виправдати свої дії, навівши обґрунтування своїх рішень (див. рішення у справі «Суомінен проти Фінляндії» (Suominen v. Finland), N 37801/97, п. 36, від 1 липня 2003 року). Ще одне призначення обґрунтованого рішення полягає в тому, щоб продемонструвати сторонам, що вони були почуті. Крім того, вмотивоване рішення дає стороні можливість оскаржити його та отримати його перегляд вищестоящою інстанцією. Лише за умови винесення обґрунтованого рішення може забезпечуватись публічний контроль здійснення правосуддя (див. рішення у справі «Хірвісаарі проти Фінляндії» (Hirvisaari v. Finland), N 49684/99, п. 30, від 27 вересня 2001 року), більше того, воно дозволяє судам вищих інстанцій просто підтримати мотиви, наведені судами нижчих інстанцій, без того, щоб повторювати їх (параграф 32 рішення у справі «Хірвісаарі проти Фінляндії»).

Суд зауважує, що викладене у заяві (вх. № 21259/23 від 10.08.2023) про відвід колегії суддів, твердження адвоката Ганги Д.Г. щодо проявлення з боку суду необ`єктивності та неупередженості до Відповідача шляхом відмови у задоволені заяв щодо призначення відеоконференцій, є незгода з процесуальним рішенням суду та можливим тиском на суд.

Більше того, з п. 1 ст. 6 Конвенції не випливає, що мотиви, представлені судовим органом мають висвітлювати, зокрема, всі аргументи, які одна з сторін може вважати основними для своїх доводів (див. mutatis mutandis рішення ЄСПЛ у справі «Шевельов проти України»). Лише той факт, що суд окремо та детально не відповів на кожний аргумент, представлений сторонами, не є свідченням несправедливості процесу (див. mutatis mutandis рішення ЄСПЛ у справі «Шевельов проти України»).

Суд нагадував заявникові про те, що у разі незгоди з процесуальним рішенням суду першої інстанції сторона має право подати апеляційну скаргу на відповідну ухвалу або рішення суду в порядку передбаченому ГПК України.

Не реалізація права на апеляційне оскарження такої ухвали з боку заявника не породжує права або процесуальних підстав для відводу судді внаслідок незгоди з його процесуальним рішенням (ч. 4 ст. 35 ГПК України).

Доводи представника Відповідача щодо необхідності відводу судді саме з підстав незгоди з його правовою позицією прямо порушують один з найважливіших принципів судочинства - nemo iudex in causa sua (ніхто не може бути суддею у власній справі), який виключає для учасника процесу можливість обирати суддю на власний розсуд, зокрема, шляхом заявлення відводів тим суддям, відома правова позиція яких позивача не влаштовує (ухвала ВП ВС від 02 березня 2021 року по справі № 910/17048/17, провадження № 12-85гс20).

Суд зазначає, що запровадження законодавцем інституту відводу судді, унормованого в положеннях ст. 35-40 ГПК України, мало на меті в першу чергу уникнення будь-яких ризиків можливості порушення основних засад (принципів) господарського судочинства, якими є: верховенство права; рівність усіх учасників судового процесу перед законом і судом; гласність і відкритість судового процесу та його повне фіксування технічними засобами; змагальність сторін; диспозитивність; пропорційність; обов`язковість судового рішення; забезпечення права на апеляційний перегляд справи; забезпечення права на касаційне оскарження судового рішення у визначених законом випадках; розумність строків розгляду справи судом; неприпустимість зловживання процесуальними правами; відшкодування судових витрат сторони, на користь якої ухвалене судове рішення, та забезпечення гарантії дотримання декларованих Конституцією України та Конвенцією прав на судовий захист при зверненні особи до суду з метою їх реалізації.

Неодмінним конституційним правом людини та громадянина є право на судовий захист, закріплене у ст. 55 Конституції України.

У ст. 17 Конвенції зловживання правом визначається як діяльність або дії, спрямовані на скасування прав та свобод, визнаних у Конвенції, або на їх обмеження в більшому обсязі, ніж це передбачено в Конвенції.

У низці випадків ЄСПЛ зазначав у своїх рішеннях, що подання до суду клопотань про відкладення судових засідань на тривалий термін через хворобу сторони, неодноразова зміна заявлених вимог тощо не свідчать про зловживання правами.

Однак реалізація суб`єктивного права на судовий захист має інший негативний аспект. Зокрема, мова йде про несумлінне використання процесуальних прав, у тому числі права на судовий захист.

Зловживання процесуальними правами є можливим, якщо внаслідок реалізації права створюється перешкода у вирішенні завдань судочинства, зокрема господарського.

Механізм зловживання процесуальними правами зводиться до того, що особа, яка прагне до досягнення певних правових наслідків, здійснює процесуальні дії (бездіяльність), зовні «схожі» на юридичні факти, з якими закон пов`язує настання певних наслідків. Незважаючи на те, що такі дії мають повністю штучний характер, тобто не підкріплюються фактами об`єктивної дійсності, певні правові наслідки, які вигідні особі, все ж таки можуть існувати.

На думку КАС ВС (рішення від 13.03.2019 р. у справі № 814/218/14), під зловживанням процесуальними правами слід розуміти форму умисних, несумлінних дій учасників процесу, що знаходить своє вираження, зокрема, у вчиненні дій, неспівмірних з наслідками, до яких вони можуть призвести; використанні наданих прав всупереч їхньому призначенню з метою обмеження можливості реалізації чи обмеження прав інших учасників провадження; перешкоджанні діяльності суду з правильного та своєчасного розгляду і вирішення справ; необґрунтованому перевантаженні роботи суду. Зловживання процесуальними правами сторонами через вплив на склад суду у справі до та після відкриття провадження шляхом направлення до суду численних необґрунтованих клопотань про відводи суддів або колегії суддів, що значно затягує процес розгляду справи в суді.

Стосовно справи яка розглядається, то суд зазначає, що ним поза сумнівом дотримані критерії встановлені ЄСПЛ щодо неупередженості та легітимності суду.

Згідно з рішенням ЄСПЛ у справі «Мікалефф проти Мальти», існування неупередженості повинно бути визначене, зокрема, за об`єктивним тестом, відповідно до якого встановлюється, чи забезпечив суд відповідні гарантії для виключення легітимних сумнівів стосовно неупередженості суду.

«Суд» розглядається як такий, що завжди має бути заснований на законних підставах, оскільки у протилежному випадку він не володітиме легітимністю, що є необхідною ознакою для розгляду справ у демократичному суспільстві (справа «Лавентс проти Латвії»).

Головна мета відводу - гарантування безсторонності суду, зокрема, щоб запобігти упередженості судді (суддів) під час розгляду справи. Мета самовідводу - запобігання будь-яким сумнівам щодо безсторонності судді.

Посилання на упередженість суду через обставини викладені у заяві про відвід, на його думку, не на підставі закону не можна вважати об`єктивно обґрунтованими, оскільки такі доводи ґрунтуються на припущеннях, суб`єктивній оцінці заявником обставин справи.

Зазначені тези знаходять своє підтвердження у практиці Великої Палати Верховного Суду від 26.06.2018 р. у справі № 800/264/17.

Отже, обставини, наведені представником Відповідача адвокатом Дмитром Гангою на обґрунтування заяви про відвід судді, не знайшли свого підтвердження, а отже колегією у складі суддів: головуючий суддя Жигалкін ІП., судді Ємельянова О.О., Прохоров С.А, було постановлено протокольну ухвалу, якою визнано заяву представника Відповідача про відвід зазначеної колегії не обґрунтованою. А з підстав подання заяви про відвід в день засідання, така заява не підлягає передачі на розгляд іншого складу суду.

Колегія суддів своєю ухвалою від 11 серпня 2023 року задовольнила заяву судді Ємельянової О.О. про самовідвід від участі в розгляді справи №922/1864/23 та передала матеріали справи № 922/1864/23 для здійснення автоматизованого розподілу та визначення іншого складу суду із заміною відведеного судді (суддів) для розгляду справи, відповідно до ст. 32 ГПК України.

Протоколом повторного автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 11.09.2023 для розгляду зазначеної справи визначено склад колегії суддів: Жигалкін І.П. - головуючий суддя, судді - Прохоров С.А., Шарко Л.В.

Так, колегія суддів постановила ухвалу від 24.01.2024, де повідомлено учасників провадження про те, що підготовче засідання у справі відбудеться 31 січня 2024 року о(б) 12:00 год.

Ухвалою від 31 січня 2024 року у справі №922/1864/23 закрито підготовче провадження та призначено справу до судового розгляду по суті в судовому засіданні на 07 лютого 2024 року о 12:00.

Своєю ухвалою від 07.02.2024 суд повідомив учасників справи, що враховуючи необхідність забезпечення принципу змагальності та реалізації прав сторін на повне та об`єктивне встановлення всіх обставин справи, було: задоволено клопотання (вх. № 3452 від 07.02.2024) представника третьої особи про відкладення судового засідання; задоволено клопотання (вх. № 3460 від 07.02.2024) представника відповідача про відкладення судового засідання; судове засідання у справі призначено було на 28 лютого 2024 року о(б) 12:00 год.

Враховуючи необхідність забезпечення принципу змагальності та реалізації прав сторін на повне та об`єктивне встановлення всіх обставин справи судом постановлено ухвалу від 28.02.2024, якою повідомлено учасників справи, що судове засідання у справі відбудеться 13 березня 2024 року о(б) 12:00 год.

Представник Позивача у судовому засіданні посилався на те, що грубо порушено права Позивача на участь в управлінні Товариства, тому підтримав заявлені позовні вимоги, вважав їх обґрунтованими та такими, що підлягають задоволенню у повному обсязі.

Представник Відповідача у судовому засіданні проти позовних вимог заперечував та вважає, що в позові слід відмовити, оскільки Позивачем не доведено, а матеріалами справи спростовано наявність таких порушень як: недотримання порядку скликання зборів (неповідомлення Позивача про порядок денний, дату і час зборів); відсутність ОСОБА_4 на загальних зборах (недотримання кворуму, який має бути 2/3 від усіх членів), при прийнятті Протоколу № 3 від 01 жовтня 2022 року.

Третя особа у судове засідання не з`явилася, про день та час розгляду справи була повідомлена належним чином.

У своїх поясненнях вказувала, що проти позовних вимог заперечує і посилається на те, що твердження ОСОБА_1 про недотримання порядку скликання Загальних зборів є хибним, оскільки на момент проведення Загальних зборів, ОСОБА_1 не був членом ТМР «Лісівник», Загальні збори були скликані законно, і Товариство взагалі не мало обов`язку повідомляти ОСОБА_1 про проведення Загальних зборів як члена Товариства. Таким чином права ОСОБА_1 як члена Товариства, не порушуються з підстав прийняття спірного рішення.

Колегія суддів звертає увагу на те, що розумність строків розгляду справи судом є одним із основних засад (принципів) господарського судочинства (п. 10 ч. 3 ст. 2 ГПК України).

Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ) неодноразово вказував на необхідність дотримання принципу розумності тривалості провадження.

Так, у рішення «Вергельський проти України» ЄСПЛ вказав, що розумність тривалості провадження має оцінюватися у світлі конкретних обставин справи та з урахуванням таких критеріїв, як складність справи, поведінка заявника та відповідних органів. Тобто щодо розгляду справ в межах розумного строку.

Враховуючи вищевказане колегія суддів вважає, що учасники справи були належним чином повідомлені судом про розгляд спору за їх участю.

В той же час, вони не були позбавлений можливості скористатися вільним доступом до електронного реєстру судових рішень в Україні, в силу ст. 4 Закону України «Про доступ до судових рішень» і ознайомитися з ухвалами Господарського суду Харківської області та визначеними у ній датами та часом розгляду даної справи та забезпечити представництво інтересів в судових засіданнях.

Колегія суддів приймає до уваги, що сторонам були створені належні умови для надання усіх необхідних доказів, надано достатньо часу для підготовки до судового розгляду справи.

В ході розгляду даної справи Господарським судом Харківської області, у відповідності до п. 4 ч. 5 ст. 13 ГПК України, було створено учасникам справи умови для реалізації ними прав, передбачених цим Кодексом у межах строків, встановлених ГПК України.

Відповідно до ч. 2 ст. 2 Закону України «Про доступ до судових рішень» усі судові рішення є відкритими та підлягають оприлюдненню в електронній формі не пізніше наступного дня після їх виготовлення і підписання.

Колегія суддів зазначає, що нею були здійснені заходи щодо належного повідомлення всіх учасників процесу стосовно розгляду справи та надання до суду відповідних доказів, заперечень (за наявності), щодо вказівки на незгоду з будь-якою із обставин викладених у вимогах сторони процесу.

Так, процесуальні документи у цій справі направлялись всім учасникам судового процесу, що підтверджуються штампом канцелярії на зворотній стороні відповідного документу, а також про наявність учасників процесу та їх представників наявність зареєстрованого Електронного кабінету ЄСІТС.

Згідно зі ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом.

Таким чином, оскільки колегією суддів вчинені всі необхідні визначені процесуальним законом вимоги щодо повідомлення сторін, колегія суддів визнає, що сторони були належним чином повідомлені про розгляд справи, як того вимагають приписи ст.ст. 6, 120, 242 ГПК України.

Колегія суддів зазначає, що всім учасникам справи було надано можливість для висловлення своєї правової позиції по суті позовних вимог, а також колегією суддів надано сторонам достатньо часу для звернення із заявами по суті справи та з іншими заявами з процесуальних питань.

Заслухавши представників учасників справи, дослідивши матеріали справи, всебічно і повно з`ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, об`єктивно оцінивши надані суду докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, колегія суддів встановила наступне.

Позивач, ОСОБА_1 , у 2005 році набув статусу члена Товариства мисливців і рибалок «Лісівник» () і з того ж часу займав посаду керівника вказаного Товариства.

З кінця лютого 2022 року у зв`язку із широкомасштабним вторгненням та збройною агресією проти України Товариство мисливців і рибалок «Лісівник» () не вело основної діяльності через окупацію основної частини мисливських угідь Харківської області та приведення їх у непридатний стан.

Учасники справи вказаних обставин в заявах по суті справи та в судових засіданнях не заперечували.

Колегією суддів також встановлено, що з 16.08.2020 по 11.06.2022 Позивач тимчасово перебував за межами території України.

При цьому Позивач не змінив зареєстрованого відповідно до закону постійного місця проживання - АДРЕСА_1 .

У подальшому 04.10.2022 державному реєстратору Східного міжрегіонального управління юстиції (м. Харків) було подано документи для проведення державної реєстрації змін до відомостей про юридичну особу в Єдиному державному реєстрі юридичних осіб, фізичних осіб - підприємців та громадських формувань, а саме: статут Відповідача у новій редакції; заява про державну реєстрацію змін до відомостей про юридичну особу; опис структури власності; документ про сплату адміністративного збору; відомості про керівні органи; рішення загальних зборів Товариства мисливців і рибалок «Лісівник» (), оформлене протоколом № 3 від 01 жовтня 2022 року; реєстр осіб, які брали участь у загальних зборах Відповідача від 01 жовтня 2022 року. Документи були подані громадянином ОСОБА_2 , який є учасником справи - третьою особою, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору, на стороні Відповідача.

Рішенням державного реєстратора Східного міжрегіонального управління юстиції (м. Харків) Шаповалова В.В. від 05.10.2022 ухвалено здійснити державну реєстрацію змін до відомостей про Відповідача в Єдиному державному реєстрі юридичних осіб, фізичних осіб - підприємців та громадських формувань, про що державним реєстратором Східного міжрегіонального управління юстиції (м. Харків) Шаповаловим В.В. вчинено запис про державну реєстрацію змін до відомостей про юридичну особу від 05.10.2022 за № 013000366 щодо зміни відомостей про членів керівних органів громадського формування; зміни кінцевого бенефіціарного власника (контролера) або зміни відомостей про кінцевого бенефіціарного власника (контролера); зміни керівника або відомостей про керівника юридичної особи; зміни місцезнаходження юридичної особи; зміни найменування юридичної особи (повного та/або скороченого); зміни фізичних осіб або зміни відомостей про фізичних осіб - платників податків, які мають право вчиняти дії від імені юридичної особи без довіреності, у тому числі підписувати договори, подавати документи для державної реєстрації тощо; зміни до установчих документів, які не пов`язані з внесенням змін до відомостей про юридичну особу, що містяться в Єдиному державному реєстрі юридичних осіб, фізичних осіб - підприємців та громадських формувань.

04.05.2023 Позивачем отримано від державного реєстратора копію рішення загальних зборів Товариства мисливців і рибалок «Лісівник» (), оформленого протоколом № 3 від 01 жовтня 2022 року, що визнається самим Позивачем і підтверджується відомостями, що містяться на сторінці 5 витягу з Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб - підприємців та громадських формувань від 09.05.2023 за № 30653501.

При цьому зі змісту витягу з Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань від 09.05.2023 за № 30653501 випливає, що після 2017 року щодо Відповідача було вчинено тільки одну реєстраційну дію - саме ту, про яку 05.10.2022 було внесено запис про державну реєстрацію змін до відомостей про юридичну особу за номером 013000366 - Зміна відомостей про членів керівних органів громадського формування. Зміна кінцевого бенефіціарного власника (контролера) або зміна відомостей про кінцевого бенефіціарного власника (контролера). Зміна керівника або відомостей про керівника юридичної особи. Зміна місцезнаходження юридичної особи. Зміна найменування юридичної особи (повного та/або скороченого). Зміна фізичних осіб або зміна відомостей про фізичних осіб - платників податків, які мають право вчиняти дії від імені юридичної особи без довіреності, у тому числі підписувати договори, подавати документи для державної реєстрації тощо. Зміни до установчих документів, які не пов`язані з внесенням змін до відомостей про юридичну особу, що містяться в Єдиному державному реєстрі юридичних осіб, фізичних осіб - підприємців та громадських формувань.

Колегією суддів встановлено, що Відповідач не направляв письмових повідомлень Позивачу про скликання, час та місце проведення загальних зборів членів Відповідача, рішення яких були в подальшому оформлені протоколом № 3 від 01 жовтня 2022 року.

При цьому відповідно до інформації, опублікованої для загального відома, ОСОБА_4 , який був членом Товариства мисливців і рибалок «Лісівник» () і за змістом реєстру осіб, які брали участь у загальних зборах Відповідача від 01 жовтня 2022 року, брав участь у вказаних загальних зборах, того ж дня, 01.10.2022, був призначений окупаційною владою країни-агресора «главой военно-гражданской администрации Харьковского района Харьковской области». Вказана обставина, повідомлена суду Позивачем, як факт об`єктивної реальності ані Відповідачем, ані третьою особою не оспорюється.

Надаючи правову кваліфікацію відносинам учасників судового процесу суд, з урахуванням норм законодавства України, чинних станом на час виникнення спірних правовідносин, зазначає наступне.

Відповідно до п. 1 ч. 3 ст. 96-1 ЦК України учасники (засновники, акціонери, пайовики) юридичної особи мають право у порядку, встановленому установчим документом та законом, брати участь в управлінні юридичною особою у порядку, визначеному установчим документом.

Це положення закону є загальним для усіх видів юридичних осіб будь-якої організаційно-правової форми, що можуть бути створеними та діяти за законодавством України.

Відповідно до ч. 1, 2, 4 ст. 83 ЦК України юридичні особи можуть створюватися у формі товариств, установ та в інших формах, встановлених законом.

Товариством є організація, створена шляхом об`єднання осіб (учасників), які мають право участі у цьому товаристві.

Товариство може бути створено однією особою, якщо інше не встановлено законом.

Товариства поділяються на підприємницькі та непідприємницькі.

Положення гл. 7 ЦК України застосовуються до всіх товариств та установ, якщо інші правила для окремих видів товариств або установ не встановлені законом.

Згідно з приписами ч.ч. 2, 5 ст. 1 Закону України «Про громадські об`єднання» громадське об`єднання за організаційно-правовою формою утворюється як громадська організація або громадська спілка. Громадське об`єднання зі статусом юридичної особи є непідприємницьким товариством, основною метою якого не є одержання прибутку.

Відповідно до пунктів 1.1, 1.2 статуту Відповідача в редакції 2017 року, який був чинним станом на 01.10.2022, Товариство мисливців і рибалок «Лісівник» () є громадською організацією, яка керується у своїй діяльності, зокрема, Законом України «Про громадські об`єднання».

З урахуванням наведеного, Товариство мисливців і рибалок «Лісівник» () є непідприємницьким товариством, яке має організовувати та здійснювати свою діяльність відповідно до загальних для усіх юридичних осіб - товариств приписів Цивільного кодексу України з особливостями, визначеними конкретними нормами Закону України «Про громадські об`єднання».

З цих причин колегія суддів оцінює критично та відхиляє доводи Відповідача та третьої особи про те, що оскільки спеціальним законом (яким, на думку Відповідача, є Закон України «Про громадські об`єднання») не передбачено конкретного порядку скликання загальних зборів членів громадської організації й такого порядку не встановлював ані статут Відповідача, ані будь-яке рішення ради Відповідача (відповідно до пункту 5.2.7 статуту Відповідача), то третя особа правомірно здійснила повідомлення членів Товариства мисливців і рибалок «Лісівник» () про час та місце загальних зборів його членів телефоном, що було усталеною практикою попередніх років.

Колегія суддів звертає увагу сторін на правову позицію Європейського суду з прав людини, який неодноразово вказував, що національні суди мають вибирати способи такого тлумачення, які зазвичай можуть включати акти законодавства, відповідну практику, наукові дослідження тощо (VOLOVIK v. UKRAINE, N 15123/03, § 45, ЄСПЛ, 06 грудня 2007 року). Верховенство права вимагає від держави його втілення у правотворчу та правозастосовну діяльність (п. 4.1 Рішення Конституційного Суду України від 02 листопада 2004 року № 15-рп/2004).

З урахуванням наведеного, надаючи оцінку відповідним доводам Відповідача та третьої особи колегія суддів звертається до доктринального тлумачення поняття загальної та спеціальної норми, які є парними категоріями. У такому співвідношенні (загальна-спеціальна норма) можуть перебувати лише конкретні норми права, а не правові інститути і тим більше - не нормативно-правові акти (Харьковская цивилистическая школа: в духе традиций: монография /под ред. И.В. Спасибо-Фатеевой. - Х.: Право, 2011. - С. 214).

Саме таку позицію щодо визначення співвідношення загального та спеціального закону (lex generalis et lex specialis) обіймає і Верховний Суд, і Конституційний Суд, і Європейський суд з прав людини, що доволі однозначно випливає з викладеного у п.п. 58-60 Постанови Верховного Суду від 19.01.2023 у справі № 902/207/22.

Таким чином, для дії принципу lex specialis derogate generali спеціальна норма, норма-виключення, має існувати, адже не існування її, просте мовчання закону з того чи іншого питання не створює пари загальна - норма спеціальна норма, що само собою вимагає застосування тієї норми, яка в іншому разі була б загальною.

Стосовно спірної правової ситуації це означає, що відсутність у Законі України «Про громадські об`єднання» будь-яких приписів з приводу порядку скликання загальних зборів учасників не надає органам управління Відповідача скликати збори у спосіб на власний розсуд, а зобов`язує їх керуватися приписами ЦК України, адже громадська організація є непідприємницьким товариством.

У свою чергу, хоча ч. 4 ст. 98 ЦК України вказує, що порядок скликання загальних зборів визначається в установчих документах товариства, у всякому випадку конкретизація такого порядку як загалом (шляхом його встановлення у статуті товариства) чи для кожних конкретних зборів має здійснюватися з урахуванням вимог справедливості, добросовісності та розумності (п. 6 ст. 3 ЦК України), які є фундаментальними принципами, нормами прямої дії, які визначають зміст усіх інших норм цивільного законодавства та підходи до їх тлумачення і застосування (саме таке наскрізне значення загальних засад цивільного законодавства абсолютно чітко визначене у Постанові Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду від 18.04.2022 у справі № 520/1185/16-ц та Постанові Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду від 04.08.2022 у справі № 607/5148/20).

Отже, приписи цивільного законодавства завжди треба тлумачити так, щоби його застосування на практиці зумовлювало справедливі та розумні наслідки для учасників цивільного обороту (Постанова Великої Палати Верховного Суду від 26.10.2022 у справі № 210/2257/19).

Колегія суддів зауважує, що добросовісність - це певний стандарт поведінки, який характеризується чесністю, відкритістю і повагою інтересів іншої сторони договору або відповідного правовідношення (Постанова Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду від 07.08.2019 у справі № 496/1561/16-ц), що зумовлює, зокрема, сувору заборону використання цивільно-правового інструментарію всупереч його призначенню, у тому числі «використання права на зло» (така позиція висловлена, зокрема, у Постановах Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 27.01.2022 у справі № 904/5693/20 (904/4523/21) та від 17.01.2023 у справі №29/5005/6325/2011 (904/8849/21)).

У цьому контексті колегія суддів вважає за необхідне наголосити, що надання учасникам цивільних правовідносин можливості самостійно визначити в межах закону порядок скликання загальних зборів товариства спрямоване на встановлення гнучкого механізму правового регулювання відповідних відносин, а не на створення передумов для безкарного порушення права учасника товариства брати участь в роботі такого органу його управління, як загальні збори.

Конкретизуючи порядок повідомлення учасників про скликання загальних зборів (за умови відсутності такої конкретизації у законодавстві та/або статуті товариства), повноважний орган управління товариства має обирати такі способи повідомлення, які б з високим ступенем вірогідності забезпечили б доведення до відома учасника (члена) товариства інформації про дату, час та місце проведення зборів, а також про порядок денний.

Колегія суддів зауважує, що стверджуване Відповідачем та третьою особою повідомлення Позивача про дату, час та місце проведення зборів телефоном не підтверджено жодними доказами, крім пояснень самого Відповідача та третьої особи (яка при цьому одночасно є керівником Відповідача за оспорюваним Позивачем рішенням загальних зборів членів Відповідача).

Колегія суддів вважає очевидним, що така спроба повідомлення за допомогою телефонного дзвінка, навіть якщо б вона дійсно відбулася (доказів чого учасники справи суду не надали), не відповідає засадам добросовісності та розумності, адже не свідчить про вжиття особою, яка скликала збори, усіх залежних від неї розумних заходів, які б забезпечили дійсне повідомлення позивача як учасника (члена) товариства про скликання загальних зборів членів.

Колегія суддів, крім того бере до уваги, що навіть в датованій 14.09.2022 довідці Відповідача, яка також є одностороннім документом останнього, міститься твердження Відповідача про повідомлення ним своїх членів (за виключенням Позивача) про дату, час та місце проведення загальних зборів, про доведення ж до відома членів товариства порядку денного взагалі не йдеться. При цьому обмежившись, за власним твердженням, телефонним дзвінком Позивачу, який Позивач нібито не прийняв, Відповідач не надав суду доказів того, які ще додаткові заходи щодо отримання Позивачем відповідного повідомлення вжив Відповідач.

Колегія суддів також підкреслює, що питання порядку скликання та проведення загальних зборів для усіх видів товариств регламентовані ст. 98 ЦК України достатньо одноманітно, що дозволяє виснувати про внутрішню однорідність такого роду правовідносин у сфері корпоративного управління товариствами незалежно від їх виду. А тому, якщо законом чи з урахуванням вимог закону статутом конкретного товариства не визначено порядок повідомлення учасників (членів) товариства про дату, час, місце проведення загальних зборів та їх порядок денний, суд має усі підстави звертатися до тих норм закону, які встановлюють відповідний порядок для інших видів товариств (п. 8.19 Постанови Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду від 29.06.2021 у справі № 916/2813/18).

З урахуванням наведеного колегія суддів вважає, що для виявлення належного та добросовісного ставлення до свого обов`язку повідомити членів товариства про скликання відповідних загальних зборів Відповідач повинен був керуватися приписами ч. 4 ст. 32 Закону України «Про товариства з обмеженою та додатковою відповідальністю» і надіслати повідомлення про дату, час та місце проведення зборів і їх порядок денний на зареєстровану адресу проживання Позивача, яке останній не змінював, листом з описом вкладення.

Не зробивши цього, Відповідач використав недостатню визначеність положень закону та власного статуту, з метою формального виправдання неповідомлення Позивача про скликання відповідних загальних зборів.

При цьому колегія суддів додатково наголошує, що коли особа надає своїм діям повну видимість юридичної правильності, використовуючи насправді свої права в цілях, які є протилежними тим, що переслідує позитивне право, то це є зловживанням правом (така правова позиція викладена у Постановах Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 08.05.2018 у справі № 910/1873/17 та від 09.02.2021 у справі № 910/5251/20).

Колегія суддів повторно наголошує, що принцип добросовісності - це загально правовий принцип, який передбачає необхідність сумлінної та чесної поведінки суб`єктів при виконанні своїх юридичних обов`язків і здійсненні своїх суб`єктивних прав.

Добросовісність при реалізації прав і повноважень включає в себе неприпустимість зловживання правом, яка, виходячи із конституційних положень, означає, що здійснення прав та свобод людини не повинно порушувати права та свободи інших осіб.

Зловживання правом - це свого роду спотворення права, якому за жодних умов не можна потурати.

Зважаючи на викладене, колегія суддів доходить висновку, що дії Відповідача, вчинені ним з метою скликання та проведення загальних зборів, що згідно даних, викладених у протоколі № 3 від 01.01.2022, відбулися 01 жовтня 2022 року, не відповідають вимогам закону та засадам добросовісності й розумності.

Як наслідок, такими діями порушено право Позивача на участь в управлінні Товариством мисливців і рибалок «Лісівник» () через неповідомлення Позивача як члена товариства про дату, час, місце проведення відповідних загальних зборів та їх порядок денний.

При цьому в контексті викладеного колегія суддів оцінює критично та відхиляє посилання Відповідача та третьої особи на те, що Позивач самоусунувся від участі в роботі товариства.

Колегія суддів звертає увагу учасників справи на те, що навіть якщо б тривала неучасть Позивача у поточній діяльності Відповідача і була б підтверджена належними, допустимими та достовірними доказами, сама по собі ця обставина не позбавляла б Позивача права на участь в управлінні товариством. Адже в силу прямих приписів ч. 2 ст. 12 ЦК України лише законом можуть бути встановлені випадки, коли нездійснення особою своїх суб`єктивних цивільних прав є підставою для їх припинення.

У свою чергу, жодним нормативно-правовим актом, що має юридичну силу закону, не передбачено припинення права учасника (члена) юридичної особи на участь в управлінні нею через нездійснення ним такого права.

Порушення права Позивача як члена товариства на участь в управлінні товариством має істотні наслідки, адже відповідно до правової позиції, сформульованої Верховним Судом України у Постанові від 02.09.2014 у справі № 3-39гс14, неповідомлення учасника товариства про проведення загальних зборів в установленому статутом порядку є грубим порушенням його прав, що може бути підставою для визнання рішення загальних зборів господарського товариства недійсними.

Рішення загальних зборів учасників (акціонерів, членів) та інших органів юридичної особи є актами ненормативного характеру (індивідуальними актами), тобто офіційними письмовими документами, що породжують певні правові наслідки, які спрямовані на регулювання господарських відносин і мають обов`язковий характер для суб`єктів цих відносин.

Підставами для визнання недійсними рішень загальних зборів акціонерів (учасників) господарського товариства можуть бути: порушення вимог закону та/або установчих документів під час скликання та проведення загальних зборів товариства; позбавлення акціонера (учасника) товариства можливості взяти участь у загальних зборах; порушення прав чи законних інтересів акціонера (учасника) товариства рішенням загальних зборів.

Права учасника (акціонера, члена) юридичної особи можуть бути визнані порушеними внаслідок недотримання вимог закону про скликання і проведення загальних зборів, якщо він не зміг взяти участь у загальних зборах, належним чином підготуватися до розгляду питань порядку денного, зареєструватися для участі у загальних зборах тощо.

Неповідомлення учасника товариства про проведення загальних зборів в установленому законом та статутом порядку також порушує його права, зокрема право на участь у загальних зборах товариства та, відповідно, на участь в управлінні товариством, що може бути підставою для визнання рішень загальних зборів господарського товариства недійсними.

Саме така правова позиція щодо підстав для визнання недійсними рішень загальних зборів учасників товариства викладена у Постанові Великої Палати Верховного Суду від 28.01.2020 у справі №3 924/641/17, у Постанові Верховного Суду від 23.12.2020 у справі № 910/14516/18, а також у Постанові Великої Палати Верховного Суду від 04.02.2020 у справі № 915/540/16 та Постановах Верховного Суду від 21.07.202 у справі № 904/562/19, від 29.07.2021 у справі № 916/2164/20, від 04.08.2021 у справі № 918/36/19, від 05.08.2021 у справі № 906/461/19, від 01.12.2021 у справі № 822/1736/18.

З урахуванням викладеного колегія суддів вважає позовні вимоги ОСОБА_1 в частині визнання недійсним рішення загальних зборів Товариства мисливців і рибалок «Лісівник» (), оформленого протоколом № 3 від 01 жовтня 2022 року, обґрунтованими і такими, що підлягають задоволенню.

Стосовно вимог про скасування запису про державну реєстрацію змін до відомостей про юридичну особу від 05.10.2022 за № 013000366, який вчинено державним реєстратором Східного міжрегіонального управління юстиції (м. Харків) Шаповаловим В.В., та про відновлення становища, що існувало до порушення права Позивача, шляхом відновлення у Єдиному державному реєстрі юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань запису про ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_1 ) як керівника Товариства мисливців і рибалок «Лісівник» () та особу, яка має право без довіреності вчиняти дії від імені Товариства мисливців і рибалок «Лісівник» (), колегія суддів зауважує, що ці вимоги є похідними від вимоги про визнання недійсним рішення загальних зборів Товариства мисливців і рибалок «Лісівник» (), оформленого протоколом № 3 від 01 жовтня 2022 року, адже спрямовані на відновлення становища, що існувало до виконання вказаного рішення зборів.

При цьому колегія суддів враховує, що оскільки саме на підставі вищевказаного протиправного рішення загальних зборів Товариства мисливців і рибалок «Лісівник» (), оформленого протоколом № 3 від 01 жовтня 2022 року, було вчинено реєстраційні дії та внесено до Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань запис про державну реєстрацію змін до відомостей про юридичну особу від 05.10.2022 за №013000366, то скасування такого запису буде належним та ефективним способом захисту прав позивача.

Аналогічна правова позиція була висловлена Касаційним господарським судом у складі Верховного Суду в Постанові від 03.03.2020 у справі № 922/2120/19.

Крім того, суд бере до уваги правову позицію, викладену в п. 49 Постанови Великої Палати Верховного Суду від 27.11.2018 у справі № 905/2260/17, відповідно до якої захист права розуміють як державно-примусову діяльність, спрямовану на відновлення порушеного права суб`єкта правовідносин та забезпечення виконання юридичного обов`язку зобов`язаною стороною. Спосіб захисту може бути визначений як концентрований вираз змісту (суті) міри державного примусу, за допомогою якого відбувається досягнення бажаного для особи, право чи інтерес якої порушені, правового результату. Спосіб захисту втілює безпосередню мету, якої прагне досягнути суб`єкт захисту (позивач), вважаючи, що таким чином буде припинене порушення (чи оспорювання) його прав, він компенсує витрати, що виникли у зв`язку з порушенням його прав, або в інший спосіб нівелює негативні наслідки порушення його прав.

У Постанові Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду від 15.11.2018 у справі № 545/3728/16-ц також зроблено висновок, що відповідно до п. 4 ч. 2 ст. 16 ЦК України способом захисту цивільних прав та інтересів може бути відновлення становища, яке існувало до порушення. Цей спосіб пов`язаний з застосуванням певних заходів, спрямованих на відновлення порушеного суб`єктивного права особи у тому стані, в якому воно існувало до його порушення.

Тобто, для того, щоб подати цей позов необхідно, щоб суб`єктивне право не було припинене, і його можна було відновити шляхом усунення наслідків правопорушення.

Також у п. 114 Постанови Великої Палати Верховного Суду від 21.12.2022 у справі № 914/2350/18(914/608/20), вказано, що відновлення становища, яке існувало до порушення, як спосіб захисту суб`єктивних цивільних прав і законних інтересів особи може бути опосередковане різними конкретними заходами. Отже, відновлення становища, яке існувало до порушення (п. 4 ч. 2 ст. 16 ЦК України), може бути застосоване безпосередньо, а конкретна форма такого відновлення залежить від характеру порушення права.

Колегія суддів наголошує, що застосування будь-якого способу захисту цивільного права та інтересу має бути об`єктивно виправданим та обґрунтованим:

(а) застосування судом способу захисту, обраного Позивачем, повинно реально відновлювати його наявне суб`єктивне право, яке порушене, оспорюється або не визнається;

(б) обраний спосіб захисту повинен відповідати характеру правопорушення;

(в) застосування обраного способу захисту має відповідати цілям судочинства;

(г) застосування обраного способу захисту не повинно суперечити принципу верховенства права.

Належним та ефективним способом захисту є лише той, який спрямований саме на ті правові наслідки, які захищають право.

Системний аналіз ст. 16 ЦК України, ст. 20 ГК України, ст. 5 ГПК України дає підстави для висновку, що вимога про застосування судом ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспорюваного права приватного та інтересу, який не суперечить закону, має бути викладена у позовній заяві, а саме має бути відображена (конкретно сформульована) у змісті позовних вимог, саме це є первинною підставою для застосування судом матеріально-процесуального інструментарію закону. Інакше суд позбавляється процесуальної можливості застосувати його та визначити ефективний спосіб захисту порушеного, невизнаного або оспорюваного права приватного та інтересу, який не суперечить закону.

Практика Верховного Суду щодо способів захисту базується на двох основних взаємопов`язаних принципах:

(а) спосіб захисту має бути належним та ефективним;

(б) має дотримуватися принцип процесуальної економії.

Судовий захист повинен бути повним та відповідати принципу процесуальної економії, тобто забезпечити відсутність необхідності звернення до суду для вжиття додаткових засобів захисту (Постанови ВП ВС від 22.09.2020 у справі № 910/3009/18 (п. 63), від 19.01.2021 у справі № 916/1415/19 (п. 6.13), від 16.02.2021 у справі № 910/2861/18 (п. 98).

Велика Палата Верховного Суду зазначила, що в кінцевому результаті ефективний спосіб захисту прав повинен забезпечити поновлення порушеного права, а в разі неможливості такого поновлення - гарантувати особі можливість отримання нею відповідного відшкодування, тобто такий захист повинен бути повним та забезпечувати таким чином мету здійснення правосуддя та принцип процесуальної економії (забезпечити відсутність необхідності звернення до суду для вжиття додаткових засобів захисту) (п. 145 рішення ЄСПЛ від 15 листопада 1996 року у справі «Чахал проти Об`єднаного Королівства» (Chahal v. the United Kingdom, заява № 22414/93) та п. 75 рішення ЄСПЛ від 05 квітня 2005 року у справі «Афанасьєв проти України» (заява № 38722/02), п. 8.40. Постанови ВП ВС від 25.01.2022 у справі № 143/591/20).

Підставою для застосування визначення судом ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспорюваного права приватного чи інтересу є обов`язкова умова, що предмет та підстави позову визначаються тільки Позивачем, тоді як суд позбавлений права на відповідну процесуальну ініціативу. Адже неухильне дотримання одного з основних принципів господарського судочинства - принципу диспозитивності (п. 5 ч. 3 ст. 2 ГПК України) при визначенні підстав та предмету позову - є підставою для правильного визначення судом ефективного способу захисту порушеного приватного права чи інтересу. І саме принцип диспозитивності пов`язаний з ефективним способом захисту приватного права.

Диспозитивність, перш за все полягає у визначеній нормами цивільного права можливості управомочених осіб діяти ініціативно, обираючи можливі варіанти їх правомірної поведінки, тобто самостійно визначати форми реалізації комплексу наданих їм правових можливостей, а характерними рисами диспозитивного уповноважувального елемента цивільно-правового методу є, серед іншого, можливість вибору учасниками цивільних відносин варіанта поведінки, що не суперечить засадам цивільного законодавства й нормам моралі.

Учасники цивільних правовідносин самостійно вибирають форми, способи, час і межі своєї юридичної та фактичної поведінки, не порушуючи прав інших, сторонніх осіб.

У цьому знаходить свій вияв загальна ідея, згідно з якою в галузі приватного права особа здійснює свої суб`єктивні права вільно, на власний розсуд.

Реалізація диспозитивності в господарському процесі має на меті забезпечення ефективного системного саморегулювання там де це виправдано з точки зору досягнення завдань господарського судочинства та створення розумного балансу загальних та приватних інтересів.

Принцип диспозитивності реалізується шляхом вільного використання та розпорядження такими процесуальними правами, які, зокрема, впливають на виникнення, рух, розвиток і закінчення судового розгляду (право на звернення з позовом, право на зміну предмета або підстав позову), випливають з участі у розгляді справи, забезпечують сторонам належний судовий захист (Постанова КГС по справі № 910/19581/16-ц від 19.06.20019 року).

Принцип диспозитивності, реалізований при здійсненні суб`єктивних прав, рівною мірою може бути застосований і до вибору способу захисту, а це означає можливість вибору заінтересованою особою способу захисту на її власний розсуд. Подібні твердження можуть викликати ілюзію можливості використання для захисту порушеного права будь-якого з існуючих способів захисту, що насправді не відповідає дійсності (Постанова ВС КЦС по справі 705/3869/18 від 05.12.2019 року).

Велика Палата Верховного Суду у Постанові від 17 квітня 2018 року висловила тези, у яких чітко розмежовує правомочності носіїв суб`єктивних прав та суду. Визначення відповідачів, предмета та підстав спору є правом позивача. Однак встановлення належності відповідачів і обґрунтованості позову є обов`язком суду, який виконується під час розгляду справи (Постанова Великої Палати Верховного Суду від 17.04.2018 у справі № 523/9076/16-ц).

Відповідно до ст. 20 ЦК України право на захист особа здійснює на власний розсуд. Через цю норму закону, також, реалізується ще один з основних принципів цивільного права - принцип свободи вибору поведінки особи при реалізації свого права на захист.

Особа вільна у виборі механізму здійснення свого права на захист, а також у змозі відмовитися від реалізації цього права. Це свідчить про те, що особа вільна у застосуванні будь-яких способів захисту, які передбачені чинним законодавством. Однак перш ніж застосувати той чи інший спосіб захисту, особа, права якої порушено, не визнано чи оспорено, постає перед проблемою вибору того чи іншого способу захисту, який оптимально забезпечить відновлення її порушеного права.

У контексті визначення процесуальних ініціатив сторони процесу КГС у Постанові від 19.06.2019 року вказав наступне.

Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи, в інтересах яких заявлено вимоги, за винятком тих осіб, котрі не мають процесуальної дієздатності. Під предметом позову розуміється певна матеріально-правова вимога позивача до відповідача, стосовно якої позивач просить прийняти судове рішення. Підставу позову становлять обставини, якими позивач обґрунтовує свої вимоги щодо захисту права та охоронюваного законом інтересу. Відтак зміна предмета позову означає зміну вимоги, з якою позивач звернувся до відповідача, а зміна підстав позову - це зміна обставин, на яких ґрунтується вимога позивача. Попри обов`язок суду вирішити наявний між сторонами спір з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав і законних інтересів відповідних осіб, предмет та підстави позову визначаються та можуть в установленому порядку змінюватися тільки позивачем, тоді як суд позбавлений права на відповідну процесуальну ініціативу (Постанова Верховного Суду у складі колегії суддів Касаційного господарського суду від 19.06.2019 У справі № 910/19581/16-ц).

Оскільки окреслені питання в межах предмета спору є надто важливими в контексті визначення умов застосування процесуальних механізмів «визначення судом ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспорюваного приватного права та інтересу» варто додатково проілюструвати наступну судову справу.

На думку ВС у складі палати КГС, процесуально-правовий аспект захисту права включає в себе не лише правильність обрання передбаченого законом або договором способу захисту, але й необхідність належного правового обґрунтування вимог відповідними нормами права (Постанова Верховного Суду у складі палати для розгляду справ земельних відносин та права власності Касаційного господарського суду від 23.09.2019 у справі № 917/1739/19).

ВС в Ухвалі від 23 вересня 2019 року, обґрунтовуючи передачу справи до ВП ВС, зазначив, що встановлення способу захисту, а саме з`ясування позовних вимог, обґрунтування позову певними правовими нормами, як і посилання на фактичні обставини справи та визначення предмета спору, процесуальним законом покладено саме на позивача, у зв`язку з чим у відповідача у справі виникають певні правомірні очікування, оскільки реалізація його прав на захист проти позову перебуває у прямому причинно-наслідковому зв`язку з правовими вимогами та підставами, викладеними саме позивачем.

Керуючись з аксіомою цивільного судочинства jura novit curia («суд знає закон»), при розгляді справи суд дійсно повинен надати правильну правову кваліфікацію відносинам сторін (Постанова ВС від 23.09.2019 у справі №917/1739/19).

ВП ВС у постанові від 4 грудня 2019 року зазначила, що суди, з`ясувавши під час розгляду справи, що сторона або інший учасник судового процесу на обґрунтування своїх вимог або заперечень послався не на ті норми права, що фактично регулюють спірні правовідносини, самостійно здійснює правильну правову кваліфікацію останніх та застосовує для прийняття рішення ті норми матеріального й процесуального права, предметом регулювання яких є відповідні правовідносини. Зазначення позивачем конкретної правової норми на обґрунтування позову не є визначальним під час вирішення судом питання про те, яким законом слід керуватися під час вирішення спору.

ВП ВС зазначає, що саме на суд покладено обов`язок надати правову кваліфікацію відносинам сторін з огляду на факти, встановлені під час розгляду справи, та визначити, яка правова норма підлягає застосуванню для вирішення спору. Самостійне застосування судом для прийняття рішення саме тих норм матеріального права, предметом регулювання яких є відповідні правовідносини, не приводить до зміни предмета позову та/або вибраного позивачем способу захисту (Постанова Великої Палати Верховного Суду від 04.12.2019 у справі № 917/1739/1).

Щодо оцінки судом належності обґрунтованого позивачем способу захисту, тобто суди мають визначити, чи є такий спосіб ефективний.

Оцінюючи належність обраного позивачем способу захисту, суди мають визначити, чи є такий спосіб ефективним: вимога про захист цивільного права має відповідати змісту порушеного права та забезпечувати його поновлення, а у разі неможливості такого поновлення повинна гарантувати особі отримання відповідного відшкодування (Постанова ВП ВС від 12.12.2018 року по справі № 339/142/16-ц).

З початком дії ч. 2 ст. 5 ГПК України остання зобов`язує суд займати активну позицію, тобто обирати між конкуруючими способами захисту, де привілеї у виборі тепер будуть мати самі ти способи захисту порушеного права чи інтересу особи, які відповідатимуть критерію «ефективності».

Здійснення таких активних дій полягають у аналізі (перевірці, тестуванню) викладених у позові вимог на предмет їх «ефективності» в аспекті спірних правовідносин, відповідності змісту порушеного права та характеру його порушення.

Наведене цілком узгоджується з теорією «судового розсуду» або «судової дискреції», які можуть бути застосовані як орієнтири у підходах до розуміння «судової ролі» або ж з огляду на завдання господарського судочинства - навіть можуть певною мірою розглядатися як обов`язок суду.

У випадку заявлення позивачем декількох позовних вимог суд, у межах процесуального обов`язку здійснює пошук саме «ефективного» способу захисту буде обирати один із шляхів правомірної поведінки: зупинитися на «застосованості» у конкретній справі як ефективного способу захисту, передбаченого законом чи договором, або ж визначити «ефективний спосіб захисту, порушеного приватного права чи інтересу, який не суперечить закону». Тобто, обираючи «ефективний спосіб захисту» суддя виходить із наявних у нього дискреційних повноважень.

Способи захисту цивільних прав та інтересів встановлено у ч. 2 ст. 16 ЦК. Законом N 2147-VIII було змінено абз. 12 ч. 2 ст. 16 ЦК.

Так, починаючи з 15.12.2017, суд вправі захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що буде встановлений судом у визначених законом випадках. У свою чергу Конституція України не містить положень, які б зводились до обмеження осіб у праві на судовий захист їхніх цивільних прав, свобод чи інтересів. Навпаки, у ч. 5 ст. 55 Основного Закону України міститься загальне правило про те, що кожен має право будь-якими не забороненими законом засобами захищати свої права і свободи від порушень і протиправних посягань.

Ефективний захист порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави є основною метою при вирішенні судом господарських справ та виконанні завдань господарського судочинства.

Суд встановлює способи захисту цивільних прав або інтересів визначені цим же Законом № 2147-VIII, де ч. 2 ст. 5 ГПК доповнено новелою господарського судочинства відповідно «визначення судом ефективного способу захисту порушеного права чи інтересу особи», а саме: «у випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспорюваного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону».

Зазначена новела у процесуальній нормі, є по суті спробою імплементації у національному процесуальному законодавстві усталеної практики ЄСПЛ, відповідно до якої конвенційні права мають бути практичними та ефективними, а справедливий судовий розгляд не закінчується ухваленням рішення, оскільки судове рішення також має бути виконане належним чином. Зазначена норма запроваджена законодавцем насамперед з метою ефективного захисту приватного права або інтересу, що визначається у спосіб, встановлений самим же судом, створює нові можливості для судового захисту.

Особливістю захисту суб`єктивних цивільних прав та інтересів є можливість вибору різних порядків визнання порушення прав та правового впливу на порушника, що не обмежується способами, встановленими ст. 16 ЦК України.

Вирізняють ознаки поняття способів захисту цивільних прав:

1) підставою їх застосування є закон чи договір;

2) реалізується суб`єктом у рамках матеріального правовідношення;

3) виникає із факту об`єктивно-протиправного діяння (порушення, невизнання чи оспорювання права).

Наведене поняття способів захисту цивільних прав та його ознаки, на думку колегії суддів, необхідно застосовувати також і до судових способів захисту права цивільного.

«Способи захисту суб`єктивних цивільних прав» - це закріплені законом матеріально-правові заходи примусового характеру, за допомогою яких проводиться поновлення (визнання) порушених (оспорюваних) прав та вплив на порушника. (Постанова Верховного Суду України від 15.04.2015 у справі № 6-55Ц15).

Повертаючись до конвенційних провідників нової норми ст. 5 ГПК України, ст. 13 ЄСПЛ передбачено право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі конвенційних прав і свобод.

ЄСПЛ неодноразово, аналізуючи національні системи правового захисту на предмет дотримання ст. 13 СКПЛ, вказував, що для того, аби бути ефективним, національний засіб юридичного захисту має бути: незалежним від будь-якої вжитої на розсуд державних органів дії, безпосередньо доступним для тих, кого він стосується (див. рішення у справі «Гуренка проти України» (Gurepka v.т Ukraine, №.61406/00, §59, 6.09.2005); «ефективним» як у законі, так і на практиці, зокрема у тому сенсі, щоби його використання не було ускладнене діями або недоглядом органів влади відповідної держави (див. рішення у справі «Аксой проти Туреччини» (Aksoy v. Turkey, №.21987/93, § 95, 18.12.1996); спроможним запобігти виникненню або продовженню стверджуваного порушення чи надати належне відшкодування за будь-яке порушення, яке вже мало місце (див. рішення у справі «Кудла проти Польші» (Kudla v. Poland, №.30210/96, §158, 26.10.2000), рішення у справі «Гарнага проти України» (Garnaga v. Ukraine, №.20390/07, п. 29, 16.05.2013) - Постанова Великої Палати Верховного Суду від 12.12.2018 у справі №339/142/16-ц.

3 аналізу наведеної судової практики можна дійти висновку, що ЄСПЛ виділяє декілька конвенційних процесуальних вимог до ефективного національного засобу юридичного захисту: засіб є ефективним якщо він доступний і достатній; має бути достатнім не тільки в теорії, а й на практиці; повинен бути ефективним на практиці й по закону з урахуванням індивідуальних обставин справи. У той же час важливою ремаркою щодо змісту правової категорії «ефективний спосіб судового захисту» у приватному праві України правової категорії «ефективний національний засіб юридичного захисту» буде те, що його ефективність не залежить від впевненості в успішному результаті для заявника. У цьому випадку мета позитивного зобов`язання держави Україна за ст. 13 ЄСПЛ обмежується утворенням ефективного засобу юридичного захисту, що вступає у суперечність із головним завданням ефективного способу судового захисту для заявника - забезпечення реального результату. Тобто, ЄСПЛ не гарантує успішний результат для заявника, тому залишає широкий розсуд за національним судовим органом.

У справі № 339/142/16-ц, застосовуючи ч. 2 ст. 5 ЦПК (є тотожною за змістом ст. 5 ГПК України), ВП ВС висловила таку позицію. Оцінюючи належність обраного позивачем способу захисту, суди мають визначити, чи є такий спосіб ефективним: вимога про захист цивільного права має відповідати змісту порушеного права та забезпечувати його поновлення, а у разі неможливості такого поновлення повинна гарантувати особі отримання відповідного відшкодування.

На думку колегії суддів, зазначена позиція ВП ВС не лише ґрунтується на практиці ЄСПЛ, а й ураховує останні наукові/доктринальні дослідження критерію «ефективності» в контексті обрання Позивачем належного (адекватного) способу захисту приватного права та інтересу як категорії процесуального права, що є першим визначенням наукової категорії «ефективний спосіб захисту», який міститься у практиці найвищого суду у системі судоустрою України (Визначення судом ефективного способу захисту приватного права та інтересу, який не суперечить закону: монографія /А.В. Потапенко/ За науковою редакцією д.ю.н., проф, І.Е. Берестової. - Київ: Науково-дослідний інститут приватного права і підприємництва ім. ак. Ф.Г. Бурчака НАПрН України, 2022. - 248 с.).

Таким чином, «ефективний спосіб судового захисту» - це пред`явлена до суду вимога (матеріально-правовий захід примусового характеру) про захист приватного права чи інтересу, що відповідає змісту порушеного права чи інтересу та забезпечує його реальне поновлення, а у разі неможливості такого поновлення повинна гарантувати особі отримання відповідного відшкодування.

«Спосіб захисту, який не суперечить закону» - це пред`явлена до суду з метою ефективного захисту приватного права чи інтересу непоіменована вимога, яка не заборонена законом, ґрунтується на власному суб`єктивному уявленні позивача, що за технікою формулювання не вимагає дослівного відтворення тими словосполученнями, які застосовані у законі, однак йому не суперечить, відповідає змісту порушеного, невизнаного або оспорюваного приватного права чи інтересу та забезпечує його реальне поновлення.

У судовій практиці вже сформовано правові позиції «застосовності» новітніх норм щодо «ефективного судового захисту» до приватних прав чи інтересів різних галузей права.

Свого часу, змінюючи тенденції у судовій практиці ВС України виходив із того, що законодавчі обмеження матеріально-правових способів захисту цивільного права чи інтересу підлягають застосуванню з дотриманням положень ст.ст. 55, 124 КУ та Конвенції, відповідно до яких кожна особа має право на ефективний засіб правового захисту, незаборонений законом.

Оскільки положення Конституції України а ЄСПЛ мають вищу юридичну силу, а обмеження матеріального права суперечать цим положенням, порушення цивільного права чи цивільного інтересу підлягають судовому захисту і у спосіб, не передбачений законом, зокрема ст. 16 ЦК України, але який є ефективним засобом захисту, тобто таким, що відповідає змісту порушеного права, характеру його порушення та наслідкам, спричиненим цим порушенням.

Обмежене тлумачення касаційним судом ст. 16 ЦК суперечить зазначеним положенням та призвело до неправомірної відмови позивачу в реалізації його права на судовий захист. (Постанова Верховного Суду України від 21.05.2012 у справі № 6-20цс, № 6-18цс11, № 6-69цс11, № 6-110цс12, № 6-32цс13 та ін.).

У судовій практиці було удосконалено правові висновки щодо реалізації суб`єктивних прав через обрання ефективного судового способу захисту.

Так, з урахуванням положень п. 5 ч. 3 ст. 2 ГПК України, ч. 1, 2 ст. 11,ч. 1 ст. 15, ч. 1 ст. 16 ЦК України, уразі порушення (невизнання, оспорювання) суб`єктивного цивільного права чи інтересу у потерпілої особи виникає право на застосування певного (конкретного) способу захисту. Цим правом, на застосування певного способу захисту і є права, які існують у межах захисних правовідносин. Тобто спосіб захисту реалізується через суб`єктивне цивільне право, яке виникає та існує в рамках захисних правовідносин (зобов`язань). Ефективність захисту цивільного права залежить від характеру вимоги, що висувається до порушника та характеру правовідносин які існують між позивачем та відповідачем (Окрема думка судді Першої судової палати Касаційного цивільного суду Верховного Суду Погрібного С.О. у справі № 753/7390/16-ц).

Обмеженого (вичерпного) переліку способів захисту права та інтересів які можуть бути застосовані в судовому порядку, чинне цивільне законодавство не містить.

Стаття 5 ГПК України не обмежує суд у виборі способу захисту, прямо передбаченого законом, а дозволяє, керуючись принципом верховенства права, визначити не тільки прямо передбачений в нормативному акті спосіб захисту порушеного права особи, а й спосіб захисту, який не передбачений законом, але не суперечить йому.

В аспекті переваг застосування судами новели слід неодмінно підкреслити нарешті відшуканий шлях законодавчого вирішення питання «відкриття» переліку способів захисту, що дозволяє позивачу з метою ефективного захисту порушеного, невизнаного або оспорюваного приватного права чи інтересу сформулювати власну вимогу.

Чинна модель «відкритого» переліку способів захисту створює можливості для позивача бути по суті творцем закону і сформулювати той спосіб захисту, який не буде передбачений у законі або договорі, однак насамперед не суперечитиме закону. У свою чергу суд, погодившись із запропонованим у позові формулюванням, закріпить його у резолютивній частині рішення, й у разі набрання таким рішенням законної сили ефективний спосіб судового захисту приватного права або інтересу набуде форми нового непоіменованого способу захисту (Лесько .А О. Захист цивільних прав та інтересів судом. https://censor.net.ua/blogs/3038431/zahist_tsivlnih_prav_ta_nteresv_sudom№v_aspekt., Potapenko A . Effective method of judicial defence of private right and interest: advantages and risks of application ofshort story. Ефективний спосіб судового захисту приватного права та інтересу: переваги і ризики застосування новели. Visegradjournal on human rights. 2019. № 6 . P. 160).

При оцінці ефективності необхідно враховувати не тільки формальні засоби правового захисту, а й загальний правовий і політичний контекст, в якому вони діють, й особисті обставини заявника (див. рішення у справах існування ефективного засобу правового захисту є гарантування «Джорджевич проти Хорватії» (Djordjevic v Croatia, №.41526/10, конвенційних прав у рамках національного правопорядку. §101, 24.07.2012; «Ван Остервійк проти Бельгії» (Van Oosterwijck Суди застосовують при розгляді справ ЄКПЛ та протоколи до неї, v Belgium, №.7654/76, $36-40, 6.11.1980).

ЄСПЛ неодноразово у своїх рішеннях, аналізуючи національні системи правового захисту на предмет дотримання права на ефективність внутрішніх механізмів в аспекті забезпечення гарантій, визначених ст. 13 ЄСПЛ, вказував, що для того, щоб бути ефективним, засіб захисту має бути незалежним від будь-якої вжитої на розсуд державних органів дії, бути безпосередньо доступним для тих, кого він стосується (див. рішення у справі проти Об`єднаного Королівства (Chahal v. the United Kingdom, «Гурепка проти України» (Gurepka v. Ukraine, №.61406/00, § 123, 59, 6.09.2005).

Статтею 8 Загальної Декларації прав людини, прийнятої та проголошеної у резолюції Генеральної Асамблеї ООН від 10.12.1948, визначено, що кожна людина має право на ефективне відновлення у правах компетентними національними судами у випадках порушення його основних прав, наданих йому конституцією або законом.

Пунктом 3 ст. 2 Міжнародного пакту про громадянські і політичні права, що прийнята Генеральною Асамблеєю ООН 16.12.1966, встановлено, що кожна держава, яка бере участь у цьому Пакті, зобов`язується забезпечити всякій особі, права і свободи якої, визнані в цьому Пакті, порушено, ефективний засіб правового захисту, навіть коли це порушення було вчинене особами, що діяли як особи офіційні.

Міжнародним стандартом, що розкриває межі «активності» суду та надає відповідні рекомендації «цивільним судам» є Висновок № 6 (2004) Консультативної ради європейських суддів до уваги Комітету Міністрів Ради Європи щодо справедливого суду в розумний термін та ролі судді в судових процесах з урахуванням альтернативних засобів вирішення спорів.

Коментуючи принцип з рекомендацій Комітету Міністрів Ради Європи, суд повинен «(...) відігравати активну роль у забезпеченні швидкого ходу судового процесу при дотриманні прав сторін, у тому числі право на рівне ставлення. Зокрема, суд повинен мати повноваження proprio motu («з власної ініціативи») наказувати сторонам надавати такі пояснення, які є необхідними; наказувати сторонам з`являтися в суд особисто; піднімати питання права; вимагати надання доказів, принаймні в тих справах, де присутні інтереси не тільки сторін процесу; контролювати отримання доказів; виключати свідків, можливі свідчення яких не мають відношення до справи; обмежувати кількість свідків з певного факту там, де така кількість є надмірною (....)». Такі повноваження мають здійснюватися в межах предмету судового провадження.

Тобто з наведеного переліку дій активної ролі суду, суд не вправі з власної ініціативи створювати нові ефективні способи захисту прав. Насамперед суд здійснює повноваження в межах предмету судового провадження, який за українською моделлю господарського судочинства із зазначенням відповідного способу захисту права формує позивач у справі.

Відомий суддя, вчений Аарон Барак, визначаючи формальні джерела судового розсуду, зазначав, що суддя не може вирішити справу, поки не буде мати перед собою правову норму, відповідно до якої справа буде вирішуватися. Влада повинна визначати правову норму, відповідно до якої справа буде вирішуватися, а також межі застосування цієї правової норми. Зазначене визначення здійснюється для сторін, однак, керуючись принципом зобов`язального прецеденту, йому надається загальна нормативна сила у справах, у яких воно застосовується. Рішення стає актом правотворчості (Барак Аарон. Суддівський розсуд. Переклад з англійської., Видавництво HOPMA, 1999. C. 129.).

При цьому вимоги про застосування судом ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспорюваного приватного права чи інтересу, який не суперечить закону, насамперед будуть оцінюватися судом з точки зору відповідності його предмету і підставам позову.

У справі «Ятрідіс проти Греції» (latridis v. Greece, №. 31107/96, § 65, 25.03.1999) стосовно відмови органів державної влади повернути заявникам їхнє майно (кінотеатр), Суд встановив, що існує різниця в характері інтересів, захищених ст. 13 ЄСПЛ та ст. 1 п. 1: перша забезпечує процедурну гарантію, а саме «право на ефективний засіб правового захисту», тоді як процедурна вимога, притаманна останній, є допоміжною для ширшої мети забезпечення поваги до права на мирне володіння майном. Проте поняття «юридичного спору» має тлумачитися широко, виходячи з підходу ЄСПЛ до тлумачення поняття «спір про право» (п. 1 ст. 6 ЄСПЛ). Зокрема, ЄСПЛ зазначає, що відповідно до духу ЄСПЛ поняття «спору про право» має розглядатися не суто технічно, йому слід надавати сутнісного, а не формального значення.

3 початком дії ч. 2 ст. 5 ГПК зобов`язує суд займати активну позицію, тобто обирати між конкуруючими способами захисту, де привілеї у виборі тепер будуть мати саме ті способи захисту порушеного права чи інтересу особи, які відповідатимуть критерію «ефективності».

Здійснення таких активних дій полягають у аналізі (перевірці, тестуванню) викладених у позові вимог на предмет їх «ефективності» в аспекті спірних правовідносин, відповідності змісту порушеного права та характеру його порушення.

Наступним елементом ланцюга алгоритму є визначення судом конкретного способу захисту цивільного права, адже право чи інтерес мають бути захищені судому конкретний спосіб захисту цивільного права, який є ефективним, тобто таким, що відповідає змісту відповідного права чи інтересу, характеру його порушення, невизнання або оспорювання та спричиненим цими діяннями наслідкам.

До подібних правових висновків ВП ВС дійшла у Постанові від 05.06.2018 у справі № 338/180/17, зазначивши, що застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту права чи інтересу, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення, невизнання або оспорювання. Такі право чи інтерес мають бути захищені судом у спосіб, який є ефективним, тобто таким, що відповідає змісту відповідного права чи інтересу, характеру його порушення, не визнання або оспорювання та спричиненим цими діяннями наслідкам. (подібні висновки сформульовані, зокрема, у Постановах ВП ВС від 11.09.2018 у справі № 905/1926/16, від 30.01.2019 у справі № 569/17272/15-Ц).

Водночас, розвиток судової практики не суперечить належному правозастосуванню, оскільки відсутність еволюційного та динамічного підходу попереджують будь-які зміни чи покрашення («Атанасовський проти «Колишньої Югославської республіки Макелонія» (Atanasouski v. «The former Yugoslav Republic of Macedonia», №.36815/03, § 38, 14.01.2010).

Іншими словами відсутність відповідної судової практики із застосування певного способу захисту не означає, що такий спосіб захисту не буде відповідати критерію «ефективності».

Колегія суддів зазначає, що у справі що розглядається, судовою практикою вже розроблені та напрацьовані через призму практичного застосування ефективні механізми способу захисту права цивільного.

Таким чином, оскільки порушення прав і законних інтересів Позивача полягають у тому числі в протиправному усуненні його з посади керівника Відповідача із внесенням відповідних змін до відомостей Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань, то відновлення становища, яке існувало до такого порушення, логічно передбачає не тільки скасування безпідставно внесених записів, а і поновлення у Єдиному державному реєстрі юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань відомостей про Позивача як про керівника Відповідача та особу, яка має право вчинювати дії від імені відповідача без довіреності.

При цьому колегія суддів критично оцінює та відхиляє посилання Відповідача та третьої особи на те, що:

(1) строк повноважень Позивача як голови товариства сплив, а тому відновлення його на посаді наразі є неможливим,

(2) Позивач втратив статус члена товариства, а керівником останнього може бути лише член товариства.

Колегія суддів зазначає, що відповідно до пункту 5.4.3 статуту Відповідача (у редакції 2017 року), яка відповідає положенням пункту 5.4.4 статуту Відповідача у редакції 2022 року, голова товариства дійсно обирається загальними зборами на 5 (п`ять) років і може бути достроково відкликаний загальними зборами.

Колегією суддів встановлено, що Позивач був обраний на посаду голови Товариства мисливців і рибалок «Лісівник» () рішенням загальних зборів членів товариства, оформленим протоколом № 19 від 17 вересня 2018 року. Тобто вказаний п`ятирічний строк повноважень Позивача як голови товариства закінчується 17.09.2023.

Разом з тим, колегія суддів враховує, що сам по собі сплив строку повноважень виборного органу управління юридичної особи не означає автоматичного припинення відповідного статусу обраних до його складу осіб до тих пір, поки вони не будуть переобрані у встановленому порядку, у тому числі - з дотриманням визначених законом та установчими документами вимог щодо скликання та проведення загальних зборів відповідної юридичної особи, якщо питання їх переобрання належить до компетенції загальних зборів.

Саме така правова позиція постанови з вказаного питання висловлена КГС ВС у Постановах від 16.06.2020 у справі № 904/983/18 та від 22.12.2022 у справі № 921/67/19. Тому посилання Відповідача та третьої особи на неможливість поновлення Позивача на посаді голови товариства з огляду на сплив строку його повноважень на цій посаді є юридично неспроможними.

Стосовно стверджуваної Відповідачем та третьою особою втрати Позивачем статусу члена Товариства мисливців і рибалок «Лісівник» () колегія суддів зазначає про таке.

Відповідно до буквального змісту положень п. 4.7 статуту Відповідача (у редакції 2017 року), на які Відповідач та третя особа посилаються в обґрунтування відповідного твердження, « 4.7. Члени Товариства перебувають на обліку в Товаристві. Підставою для внесення до списку і виключення зі списку членів Товариства є відповідне рішення Ради Товариства. Член Товариства, який до 1 серпня поточного року не сплатив членські внески в повному обсязі за цей рік, автоматично знімається з обліку та виключається з членів Товариства. Поновлення у членстві Товариства можливо лише після розгляду та позитивного рішення Ради Товариства, особистої письмової заяви від виключеної особи і сплати вступних та членських внесків цією особою».

Колегія суддів зауважує, що третє речення п. 4.7 статуту Відповідача (у редакції 2017 року), у якому, власне, лише тільки і йдеться про «автоматичність» побудовано як складне кон`юнктивне судження - відповідний член товариства «автоматично знімається з обліку та виключається з членів…».

При цьому колегія суддів наголошує, що відповідне положення статуту Відповідача встановлює саме необхідність виключення такого члена товариства, тобто обов`язковість вчинення відповідної позитивної дії органів товариства, а не автоматичну втрату статусу члена, можливість якої до того ж і не передбачена ані ЦК України, ані Законом України «Про громадські об`єднання».

У свою чергу, для виключення за порушення статуту (яким є і невнесення внесків) згідно положень п. 4.11 статуту Відповідача (у редакції 2017 року) має бути ухвалене відповідне рішення ради товариства.

Отже, оскільки статут Відповідача передбачає лише автоматичне зняття з обліку члена товариства, який не сплачує внески, але жодним чином не автоматичну втрату такою особою статусу члена товариства без будь-якого рішення повноважного органу управління, то твердження відповідача та третьої особи про втрату позивачем статусу члена Товариства мисливців і рибалок «Лісівник» () також є юридично неспроможними.

З урахуванням викладеного колегія суддів вважає позовні вимоги ОСОБА_1 в частині про скасування запису про державну реєстрацію змін до відомостей про юридичну особу від 05.10.2022 за № 013000366, який вчинено державним реєстратором Східного міжрегіонального управління юстиції (м. Харків) Шаповаловим В.В., та про відновлення становища, що існувало до порушення права позивача, шляхом відновлення у Єдиному державному реєстрі юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань запису про ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_1 ) як керівника Товариства мисливців і рибалок «Лісівник» () та особу, яка має право без довіреності вчиняти дії від імені Товариства мисливців і рибалок «Лісівник» (), обґрунтованими і такими, що підлягають задоволенню.

Право на вмотивованість судового рішення є складовою права на справедливий суд, гарантованого статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод. Як неодноразово вказував Європейський суд з прав людини, право на вмотивованість судового рішення сягає своїм корінням більш загального принципу, втіленого у Конвенції, який захищає особу від сваволі; рішення національного суду повинно містити мотиви, які достатні для того, щоб відповісти на істотні аспекти доводів сторін (рішення у справі «Роуз Торія проти Іспанії», параграфи 29-30). Це право не вимагає детальної відповіді на кожен аргумент, використаний стороною (рішення у справі «Хірвісаарі проти Фінляндії», параграф 32).

Зазначені тези знаходять своє підтвердження і у Постанові Верховного суду від 28 березня 2017 року по справі № 800/527/16.

У п. 41 Висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до уваги Комітету міністрів ради Європи щодо якості судових рішень зазначено, що обов`язок судів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави. Обсяг цього обов`язку може змінюватися залежно від характеру рішення. Згідно з практикою Європейського суду з прав людини, очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна із сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а крім того ще й від різних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах. З тим, щоб дотриматись принципу справедливого суду, обґрунтування рішення повинно засвідчити, що суддя справді дослідив усі основні питання, винесені на його розгляд.

Колегія суддів вважає обсяг вмотивування цього судового рішення є достатнім для його прийняття.

Судові рішення мають ґрунтуватися на Конституції України, а також на чинному законодавстві, яке не суперечить їй.

Суд безпосередньо застосовує Конституцію України, якщо зі змісту норм Конституції не випливає необхідності додаткової регламентації її положень законом або якщо закон, який був чинним до введення в дію Конституції чи прийнятий після цього, суперечить їй.

Якщо зі змісту конституційної норми випливає необхідність додаткової регламентації її положень законом, суд при розгляді справи повинен застосувати тільки той закон, який ґрунтується на Конституції і не суперечить їй.

Зокрема, у п. 26 рішення Європейського суду з прав людини у справі «Надточій проти України» та пункті 23 рішення ЄСПЛ «Гурепка проти України № 2» наголошено, що принцип рівності сторін - один зі складників ширшої концепції справедливого судового розгляду, за змістом якого кожна сторона повинна мати розумну можливість обстоювати свою позицію у справі в умовах, які не ставлять її у суттєво менш сприятливе становище порівняно з опонентом.

Колегія суддів вважає за можливе у виниклих правовідносинах за суттю спору застосувати принцип справедливості визначений на законодавчому рівні у межах ч. 1 ст. 2 ГПК України.

На єдність права і справедливості неодноразово вказував і Конституційний Суд України. Зокрема, у рішенні від 22 вересня 2005 року №5-рп/2005 зазначено: «із конституційних принципів рівності і справедливості випливає вимога визначеності, ясності і недвозначності правової норми, оскільки інше не може забезпечити її однакове застосування, не виключає необмеженості трактування у правозастосовній практиці і неминуче призводить до сваволі». «Справедливість - одна з основних засад права, є вирішальною у визначенні його як регулятора суспільних відносин, одним із загальнолюдських вимірів права» (Рішення КСУ від 2 листопада 2004 року №15-рп/2004).

Окрім того, принцип справедливості поглинається напевно найбільшим за своєю «питомою вагою» принципом верховенства права, який також чітко зафіксований у новітніх кодексах. Лише додержання вимог справедливості під час здійснення судочинства дозволяє характеризувати його як правосуддя. Цю думку можна, зокрема, простежити і в рішенні Конституційного Суду України від 30 січня 2003 р. № 3-рп/2003: «правосуддя за своєю суттю визнається таким лише за умови, що воно відповідає вимогам справедливості і забезпечує ефективне поновлення в правах».

Відповідно до вимог ч. 1 ст. 73 ГПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Згідно ч. 1 ст. 74 ГПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

У відповідності до ст. 76 ГПК України, належними є докази, на підставі яких можна встановити обставини, які входять в предмет доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування. Предметом доказування є обставини, які підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.

Зі змісту ст. 77 ГПК України вбачається, що обставини, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Докази, одержані з порушенням закону, судом не приймаються.

Статтею 86 ГПК України встановлено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також вірогідність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Принцип рівності сторін у процесі вимагає, щоб кожній стороні надавалася розумна можливість представляти справу в таких умовах, які не ставлять цю сторону у суттєво невигідне становище відносно другої сторони (п. 87 Рішення Європейського суду з прав людини у справі «Салов проти України» від 06.09.2005 р.).

Гарантуючи право на справедливий судовий розгляд, ст. 6 Конвенції в той же час не встановлює жодних правил щодо допустимості доказів або їх оцінки, що є предметом регулювання, в першу чергу, національного законодавства та оцінки національними судами (рішення Європейського суду з прав людини у справі «Трофимчук проти України», no. 4241/03 від 28.10.2010 року).

Питання справедливості розгляду не обов`язково постає у разі відсутності будь-яких інших матеріалів на підтвердження отриманих доказів, слід мати на увазі, що у разі, якщо доказ має дуже вагомий характер і якщо відсутній ризик його недостовірності, необхідність у підтверджувальних доказах відповідно зменшується (рішення Європейського суду з прав людини у справі «Яременко проти України», no. 32092/02 від 12.06.2008 року).

Відповідно до ч. 1 ст. 14 ГПК України, суд розглядає справи не інакше, як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у господарських справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Суд зазначає, що з причин знаходження судді Прохорова С.А., який входить до складу розгляду зазначеної справи, у відпустці з 18.03.2024, то питання про підписання повного тексту процесуального документу здійснюється після закінчення обставин, які зумовили такі підстави.

Крім того суд звертає увагу, що з підстав викладеного та наявною загрозою, у зв`язку зі збройною агресією збоку рф, на підставі чого введено в Україні воєнний стан, враховуючи поточну обстановку, що склалася в місті Харкові, постійні тривоги, які впливають на виготовлення процесуальних документів, наявної беззаперечної та відкритої інформації щодо постійних обстрілів міста Харкова та Харківської області (керованими боєприпасами, КАБ,С-300 та інш., що може повністю покривати місто Харків, будь-який район, навіть населені пункти Харківської області), відсутність електроенергії у зв`язку з пошкодженням обладнання, після масованих ракетних обстрілів росії (майже знищено всі основні енергетичні об`єкти, які живлять місто), колегія суддів була вимушена вийти за межі строку встановленого ст. 238 ГПК України, а тому повний текст рішення Господарського суду Харківської області від 13 березня 2024 року у справі №922/1864/23 складено за межами строків встановлених ст. 238 цього Кодексу.

На підставі викладеного та керуючись статтями 4, 20, 73, 74, 86, 129, 233, 236-241 Господарського процесуального кодексу України, суд -

ВИРІШИВ:

Позов задовольнити повністю.

Визнати недійсним рішення загальних зборів Товариства мисливців та рибалок «Лісівник» (), оформлене протоколом № 3 від 01 жовтня 2022 року.

Скасувати запис про державну реєстрацію змін до відомостей про юридичну особу від 05.10.2022 за № 013000366, який вчинено державним реєстратором Східного міжрегіонального управління юстиції (м. Харків) Шаповаловим В.В., щодо зміни відомостей про членів керівних органів громадського формування; зміни кінцевого бенефіціарного власника (контролера) або зміни відомостей про кінцевого бенефіціарного власника (контролера); зміни керівника або відомостей про керівника юридичної особи; зміни місцезнаходження юридичної особи; зміни найменування юридичної особи (повного та/або скороченого); зміни фізичних осіб або зміни відомостей про фізичних осіб - платників податків, які мають право вчиняти дії від імені юридичної особи без довіреності, у тому числі підписувати договори, подавати документи для державної реєстрації тощо; зміни до установчих документів, які не пов`язані з внесенням змін до відомостей про юридичну особу, що містяться в Єдиному державному реєстрі юридичних осіб, фізичних осіб - підприємців та громадських формувань.

Відновити становище, що існувало до порушення права Позивача, шляхом відновлення у Єдиному державному реєстрі юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань запису про ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_1 ) як керівника Товариства мисливців і рибалок «Лісівник» () та особу, яка має право без довіреності вчиняти дії від імені Товариства мисливців і рибалок «Лісівник» ().

Рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга відповідно до ст. 256 Господарського процесуального кодексу України на рішення суду подається протягом двадцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Апеляційна скарга може бути подана учасниками справи до Східного апеляційного господарського суду з урахуванням положень Господарського процесуального кодексу України.

Учасники справи можуть одержати інформацію по справі зі сторінки на офіційному веб-порталі судової влади України в мережі Інтернет за веб-адресою http://court.gov.ua/.

Повне рішення складено "01" квітня 2024 р.

Головуючий суддя Суддя Суддя І.П. Жигалкін С.А. Прохоров Л.В. Шарко