ПІВНІЧНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"04" квітня 2024 р. Справа№ 910/16778/23

Північний апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючого: Козир Т.П.

суддів: Мальченко А.О.

Агрикової О.В.

розглянувши у порядку письмового провадження, без виклику учасників справи, апеляційну скаргу Приватного акціонерного товариства Страхова компанія "ІНТЕР-ПОЛІС"

на рішення Господарського суду міста Києва від 01.01.2024

у справі №910/16778/23 (суддя Чинчин О.В.)

за позовом Приватного акціонерного товариства "Страхова компанія "УНІКА"

до Приватного акціонерного товариства Страхова компанія "ІНТЕР-ПОЛІС"

про стягнення страхового відшкодування у розмірі 9 538 грн 95 коп.,

УСТАНОВИВ:

У жовтні 2023 року Приватне акціонерне товариство "Страхова компанія "УНІКА" (далі - позивач) звернулось у Господарський суд міста Києва із позовом до Приватного акціонерного товариства Страхова компанія "ІНТЕР-ПОЛІС" (далі - відповідач) про стягнення страхового відшкодування в сумі 9538,95 грн в порядку суброгації.

Позовні вимоги обґрунтовані виплатою позивачем потерпілій особі страхового відшкодування в сумі 40 062,1 грн згідно договору добровільного комплексного страхування на транспорті від 12.02.2020, внаслідок чого до позивача перейшло право вимоги до відповідача, як страхової компанії, у якій була застрахована цивільна відповідальність особи, винної у ДТП, однак відповідач сплатив лише 30 523,17 грн, тому позивач просить стягнути залишок суми страхового відшкодування. Також вказав, що ним понесені 7000,00 грн витрат на професійне правову допомогу.

Заперечуючи проти позову у суді першої інстанції, відповідач посилався на те, що відповідачем було проведено розрахунок розміру страхового відшкодування з урахуванням наданого позивачем розрахунку розміру фізичного зносу, згідно якого 56171,07 грн (вартість відновлювального ремонту з урахуванням зносу) мінус 25647,89 грн (франшиза передбачена договором добровільного страхування) становить 30523,17 грн, що і було сплачено відповідачем. Також вказує, що планує понести судові витрати у розмірі 1000,00 грн, а заявлена позивачем сума витрат на професійну правову допомогу є явно завищеною, оскільки судова практика є усталеною, представник позивача представляє інтереси інших страхових компаній, тому його правова позиці даного ДТП вже давно сформована і не потребувала додаткового часу.

Рішенням Господарського суду міста Києва від 01 січня 2024 року позов задоволено повністю.

Стягнуто з Приватного акціонерного товариства "Страхова компанія "ІНТЕР-ПОЛІС" на користь Приватного акціонерного товариства "Страхова компанія "УНІКА" страхове відшкодування у розмірі 9 538 грн 95 коп., судовий збір у розмірі 2 147 грн 20 коп., витрати на професійну правничу допомогу у розмірі 7 000 грн 00 коп.

Не погоджуючись з прийнятим рішенням суду, Приватне акціонерне товариство Страхова компанія "ІНТЕР-ПОЛІС" подало апеляційну скаргу, у якій просить скасувати оскаржуване рішення в частині розподілу судових витрат та в цій частині ухвалити нове рішення про відмову у стягненні судових витрат відповідача. Також просив розгляд апеляційної скарги проводити з викликом сторін.

Апеляційна скарга мотивована тим, що судом не з`ясовано обставин, що мають значення для справи, а висновки суду не відповідають встановленим обставинам справи, оскільки відповідно до розрахунку, наданого позивачем, встановлено, що транспортний засіб має перепробіг, який становить 38,6 тис.км. на рік, що перевищує удвічі нормативний пробіг у розмірі 16,5 тис.км. на рік, отже, є підстави для застосування зносу передбаченого п.7.39 Методики та ст.29 Закону №1961-IV, тому відповідач сплатив матеріальний збиток з урахуванням перепробігу та потрапляння в інші страхові випадки, проте суд не дослідив той факт, що у присудженого транспортного засобу були наявні підстави для застосування зносу та прийшов до помилкового висновку про задоволення позову; суд першої інстанції не звернув увагу на заперечення представника відповідача щодо розміру заявлених позивачем витрат на правову допомогу, який є явно завищеними, оскільки судова практика є усталеною та заявлена правова допомога є явно завищеною до ціни позову.

Ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 12 лютого 2024 року відкрито апеляційне провадження, встановлено строк для подання відзиву на апеляційну скаргу - до 29 лютого 2024 року, відмовлено у задоволенні клопотання відповідача про розгляд справи з викликом учасників справи, сторонам роз`яснено, що апеляційна скарга буде розглянута у письмовому провадженні, без виклику учасників справи.

Позивач отримав ухвалу суду 14.02.2024, що підтверджується довідкою від 15.02.2024 про доставку електронного документа, однак не скористався правом подати відзив на апеляційну скаргу, що не перешкоджає її розгляду.

Частиною 2 ст. 270 Господарського процесуального кодексу України (далі - ГПК України) встановлено, що розгляд справ у суді апеляційної інстанції починається з відкриття першого судового засідання або через п`ятнадцять днів з дня відкриття апеляційного провадження, якщо справа розглядається без повідомлення учасників справи.

Відповідно до ч. 1 ст. 273 ГПК України апеляційна скарга на рішення суду першої інстанції розглядається протягом шістдесяти днів з дня постановлення ухвали про відкриття апеляційного провадження у справі.

Дослідивши матеріали справи, розглянувши апеляційну скаргу, Північний апеляційний господарський суд вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Як вбачається з матеріалів справи та вірно встановлено судом першої інстанції, 12.02.2020 року між Приватним акціонерним товариством "Страхова компанія "УНІКА", як страховиком, та Товариством з обмеженою відповідальністю "Порше Лізинг Україна", як страхувальником, було укладено Договір добровільного комплексного страхування на транспорті №245001/4098/0003616, предметом якого є страхування транспортного засобу "Фольксваген", державний реєстраційний номер НОМЕР_1 , 2019 року випуску. (а.с. 7-11)

14.07.2023 року по вул. Микільській, 1, у м. Києві відбулась дорожньо-транспортна пригода (далі - ДТП) за участю транспортного засобу "Фольксваген", державний реєстраційний номер НОМЕР_1 , що належить Товариству з обмеженою відповідальністю "Порше Лізинг Україна" під керуванням ОСОБА_1 (посвідчення водія НОМЕР_2 від 23.01.2013, а.с.14), та транспортного засобу "Рено", державний реєстраційний номер НОМЕР_3 , під керуванням ОСОБА_2 , що підтверджується відповіддю від НПУ. (а.с.16-17)

У результаті дорожньо-транспортної пригоди було пошкоджено застрахований позивачем автомобіль марки "Фольксваген", державний реєстраційний номер НОМЕР_1 , який належить ТОВ "Порше Лізинг Україна" (свідоцтво про реєстрацію НОМЕР_4 , а.с.13).

17.07.2023 ТОВ "Порше Лізинг Україна" подало позивачу Заяву №1 про подію з ознаками страхового випадку згідно договору КАСКО №245001/4098/0003516/1.

17.07.2023 складено Акт огляду транспортного засобу №1 (дефектна відомість) щодо пошкоджень автомобіля марки "Фольксваген", державний реєстраційний номер НОМЕР_1 . В акті зафіксовані пошкодження, які зазнав вказаний автомобіль в результаті ДТП, а також вказано пробіг - 1 (а.с.21).

Товариством з обмеженою відповідальністю "Автодім Атлант" виставлено рахунок № НОМЕР_5 від 17.07.2023 року на ремонт транспортного засобу "Фольксваген", державний реєстраційний номер НОМЕР_1 , на суму в розмірі 65 710,28 грн з ПДВ (а.с.22), додатком до якого є Ремонтна калькуляція № від 18.07.2023, згідно якої вартість ремонту з ПДВ 65710,28 грн, без ПДВ - 54758,57 грн, у тому числі : запасні частини - 15388,63 грн, вартість робіт - 15028,00 грн, додаткові витрати - 1588,22 грн, фарбування - 18753,72 грн. Пробіг у калькуляції вказаний - 1 (а.с.23-25).

Листом від 21.07.2023 ТОВ "Порше Лізинг Україна" просило позивача відшкодування перерахувати страхове на розрахунковий рахунок авторизованого сервісного центру ТОВ "Автомобільний дім Атлант" (а.с.29).

24.07.2023 позивачем складено Страховий акт №1, згідно якого вартість відновлювального ремонту визначеного на підставі рахунку СТО - 65710,28 грн, вартість складових, що підлягають заміні - 23266,36грн, процент фізичного зносу згідно умов договору - 0%, вартість матеріального збитку з врахуванням зносу 40062,12 грн, сума страхового відшкодування 40062,12 грн (а.с.26).

Розмір страхового відшкодування позивачем розрахований з врахуванням 25647,89 грн франшизи, згідно з п.1.3.1 Договору (512957,70 грн х 5%).

На підставі вказаного Страхового акту позивач здійснив виплату страхового відшкодування в розмірі 40 062 грн. 12 коп., що підтверджується платіжною інструкцією №102313 від 24.07.2023 року із зазначенням призначення платежу: "страхове відшкодування згідно дог. 245001/4098/0003616 зг рах. СНС4500127". (а.с. 27)

Постановою Святошинського районного суду м. Києва від 18.08.2023 року у справі №759/13746/23 ОСОБА_2 , водія транспортного засобу "Рено", державний реєстраційний номер НОМЕР_3 , визнано винним у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого ст. 124 КУпАП та накладено адміністративне стягнення у вигляді штрафу у розмірі 850 гривень. (а.с. 18)

Відповідно до Полісу обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів № ЕР/211447087 цивільно-правова відповідальність власника транспортного засобу "Рено Логан", державний реєстраційний номер НОМЕР_3 , на момент настання страхової події була застрахована у відповідача, розмір франшизи згідно з вказаним Полісом складає 00 грн. (а.с.51-52)

08.08.2023 року позивач надіслав на адресу відповідача заяву №34202 на виплату страхового відшкодування з вимогою здійснити виплату страхового відшкодування у розмірі 40 062,12 грн. До заяви позивачем були додані: страховий акт, заява про виплату страхового відшкодування, пояснення щодо події, витяг поліції, договір страхування, посвідчення водія та свдоцтво про реєстрацію ТЗ, розрахунок, платіжне доручення, довіреність представника (а.с.30).

Відповідачем було відшкодовано на користь позивача страхове відшкодування у розмірі 30 523,17 грнщо підтверджується платіжним дорученням №6127 від 12.09.2023 року. (а.с.31)

У зв`язку із викладеними обставинами позивач звернуся до суду із даним позовом та просив стягнути з відповідача страхове відшкодування в сумі 9538,95 грн в порядку суброгації.

Заперечуючи проти позову відповідач вказав, що ним відшкодовано на користь позивача страхове відшкодування у розмірі 30 523,17 грн з урахуванням коефіцієнту фізичного зносу та франшизи за Договором добровільного комплексного страхування на транспорті №245001/4098/0003616.

До відзиву відповідач надав висновок, у якому вказано: вартість відновлювального ремонту - 65710,28 грн, коефіцієнт фізичного зносу 0,41, вартість складових без урахування зносу - 23 266,36 грн., вартість складових з урахуванням зносу - 13727,15 грн., знос - 9539,21 грн, збиток 56171,07 грн., термін експлуатації 4,54, показання одометра 249 627, пробіг нормативний - 16,50 тис.км./рік, пробіг фактичний - 55,10 тис.км/рік, перепробіг - 38,6 тис.км/рік, коефіцієнт фізичного зносу 0,41 (а.с.70).

Вказаний висновок не підписаний та не містить інформації про особу, яка його склала.

За наслідком розгляду даного спору суд першої інстанції прийшов до висновку, що позовні вимоги є доведеними, обґрунтованими та підлягають задоволенню у повному обсязі.

Північний апеляційний господарський суд погоджується із вказаним висновком суду першої інстанції з огляду на наступне.

Відповідно до ст.11 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України) цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки. Підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, завдання майнової (матеріальної) та моральної шкоди іншій особі.

Відповідно до ст. 993 ЦК України та ст. 27 Закону України "Про страхування" до страховика, який виплатив страхове відшкодування за договором майнового страхування, у межах фактичних витрат переходить право вимоги, яке страхувальник або інша особа, що одержала страхове відшкодування, має до особи, відповідальної за завдані збитки.

Згідно з ч. 2 ст. 512 та ст. 514 ЦК України кредитор у зобов`язанні може бути замінений іншою особою у випадках, встановлених законом. До нового кредитора переходять права первісного кредитора у зобов`язанні в обсязі і на умовах, що існували на момент переходу цих прав, якщо інше не встановлено договором або законом.

Як встановлено судом, виплата страхового відшкодування в сумі 40062,12 грн була здійснена позивачем у зв`язку зі страховою подією та у відповідності до умов договору Договір добровільного комплексного страхування на транспорті №245001/4098/0003616 від 12.02.2020.

Отже, факт виплати страховиком страхового відшкодування обумовив перехід до нього від страхувальника відповідних прав у порядку суброгації до особи, відповідальної за завдані збитки, в межах понесених ним витрат на виплату страхового відшкодування.

Основною характерною ознакою суброгації є збереження того зобов`язання, яке існувало на момент заподіяння шкоди і у зв`язку з яким було виплачене страхове відшкодування, та зміна в ньому кредитора.

Під час суброгації нового зобов`язання не виникає, первісні правовідносини залишаються незмінними. Тобто у таких правовідносинах відбувається передача (перехід) права вимоги від страхувальника (вигодонабувача) до страховика. Страховик виступає замість потерпілого.

До нового кредитора переходять права первісного кредитора у зобов`язанні в обсязі та на умовах, що існували на момент переходу цих прав, якщо інше не встановлено договором або законом. Новий кредитор набуває прав та обов`язків свого попередника.

Таким чином позивач у даній справі витупає на правах потерпілого (ТОВ "Порше Лізинг Україна"), а тому до нього перейшло право вимоги до особи, відповідальної за спричинення шкоди.

Особою, відповідальною за завдану шкоду, може бути як винна особа - безпосередній її заподіювач, так і страхова компанія, відповідальна за останнього.

Цивільна відповідальність безпосереднього заподіювача шкоди (особи винної у ДТП) ОСОБА_2 була застрахована відповідачем у відповідності до положень Закону України "Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів" на підставі полісу №ЕР/211447087 з лімітом відповідальності по майну у сумі 160 000,00 грн. та франшизою у розмірі 0,00 грн.

Матеріалами справи підтверджується, що вина особи, яка керувала транспортним засобом "Рено", державний реєстраційний номер НОМЕР_3 , встановлена у судовому порядку постановою Святошинського районного суду м. Києва від 18.08.2023 року у справі №759/13746/23, якою ОСОБА_2 , водія транспортного засобу "Рено", державний реєстраційний номер НОМЕР_3 , визнано винним у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого ст. 124 КУпАП та накладено адміністративне стягнення у вигляді штрафу у розмірі 850 гривень.

Отже, в даному випадку саме відповідач, як страховик цивільно-правової відповідальності автомобіля марки "Рено Логан", державний реєстраційний номер НОМЕР_3 , під керуванням ОСОБА_2 , тобто, особи, яка визнана винною у ДТП, має відшкодовувати збитки, що були завдані внаслідок ДТП в межах ліміту відповідальності за вирахуванням франшизи, а позивач, як особа, яка виплатила страхове відшкодування особі, якій завдано збитків внаслідок ДТП, набув право вимоги до відповідача замість потерпілої особи.

Відповідно до пункту 22.1 статті 22 Закону України "Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів" (далі - Закон №1961-IV) при настанні страхового випадку страховик відповідно до лімітів відповідальності страховика відшкодовує у встановленому цим Законом порядку оцінену шкоду, яка була заподіяна у результаті дорожньо-транспортної пригоди життю, здоров`ю, майну третьої особи.

Згідно з підпунктом 12.1 ст. 12 Закон №1961-IV страхове відшкодування завжди зменшується на суму франшизи, розрахованої за правилами цього підпункту. Розмір франшизи при відшкодуванні шкоди, заподіяної майну потерпілих, встановлюється при укладанні договору обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності і не може перевищувати 2 відсотки від ліміту відповідальності страховика, в межах якого відшкодовується збиток, заподіяний майну потерпілих.

Полісом №ЕР/211447087 франшиза встановлена у розмірі 0,00 грн.

Згідно зі ст.29 вказаного Закону №1961-IV у зв`язку з пошкодженням транспортного засобу відшкодовуються витрати, пов`язані з відновлювальним ремонтом транспортного засобу з урахуванням зносу, розрахованого у порядку, встановленому законодавством, включаючи витрати на усунення пошкоджень, зроблених навмисно з метою порятунку потерпілих внаслідок дорожньо-транспортної пригоди, з евакуацією транспортного засобу з місця дорожньо-транспортної пригоди до місця проживання того власника чи законного користувача транспортного засобу, який керував транспортним засобом у момент дорожньо-транспортної пригоди, чи до місця здійснення ремонту на території України. Якщо транспортний засіб необхідно, з поважних причин, помістити на стоянку, до розміру шкоди додаються також витрати на евакуацію транспортного засобу до стоянки та плата за послуги стоянки.

Таким чином, відповідач, як страховик відповідальності винної у ДТП особи на підставі спеціальної норми статті 29 Закону №1961-IV, здійснює відшкодування витрат, пов`язаних з відновлювальним ремонтом транспортного засобу з урахуванням зносу, розрахованого у порядку, встановленому законодавством, а різницю між реальними збитками і відновлювальним ремонтом пошкодженого транспортного засобу з урахуванням зносу відшкодовує особа, яка завдала збитки, на підставі статті 1194 ЦК України.

Аналогічні правові позиції викладені у постанові Верховного Суду України від 02.12.2015 у справі №6-691цс15, який зробив висновок про те, що правильним є стягнення з винного водія різниці між фактичною вартістю ремонту з урахуванням заміни зношених деталей на нові (без урахування коефіцієнта фізичного зносу) та страховим відшкодуванням, виплаченим страховиком у розмірі вартості відновлювального ремонту пошкодженого автомобіля з урахуванням зносу деталей, що підлягають заміні, оскільки в цьому випадку у страховика не виник обов`язок з відшкодування такої різниці, незважаючи на те, що вказані збитки є меншими від страхового відшкодування (страхової виплати). Вказана правова позиція також підтримана Верховним Судом у постанові від 13.05.2019 у справі №522/538/17.

Механізм оцінки (визначення вартості) колісних транспортних засобів (далі - КТЗ), а також вимоги до оформлення результатів оцінки, оціночні процедури визначення вартості КТЗ, визначаються Методикою товарознавчої експертизи та оцінки колісних транспортних засобів, затвердженої спільним наказом Міністерства юстиції України та Фонду державного майна України від 24 листопада 2003 року №142/5/2092, зареєстрованим у Міністерстві юстиції України 24 листопада 2003 року за №1074/8395 (далі - Методика).

Відповідно до вимог п. 8.2 цієї Методики вартість відновлювального ремонту з урахуванням коефіцієнта фізичного зносу транспортного засобу розраховується за формулою: Сврз = Ср + См + Сс х (1 - Ез), де: Ср - вартість ремонтно-відновлювальних робіт, грн.; См - вартість необхідних для ремонту матеріалів, грн.; Сс - вартість нових складників, що підлягають заміні під час ремонту, грн.; Ез - коефіцієнт фізичного зносу.

Отже, якщо для відновлення пошкодженого у ДТП транспортного засобу ремонт здійснюється методом заміни складових частин, що були пошкоджені, на нові, страховик за договором обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності (відповідач у справі) відшкодовує не повну вартість цих складових частин, а з урахуванням коефіцієнта фізичного зносу складників аварійно пошкодженого транспортного засобу.

Відповідно до частини 7.38 Методики значення коефіцієнту фізичного зносу (Ез) приймається таким, що дорівнює нулю для нових складників та для складників КТЗ, строк експлуатації яких не перевищує: 5 років - для легкових КТЗ виробництва країн СНД; 7 років - для інших легкових КТЗ.

Згідно з п.7.39 Методики винятком стосовно використання зазначених вимог є:

а) КТЗ експлуатується в інтенсивному режимі (фактичний середньорічний пробіг щонайменше вдвічі більший за середньорічний нормативний);

б) складові частини кузова та оперення кузова, кабіни, рами КТЗ відновлювали ремонтом (крім випадків, що однозначно свідчать про усунення експлуатаційних пошкоджень (наприклад, усунення сколів ЛФП на лицьових поверхнях кузова, усунення деформації методом видалення вм`ятин без пофарбування складової частини));

в) складові частини каркасу кузова, оперення кузова, кабіни та рами мають наскрізну корозію, що призвело до зниження витривалості і міцності матеріалу виготовлення цієї складової частини (складових частин) КТЗ;

г) складові частини кузова, кабіни, рами КТЗ мають пошкодження у вигляді деформації, за винятком таких, що підпадають під визначення експлуатаційних пошкоджень відповідно до пункту 1.6 розділу I цієї Методики;

ґ) КТЗ експлуатувався в умовах, визначених у пункті 4 таблиці 4.1 додатка 2 до цієї Методики.

З матеріалів справи вбачається, що застрахований позивачем транспортний засіб "Фольксваген", державний реєстраційний номер НОМЕР_1 - 2019 року випуску, отже, на час ДТП його строк експлуатації не перевищував 7 років, тому коефіцієнт фізичного зносу, у разі відсутності винятків встановлених п.7.39 Методики, мав дорівнювати нулю.

Однак, відповідач вказує на наявність винятків, передбачених пунктом 7.39 Методики, з посиланням на те, що вказаний транспортний засіб має перепробіг, який становить 38,6 тис.км. на рік, що перевищує у двічі нормативний пробіг у розмірі 16,5 тис.км. на рік, коефіцієнт фізичного зносу становить 0,41, тому є підстави для застосування зносу, передбаченого положеннями п.7.39 Методики та ст.29 Закону №1961-IV.

Відповідно до ч.1,3 ст. 74 ГПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи.

Нормами статей 76, 77 ГПК України встановлено, що належними є докази, на підставі яких можна встановити обставини, які входять в предмет доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування. Обставини, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

Відповідач, стверджуючи про наявність перепробігу (фактичний середньорічний пробіг щонайменше вдвічі більший за середньорічний нормативний) і необхідність застосування відповідного коефіцієнту фізичного зносу, додав до матеріалів справи "Висновок" (а.с.70), який не підписаний та не містить інформації про особу, яка його склала, а тому вказаний "висновок" не може бути визнаний судом як належний і допустимий доказ.

Відповідно до п. 34.1 Закону №1961-IV страховик зобов`язаний протягом двох робочих днів з дня отримання повідомлення про настання події, що містить ознаки страхового випадку, розпочати її розслідування, у тому числі здійснити запити щодо отримання відомостей, необхідних для своєчасного здійснення страхового відшкодування.

Пунктом 34.4 Закону №1961-IV для визначення причин настання страхового випадку та розміру збитків страховиком та МТСБУ залучаються їх працівники. Страховиком, МТСБУ та потерпілими також можуть залучатися експерти або юридичні особи, у штаті яких є експерти.

Відповідач не надав доказів проведення ним розслідування спірного страхового випадку, а також не надав будь-яких інших доказів, які б підтверджували факт експлуатації застрахованого позивачем транспортного засобу в інтенсивному режимі та необхідності застосування коефіцієнту фізичного зносу.

Отже, є вірним висновок суду першої інстанції про те, що доказів існування обставин, які є винятковими відповідно до п. 7.39 Методики, стосовно застрахованого позивачем автомобіля матеріали справи не містять і з наявних у матеріалах справи документів судом не встановлено наявності підстав для вирахування коефіцієнту фізичного зносу транспортного засобу "Фольксваген", державний реєстраційний номер НОМЕР_1 , при визначенні розміру страхового відшкодування.

При визначенні розміру заподіяної шкоди у даному випадку суд першої інстанції обґрунтовано виходив із вартості відновлювального ремонту застрахованого позивачем автомобіля, згідно із сумою, яка вказана у рахунку, виставленому станцією технічного обслуговування.

Так, у постанові Верховного Суду від 25.07.2018 року у справі №922/4013/17 зроблено висновок, що звіт про оцінку транспортного засобу є лише попереднім оціночним документом, в якому зазначається можлива, але не кінцева сума, що витрачена на відновлення транспортного засобу. Реальним же підтвердженням виплати суми страхового відшкодування страхувальнику є саме платіжне доручення, яким оплачена виставлена станцією технічного обслуговування сума вартості відновлювального ремонту транспортного засобу.

Відповідно до ст.1192 ЦК України розмір збитків, що підлягають відшкодуванню потерпілому, визначається відповідно до реальної вартості втраченого майна на момент розгляду справи або виконання робіт, необхідних для відновлення пошкодженої речі.

Визначаючи розмір заподіяної шкоди при страхуванні наземного транспорту, суд, у разі виникнення спору щодо визначення розміру шкоди, повинен виходити з фактичної (реальної) суми, встановленої висновком автотоварознавчої експертизи, або відповідними документами станції технічного обслуговування, на якій проводився ремонт автомобіля.

Отже, рахунок ТОВ "Автодім Атлант" №СНС4500127 від 17.07.2023 року та платіжна інструкція №102313 від 24.07.2023 року є належними і достатніми доказами фактично здійснених позивачем витрат з виплати страхового відшкодування, які виникли внаслідок дорожньо-транспортної пригоди.

Враховуючи визначені полісом обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів №ЕР/211447087 розміри лімітів відповідальності та франшизи, суд першої інстанції прийшов до юридично правильного висновку про те, що відповідач зобов`язаний відшкодувати позивачу витрати в розмірі 9 538,95 грн (40062,12 грн виплачена позивачем сума страхового відшкодування - 30523,17 грн частково відшкодована сума відповідачем - 0,00 грн франшизи), отже позовні вимоги підлягають задоволенню у повному обсязі.

Позивачем також було заявлено про стягнення з відповідача витрат на професійну правничу допомогу в розмірі 7 000,00 грн.

Учасники справи мають право користуватися правничою допомогою. Представництво у суді, як вид правничої допомоги, здійснюється виключно адвокатом (професійна правнича допомога), крім випадків, встановлених законом (стаття 16 ГПК України).

Однією з основних засад (принципів) господарського судочинства є відшкодування судових витрат стороні, на користь якої ухвалене судове рішення (пункт 12 частини 3 статті 2 зазначеного Кодексу ).

Відповідно до ст. 30 Закону України "Про адвокатуру і адвокатську діяльність" гонорар є формою винагороди адвоката за здійснення захисту, представництва та надання інших видів правової допомоги клієнту. Порядок обчислення гонорару (фіксований розмір, погодинна оплата), підстави для зміни розміру гонорару, порядок його сплати, умови повернення тощо визначаються в договорі про надання правової допомоги. При встановленні розміру гонорару враховуються складність справи, кваліфікація і досвід адвоката, фінансовий стан клієнта та інші істотні обставини. Гонорар має бути розумним та враховувати витрачений адвокатом час.

Статтею 123 ГПК України передбачено, що судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать, зокрема, витрати на професійну правничу допомогу.

Відповідно до ч.ч. 1-3 ст. 124 ГПК України разом з першою заявою по суті спору кожна сторона подає до суду попередній (орієнтовний) розрахунок суми судових витрат, які вона понесла і які очікує понести у зв`язку із розглядом справи. У разі неподання стороною попереднього розрахунку суми судових витрат, суд може відмовити їй у відшкодуванні відповідних судових витрат, за винятком суми сплаченого нею судового збору. Попередній розрахунок розміру судових витрат не обмежує сторону у доведенні іншої фактичної суми судових витрат, які підлягають розподілу між сторонами за результатами розгляду справи.

Як вбачається з матеріалів справи, у позовній заяві позивач вказав, що ним він поніс судові витрати у вигляді судового збору за подання позовної заяви майнового характеру у розмірі 2147,20 грн та 7000,00 грн витрат на правову допомогу, також очкує понести у разі необхідності 14250,00 грн згідно доданого розрахунку.

Відповідно до ч.8 ст. 129 ГПК України розмір судових витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду, за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву.

Разом із позовною заявою позивачем надані докази понесення витрат на професійну правничу допомогу в розмірі 7000,00 грн.

За результатами розгляду справи витрати на професійну правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами, а саме, у разі задоволення позову - на відповідача; у разі відмови в позові - на позивача; у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог (ч. 4 ст. 129 ГПК України).

Оскільки позов було задоволено в повному обсязі, пов`язані з розглядом справи судові витрати покладаються на відповідача.

За вимогами частин 5, 8 статті 129 ГПК України під час вирішення питання про розподіл судових витрат суд враховує: 1) чи пов`язані ці витрати з розглядом справи; 2) чи є розмір таких витрат обґрунтованим та пропорційним до предмета спору, з урахуванням ціни позову, значення справи для сторін, у тому числі чи міг результат її вирішення вплинути на репутацію сторони або чи викликала справа публічний інтерес; 3) поведінку сторони під час розгляду справи, що призвела до затягування розгляду справи, зокрема, подання стороною явно необґрунтованих заяв і клопотань, безпідставне твердження або заперечення стороною певних обставин, які мають значення для справи, безпідставне завищення позивачем позовних вимог тощо; 4) дії сторони щодо досудового вирішення спору та щодо врегулювання спору мирним шляхом під час розгляду справи, стадію розгляду справи, на якій такі дії вчинялись. Розмір судових витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо).

Згідно з положеннями статті 126 ГПК України для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на професійну правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу професійну правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката, визначається згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.

Для визначення розміру витрат на професійну правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги. Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.

У разі недотримання вимог частини четвертої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на професійну правничу допомогу адвоката, які підлягають розподілу між сторонами.

З матеріалів справи вбачається, що на підтвердження понесених ним судових витрат позивач долучив до матеріалів справи: договір №1/20ю про надання правової допомоги від 31.12.2020; додаткову угоду №2 від 09.01.2023; додаток №1 від 15.09.2023 до договору №1/20ю; розрахунок витрат на правову допомогу; рахунок №98 від 15.09.2023; акт надання послуг №98 від 29.10.2023; платіжну інструкцію №4359 від 19.09.2023.

Так, 31.12.2020 року між Приватним акціонерним товариством "Страхова компанія "УНІКА" (клієнт) та Адвокатським бюро "Адвокатське бюро Олександра Лисова "Еквіт"", назву якого змінено на Адвокатське бюро "Лисов2856 "Еквіт" (Бюро) було укладено договір про надання правової допомоги №1/20ю.

Згідно з п. 4.1. Договору ціна договору складається з вартості юридичних послуг, що зазначаються в додатковій угоді до цього договору. Така угода може бути викладена у формі додатку до договору, який набуває чинності з дня його підписання уповноваженими представниками сторін.

Додатковою угодою №2 від 09.1.2023 дію договору пролонговано до 31.12.2023.

Додатком №1 від 1.509.2023 року до договору №1/20ю сторони визначили, що клієнт доручає АБ "Лисов2856 "Еквіт"", в особі заступника керуючого бюро, адвоката Білоконь І.В., надати послуги щодо проведення допустимих законодавством України дій, спрямованих на повернення заборгованості з боржників клієнта за цивільним та господарським судочинством, сума страхового відшкодування 40 062,12 грн.

За надання бюро клієнтові правової (правничої) допомоги клієнт платить фіксовану суму гонорару адвоката у розмірі 7 000,00 грн за надання правової допомоги в суді першої інстанції по кожній справі з переліку, фіксована сума гонорару адвоката сплачується на підставі виставленого бюро клієнту рахунку, оплата гонорару здійснюється протягом 5 (п`яти) робочих днів на рахунок Адвокатського бюро "Лисов2856 "Еквіт"" у безготівковій формі, яке в свою чергу має надати правову допомогу в суді першої інстанції по кожній справі з переліку, про що в подальшому звітує клієнту та надсилає (надає) на його поштову (юридичну) адресу підтверджуючі документи та звіт про виконану роботу.

Для визначення розміру витрат на професійну правничу допомогу з метою розподілу судових витрат позивачем було подано Акт надання послуг №98 від 29.10.2023 р. на суму 7000 грн., рахунок №98 від 15.09.2023 на суму 7000 грн., платіжну інструкцію №4359 від 19.09.2023, якою позивач сплатив на користь Бюро 7000,00 грн за надання правової допомоги.

Матеріалами справи підтверджується, що правову допомогу надавала адвокат Білоконь І.А., яка діяла на підставі ордеру серії АА №1278640 від 02.02.2023, виданого Адвокатським бюро "Лисов2856 "Еквіт" і вона є адвокатом в розумінні Закону України "Про адвокатуру та адвокатську діяльність", що підтверджується інформацією з Єдиного реєстру адвокатів України, свідоцтвом про право на заняття адвокатською діяльністю РН№1639.

Проаналізувавши умови договору суд першої інстанції вірно зазначив, що сторони у зазначених договорі та додатку № 1 до нього визначили саме фіксований розмір адвокатського гонорару, тобто без прив`язки до обсягу витраченого об`єднанням часу на надання послуг з правничої допомоги.

Таким чином, позивач довів належними доказами понесення витрат на професійну правничу допомогу, пов`язаних з розглядом справи в суді першої інстанції, на суму 7000,00 грн.

Обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, що підлягають розподілу між сторонами (частина 6 статті 126 ГПК України).

Верховний Суд у постановах від 03.10.2019 у справі №922/445/19, від 24.10.2019 у справі №905/1795/18, від 17.09.2020 у справі №904/3583/19 зазначив, що під час вирішення питання про розподіл судових витрат господарський суд за наявності заперечення сторони проти розподілу витрат на адвоката або з власної ініціативи, керуючись критеріями, що визначені частинами 5-7, 9 статті 129 Господарського процесуального кодексу України, може не присуджувати стороні, на користь якої ухвалено судове рішення, всі її витрати на професійну правову допомогу.

У такому випадку суд, керуючись частинами 5-7, 9 статті 129 зазначеного Кодексу, відмовляє стороні, на користь якої ухвалено рішення, у відшкодуванні понесених нею на правову допомогу повністю або частково та відповідно не покладає такі витрати повністю або частково на сторону, не на користь якої ухвалено рішення.

У постанові від 11.02.2021 у справі №920/39/20 Верховний Суд вказав, що загальне правило розподілу судових витрат визначене в частині четвертій статті 129 ГПК України. Проте, у частині п`ятій наведеної норми цього Кодексу визначено критерії, керуючись якими суд (за клопотанням сторони або з власної ініціативи) може відступити від вказаного загального правила при вирішенні питання про розподіл витрат на правову допомогу та не розподіляти такі витрати повністю або частково на сторону, не на користь якої ухвалено рішення, а натомість, покласти їх на сторону, на користь якої ухвалено рішення.

Не є обов`язковими для суду зобов`язання, які склалися між адвокатом та клієнтом на підставі укладеного ними договору у контексті вирішення питання про розподіл судових витрат. Вирішуючи останнє, суд повинен оцінювати витрати, що мають бути компенсовані за рахунок іншої сторони, ураховуючи як те, чи були вони фактично понесені, так і їх необхідність (аналогічний висновок викладено у постанові Великої Палати Верховного Суду від 12.05.2020 у справі №904/4507/18, у постанові Верховного Суду від 15.06.2021 у справі №912/1025/20).

У постановах від 24.10.2019 у справі №905/1795/18 і від 01.08.2019 у справі №915/237/18, від 11.02.2021 у справі №920/39/20 Верховний Суд також зазначив, що при визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін. Ті самі критерії застосовує Європейський суд з прав людини, присуджуючи судові витрат на підставі ст. 41 Конвенції. Зокрема, згідно з його практикою заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їхній розмір - обґрунтованим (рішення у справі "East/West Alliance Limited" проти України", заява №19336/04). У рішенні Європейського суду з прав людини у справі "Лавентс проти Латвії" зазначено, що відшкодовуються лише витрати, які мають розумний розмір.

Тобто, суд зобов`язаний оцінити рівень адвокатських витрат, що мають бути присуджені з урахуванням того, чи були такі витрати понесені фактично, але й також - чи була їх сума обґрунтованою.

Відповідачем у відзиві на позовну заяву було зазначено, що заявлена позивачем сума витрат на професійну правову допомогу є явно завищеною, оскільки судова практика є усталеною, представник позивача представляє інтереси інших страхових компаній, тому його правова позиці даного ДТП вже давно сформована і не потребувала додаткового часу.

Однак, стверджуючи про неспівмірність витрат позивача на правничу допомогу, відповідач не зазначив, який, на його думку, розмір витрат є обґрунтованим та до якого розміру відповідач просить суд зменшити витрати позивача на правничу допомогу, отже відповідачем недоведено неспівмірності витрат позивача на оплату правничої допомоги адвоката зі складністю справи відповідно до частини 6 статті 126 ГПК України.

Таким чином, суд першої інстанції, діючи в межах своїх повноважень, передбачених статтею 129 ГПК України, враховуючи принципи диспозитивності та змагальності, з огляду на недоведення відповідачем неспівмірності витрат позивача на оплату правничої допомоги адвоката зі складністю справи відповідно до частини 6 статті 126 ГПК України, дійшов правильного висновку про наявність підстав для стягнення з відповідача на користь позивача витрат на професійну правничу допомогу в суді першої інстанції у розмірі, зазначеному в заяві позивача і вказаний висновок суду першої інстанції повністю узгоджується з наведеними нормами Господарського процесуального кодексу України та правовими позиціями Верховного Суду, які підлягають врахуванню всіма судами.

Відповідно до ст. 86 ГПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному та повному і об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Оцінивши докази у справі в їх сукупності, враховуючи встановлені фактичні обставини справи та наведені норми чинного законодавства, апеляційний господарський суд приходить до висновку, що доводи апелянта по суті його скарги в межах заявлених вимог свого підтвердження не знайшли, оскільки не спростовують висновків суду першої інстанції та не можуть бути підставами для скасування рішення господарського суду першої інстанції.

За таких обставин суд апеляційної інстанції вважає, що висновки суду першої інстанції про встановлені обставини і правові наслідки є вичерпними, відповідають дійсності і підтверджуються достовірними доказами.

Суд першої інстанції повно встановив суттєві для справи обставини, дослідив та правильно оцінив надані сторонами докази, вірно кваліфікував спірні правовідносини та правильно застосував до них належні норми матеріального і процесуального права, а тому рішення Господарського суду міста Києва законне та обґрунтоване, отже, підстави для його скасування відсутні.

Оскільки цією постановою суд апеляційної інстанції не змінює рішення та не ухвалює нового, розподіл судових витрат судом апеляційної інстанції не здійснюється, а витрати, пов`язані з розглядом апеляційної скарги, покладаються на апелянта.

Керуючись ст. ст. 267-285 Господарського процесуального кодексу України, Північний апеляційний господарський суд

ПОСТАНОВИВ:

1. Апеляційну скаргу Приватного акціонерного товариства Страхова компанія "ІНТЕР-ПОЛІС" залишити без задоволення, а рішення Господарського суду міста Києва від 01 січня 2024 року - без змін.

2. Справу повернути до Господарського суду міста Києва.

3. Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена до Верховного Суду протягом двадцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повний текст постанови складено 04.04.2024.

Головуючий суддя Т.П. Козир

Судді А.О. Мальченко

О.В. Агрикова