ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД МИКОЛАЇВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
======================================================================
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

01 квітня 2024 року Справа № 915/62/24

м. Миколаїв

Господарський суд Миколаївської області у складі судді Ржепецького В.О.,

розглянувши за правилами спрощеного позовного провадження без виклику сторін за наявними матеріалами справи

за позовом: Товариства з обмеженою відповідальністю Газопостачальна компанія Нафтогаз України (вул. 04116, м. Київ, вул. Шолуденка, буд. 1, )

до відповідача: Приватного підприємства Комерційна фірма ТІГРО (54020, Миколаївська область, м. Миколаїв, провулок Транспортний, будинок 9, )

про: стягнення заборгованості,

В С Т А Н О В И В:

Позивач звернувся до Господарського суду Миколаївської області з позовною заявою про стягнення з відповідача заборгованості за договором №101/ПГ-1250-К від 28.12.2020 про постачання природного газу у загальній сумі 222312,59 грн, у тому числі: основний борг у сумі 148423,06 грн, пеня у сумі 24775,78 грн, інфляційні втрати в сумі 41139,01 грн, три відсотка річних у сумі 7974,74 грн.

Позовні вимоги обґрунтовано невиконанням відповідачем умов Договору №101/ПГ-1250-К від 28.12.2020 про постачання природного газу щодо оплати за поставку природного газу за період з грудня 2021 року по березень 2022 року на загальну суму 148423,06 грн та нарахованих за неналежне виконання зобов`язання пені в сумі 24775,78 грн, інфляційних втрат в сумі 41139,01 грн, 3% річних в сумі 7974,74 грн.

Згідно витягу з протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 23.01.2024 справі присвоєно єдиний унікальний номер 915/62/24 та визначено головуючим у справі суддю Ржепецького В.О.

Ухвалою від 29.01.2024 судом постановлено: прийняти позовну заяву до розгляду та відкрити провадження у справі за правилами спрощеного позовного провадження без виклику сторін за наявними матеріалами; визначити відповідачеві 5-денний строк від дня отримання даної ухвали для подання до суду заяви із запереченнями щодо розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження; встановити сторонам процесуальні строки для подання до суду заяв по суті справи.

17.02.2024 представником відповідача подано до суду відзив на позовну заяву.

Відповідач просить суд позов задовольнити частково, стягнути з відповідача основний борг за договором постачання природного газу від 28.12.2020 року №101/ПР-1250-К в розмірі 148423,06 грн та 1780,998 грн судового збору (66,76 % сплаченої суми пропорційно задоволеній частині позову), на підставі ч. 3 ст. 551 ЦК України зменшити розмір пені до 5000 грн та 3% річних до 3000 грн, з врахуванням воєнного стану, відсутності доказів завдання збитків позивачу, а також неможливості застосування з 12.03.2020, згідно п.п. 12, 19 Прикінцевих та перехідних положень ЦК України до вимог про стягнення пені скороченої позовної давності в 1 рік (ст. 258 ЦК України), що призводить до необгрунтованого збільшення розміру пені (за рахунок збільшення періоду стягнення) та як наслідок - до порушення справедливого балансу майнових інтересів учасників цивільних відносин, покладення на боржника непропорційного й надмірного тягару відповідальності.

В обгрунтування своїх заперечень відповідач посилається на те, що відповідач не отримував від позивача актів приймання-передачі природного газу за листопад, грудень 2021 року, січень, лютий, березень 2022 року, оформлених згідно п. 2.8 договору в паперовій формі, а оплату за листопад і частково за грудень 2021 року здійснював на підставі п. 3.7. договору, який не вимагає підписання актів як підстави для оплати.

Відповідач вважає безпідставним посилання відповідача на п. 9.1. договору оскільки позивачем не надані докази накладення електронного цифрового підпису на акти приймання-передачі газу, які могли направлятись ним електронною поштою, а на підтвердження відправлення таких актів позивач надав скріншоти інформацій внутрішнього обліку з відміткою про відправлення, а не безпосередньо електронні докази відправлення актів.

Посилаючись на ч. 4 ст. 612, ч. 2 ст. 613, ч. 4 ст. 623 ЦК України відповідач зазначає, що якщо кредитор не вчинив дії, до вчинення яких боржник не міг виконати свій обов`язок, виконання зобов`язання може бути відстрочене на час прострочення кредитора. Прострочення боржника не настає, якщо зобов`язання не може бути виконане внаслідок прострочення кредитора.

22.02.2024 позивачем подано до господарського суду відповідь на відзив.

Позивач щодо посилань відповідача на не підписання актів приймання -передачі природного газу зазначає, що за період поставки з листопада 2021 по березень 2022 споживачем дійсно не підписано Акти приймання-передачі природного газу, які в свою чергу позивачем надсилались відповідачу. Відповідач не надає жодного доказу, що такі ним не були отримані. Окрім того, дії відповідача свідчать, що такі акти ним отримувались. Доказом отримання таких актів є оплати, які здійснені відповідачем. Вартість отриманого газу в листопаді 2021 року (Акт підписано позивачем цифровим підписом та не підписаний відповідачем) оплачена відповідачем за період з 21.12.2021 по 11.01.2022. Вартість отриманого газу в грудні 2021 року (Акт підписано позивачем цифровим підписом та не підписаний відповідачем) частково оплачена відповідачем за період з 17.01.2022 по 21.02.2022. Акти за період постачання з січня по березень 2022 року (підписані позивачем цифровим підписом) направлялись відповідачу. Однак, відповідач такі акти не підписав та здійснив часткове погашення вартості газу. Відповідно до пунктів 9.1, 9.3 Договору сторони домовились, що будь-який правочин, який буде вчинений (укладений, підписаний) відповідно до умов даної Угоди із застосуванням сторонами (однією із сторін) відповідного електронного цифрового підпису вважається вчиненим з додержанням письмової форми правочину в розумінні ст. 207 Цивільного кодексу України. На думку позивача, твердження відповідача, що акти мають бути надіслані поштою або надані споживачу в паперовій формі спростовується умовами договору. Відповідно до п. 2.9 договору Споживач зобов`язаний повернути підписаний акт, або надати письмову мотивовану відмову від підписання. Жодних заперечень від відповідача ні щодо цифрового підписання позивачем актів, ні щодо способу надіслання актів, ні щодо обсягів отриманого ним газу від відповідача не надходило. Відповідно до умов п. 2.7. Договору, для складання акту приймання передачі природного газу за підсумками розрахункового періоду постачальник використовує дані з інформаційної платформи Оператора ГТС.

Відповідач вважає безпідставним також посилання відповідача на п. 3.7 Договору, адже відповідачем вартість спожитого газу в листопаді оплачена в грудні 2021 року, а за газ спожитий в грудні 2021 здійснено часткову (не 100%) оплату в січні 2022 року. Що підтверджує ту обставину, що акти були надіслані позивачем та отримані відповідачем, а отже прострочення кредитора відсутнє. Відповідач зазначив, що визнає розмір основної заборгованості, що свідчить про визнання ним обсягів поставленого газу, їх вартість та періоди коли такий газ був йому поставлений. З урахуванням прострочення відповідача з оплати отриманого газу, позивач обґрунтовано заявив до стягнення пеню, 3% річних та інфляційні втрати.

06.03.2024 представником відповідача подано до суду заяву про усунення технічної помилки у відзиві.

Зокрема, представник відповідача просить суд у відзиві замість "товариство з обмеженою відповідальністю "Комерційна фірма "ТІГРО", ТОВ "Комерційна фірма "ТІГРО" (у відповідних відмінках) - читати у відповідних відмінках "Приватне підприємство "Комерційна фірма "ТІГРО", "ПП "Комерційна фірма "ТІГРО".

Представником відповідача також повідомлено суду, що відповідачем 06.03.2024 направлено позивачу пропозицію про укладення мирової угоди у справі та очікування на відповідь.

Відповідно до частин 5, 8 статті 252 Господарського процесуального кодексу України (далі - ГПК України), суд розглядає справу у порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи за наявними у справі матеріалами, за відсутності клопотання будь-якої із сторін про інше. При розгляді справи у порядку спрощеного позовного провадження суд досліджує докази і письмові пояснення, викладені у заявах по суті справи.

Заперечень щодо розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження від відповідача до суду не надходило.

Станом на час розгляду справи інших заяв чи клопотань як по суті справи, так і з процесуальних питань, від учасників справи до суду не надходило.

Згідно з приписами ст.17 Закону України Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод та практику Європейського суду з прав людини як джерело права.

Відповідно до статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожній фізичній або юридичній особі гарантується право на розгляд судом упродовж розумного строку цивільної, кримінальної, адміністративної або господарської справи, а також справи про адміністративне правопорушення, в якій вона є стороною.

Європейський суд з прав людини щодо критеріїв оцінки розумності строку розгляду справи визначився, що строк розгляду має формувати суд, який розглядає справу. Саме суддя має визначати тривалість вирішення спору, спираючись на здійснену ним оцінку розумності строку розгляду в кожній конкретній справі, враховуючи її складність, поведінку учасників процесу, можливість надання доказів тощо.

Поняття розумного строку не має чіткого визначення, проте розумним слід вважати строк, який необхідний для вирішення справи відповідно до вимог матеріального та процесуального законів.

Враховуючи, що відповідач не заперечив проти розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження, не скористався своїм правом на подання відзиву по суті позовних вимог, жодних заяв або клопотань, в тому числі щодо неможливості захисту своїх прав та законних інтересів в умовах воєнного стану, на розгляд суду не подав, суд, керуючись засадами рівності учасників судового процесу перед законом і судом, розумності строків розгляду справи, вважає обгрунтованим постановлення рішення в цій справі у строк, визначений ст. 248 ГПК України.

Розглянувши матеріали справи, дослідивши та оцінивши усі подані у справу докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об`єктивному розгляді всіх обставин справи в їх сукупності, та враховуючи, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, суд встановив наступне.

Товариства з обмеженою відповідальністю Газопостачальна компанія Нафтогаз України відповідно до Постанови Національної комісії, що здійснює державне регулювання у сферах енергетики та комунальних послуг від 04.07.2017 № 880 здійснює ліцензійне постачання природного газу на території України.

28.12.2020 між ТОВ «ГК «Нафтогаз України» (далі позивач, постачальник) та Приватним підприємством «Комерційна фірма «ТІГРО» (далі відповідач, споживач) укладено договір № 101/ПГ-1250-К постачання природного газу (далі Договір), за умовами якого постачальник зобов`язується поставити споживачеві природний газ власного видобутку (природний газ, видобутий на території України) та/або імпортований природний газ, а споживач зобов`язується прийняти його та оплатити на умовах цього Договору (п.1.1. Договору).

Відповідно до п. 2.6. Договору, приймання-передачу газу, поставленого постачальником та прийнятого споживачем у розрахунковому періоді оформляється шляхом підписання та скріплення печаткою (за наявністю) акту приймання-передачі природного газу, в якому зазначається фактичні обсяги спожитого газу та його вартість.

Згідно п. 2.8. Договору постачальник направляє споживачу два примірника підписаного та скріпленого печаткою акту до 12 числа місяця, наступного за розрахунковим періодом.

За умовами п. 2.9. Договору споживач протягом 2 (двох) банківських днів з дати отримання актів приймання-передачі природного газу зобов`язаний повернути постачальнику один примірник оригіналу акту приймання-передачі природного газу, підписаний уповноваженим представником споживача та скріплений його печаткою (за наявності), або надати в письмовій формі мотивовану відмову від підписання акту приймання-передачі природного газу.

Пунктом 2.10. Договору сторони погодили, що у випадку не повернення споживачем підписаного акту або у разі відмови споживача від підписання акту приймання-передачі природного газу до 15 числа місяця, наступного за розрахунковим періодом, обсяг (об`єм) спожитого газу вважається встановленим та узгодженим відповідно до даних інформаційної платформи Оператора ГТС, а вартість поставленого газу розраховується відповідно до умов Договору. Звіряння спожитого природного газу протягом розрахункового періоду здійснюється відповідно до даних інформаційної платформи Оператора ГТС. Дані інформаційної платформи Оператора ГТС щодо обсягів природного газу, спожитих споживачем, вважаються обов`язковими для сторін, якщо судом не буде встановлено інше.

Відповідно до пункту 3.1. Договору, ціна за 1 тис.куб.м природного газу протягом дії цього Договору, публікується/оприлюднюється постачальником на офіційному сайті постачальника відповідно до п. 4.4.6. цього Договору.

Згідно з пунктами 3.2 та 3.3 Договору, сторони домовились, що ціна за 1 тис.куб.м природного газу, опублікована/оприлюднена на власному офіційному сайті постачальника, в порядку п. 4.4.6. цього Договору, є обов`язковою для Сторін за цим Договором та є підставою для визначення вартості природного газу, спожитого споживачем в місяці постачання природного газу за новою (зміненою) ціною з 01 (першого) числа місяця в якому здійснюється постачання природного газу постачальником, без оформлення Додаткової угоди до цього Договору.

Пунктом 3.4. Договору визначено, що до ціни газу, визначеної пунктом 3.1. цього Договору, додається тариф на послуги транспортування природного газу для внутрішньої точки виходу з газотранспортної системи, встановлений Постановою НКРЕКП від 24.12.2019 № 3013 136,576 грн за 1 000 куб. м. на добу без ПДВ, крім того ПДВ 20%, всього з ПДВ 163,89 грн за 1000 куб. м. на добу.

Пунктом 4.4.6 Договору визначено, що на власному офіційному сайті www.gas.ua в розділі «Для бізнесу» не пізніше 25 числа місяця, що передує місяцю постачання природного газу Споживачу публікувати/оприлюднювати ціну за 1000 куб.м газу, яка є обов`язковою для застосування Сторонами при розрахунках вартості спожитого Споживачем природного газу в місяці постачання за цим Договором.

Пунктами 9.1, 9.3 Договору визначено, що сторони на підставі ч. 3 ст. 207 та ст. 627 Цивільного кодексу України домовились про можливість вчинення, підписання, укладання в електронному вигляді із застосуванням електронного цифрового підпису даного Договору, додатків до нього, додаткових угод, актів приймання-передачі природного газу, первинної бухгалтерської документації, актів звірки взаєморозрахунків та інших документів, пов`язаних із виконанням Договору.

Сторони домовились, що будь-який правочин, який буде вчинений (укладений, підписаний) відповідно до умов даної Угоди із застосуванням Сторонами (однією із Сторін) відповідного електронного цифрового підпису вважається вчиненим з додержанням письмової форми правочину в розумінні ст. 207 Цивільного кодексу України.

На виконання зазначених норм Договору, позивачем було опубліковано на власному сайті, за посиланням https://gas.ua/uk/business/tariffs, ціну природного газу, що діяла у спірний період поставки.

У період з січня 2021 р. по липень 2021 р. та з листопада 2021 р. по березень 2022 р. позивач передав у власність відповідача природний газ в загальному об`ємі 9,47459 тис.куб.м. на загальну суму 221 908,18 грн, що підтверджується актами приймання-передачі природного газу та листом Оператора ГТС.

Відповідачем зобов`язання щодо оплати вартості спожитого природного газу виконано частково, повністю погашено заборгованість за поставку природного газу з січня 2021 р. по листопад 2021 р., частково сплачено заборгованість за поставку природного газу у грудні 2021р. та не сплачено за поставлений газ у січні -березні 2022 р.

Предметом даного позову виступає майнова вимога постачальника природного газу до споживача про стягнення основного боргу, пені, інфляційних втрат та 3% річних за несвоєчасне виконання грошових зобов`язань по оплаті за поставлений природний газ.

При вирішені даного спору судом враховано наступне.

Статтями 73, 74 Господарського процесуального кодексу України передбачено, що доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Відповідно до статті 76 ГПК України, належними є докази, на підставі яких можна встановити обставини, які входять в предмет доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування. Предметом доказування є обставини, які підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.

Як слідує з положень ст. 77, 78 ГПК України, обставини, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Достовірними є докази, створені (отримані) за відсутності впливу, спрямованого на формування хибного уявлення про обставини справи, які мають значення для справи.

Відповідно до змісту ст. 86 ГПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також вірогідність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

Дослідивши надані суду докази, оцінивши їх у відповідності з вимогами ст. 86 ГПК України, проаналізувавши обставини справи відносно норм чинного законодавства, яке регулює спірні відносини, суд дійшов таких висновків.

Підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, відповідно до статті 11 ЦК України є, зокрема, договори. Договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

Спірні правовідносини, які виникли між сторонами регулюються положеннями чинного законодавства про поставку.

Згідно з приписами ч. ч. 1 та 2 ст. 712 Цивільного кодексу України за договором поставки продавець (постачальник), який здійснює підприємницьку діяльність, зобов`язується передати у встановлений строк (строки) товар у власність покупця для використання його у підприємницькій діяльності або в інших цілях, не пов`язаних з особистим, сімейним, домашнім або іншим подібним використанням, а покупець зобов`язується прийняти товар і сплатити за нього певну грошову суму. До договору поставки застосовуються загальні положення про купівлю-продаж, якщо інше не встановлено договором, законом або не випливає з характеру відносин сторін.

За умовами ч. 1 ст. 662 та ст. 663 ЦК України продавець зобов`язаний передати покупцеві товар, визначений договором купівлі-продажу. Продавець зобов`язаний передати товар покупцеві у строк, встановлений договором купівлі-продажу, а якщо зміст договору не дає змоги визначити цей строк, відповідно до положень статті 530 цього Кодексу.

Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 664 ЦК України, обов`язок продавця передати товар покупцеві вважається виконаним у момент вручення товару покупцеві, якщо договором встановлений обов`язок продавця доставити товар.

Відповідно до ч. 1 ст. 626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

Відповідно до ч. 1 ст. 526 Цивільного кодексу України, зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

За змістом ч. 1 ст. 14 ЦК України цивільні обов`язки виконуються у межах, встановлених договором або актом цивільного законодавства.

Статтею 173 Господарського кодексу України передбачено, що господарським визнається зобов`язання, що виникає між суб`єктом господарювання та іншим учасником (учасниками) відносин у сфері господарювання з підстав, передбачених цим Кодексом, в силу якого один суб`єкт (зобов`язана сторона, у тому числі боржник) зобов`язаний вчинити певну дію господарського чи управлінсько-господарського характеру на користь іншого суб`єкта (виконати роботу, передати майно, сплатити гроші, надати інформацію тощо), або утриматися від певних дій, а інший суб`єкт (управнена сторона, у тому числі кредитор) має право вимагати від зобов`язаної сторони виконання її обов`язку.

У відповідності до ст. 193 ГК України суб`єкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобов`язання належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобов`язання відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться. Кожна сторона повинна вжити усіх заходів, необхідних для належного виконання нею зобов`язання, враховуючи інтереси другої сторони та забезпечення загальногосподарського інтересу. Порушення зобов`язань є підставою для застосування господарських санкцій, передбачених цим Кодексом, іншими законами або договором. Не допускається одностороння відмова від виконання зобов`язань, крім випадків, передбачених законом, а також відмова від виконання або відстрочка виконання з мотиву, що зобов`язання другої сторони за іншим договором не було виконано належним чином.

Згідно з ч. 1 ст. 509 Цивільного кодексу України зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку.

Відповідно до приписів статей 525, 526 ЦК України одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом.

Зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Згідно зі статтею 530 ЦК України якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). Зобов`язання, строк (термін) виконання якого визначений вказівкою на подію, яка неминуче має настати, підлягає виконанню з настанням цієї події. Якщо строк (термін) виконання боржником обов`язку не встановлений або визначений моментом пред`явлення вимоги, кредитор має право вимагати його виконання у будь-який час. Боржник повинен виконати такий обов`язок у семиденний строк від дня пред`явлення вимоги, якщо обов`язок негайного виконання не випливає із договору або актів цивільного законодавства.

За приписами статті 610 ЦК України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).

За змістом статті 611 ЦК України у разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом.

У відповідності до частини 1 статті 612 ЦК України боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом.

Відповідно до частини 2 ст. 614 ЦК України відсутність своєї вини доводить особа, яка порушила зобов`язання. Відповідно до частин 3 та 4 ст. 13 ГПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних з вчиненням чи не вчиненням нею процесуальних дій.

Як вбачається з матеріалів справи, з січня 2021р. по липень 2021р. та з листопада 2021р. по березень 2021р. позивачем було поставлено відповідачу природний газ в загальному об`ємі 9,47459 тис.куб.м на загальну суму 221908,18 грн, що підтверджується актами приймання - передачі природного газу:

- від 31.01.2021 на суму 14566,75 грн за січень 2021 року (підписаний та скріплений печатками сторін);

- від 28.02.2021 на суму 16711,06 грн за лютий 2021 року (підписаний та скріплений печатками сторін);

- від 31.03.2021 на суму 11010,51 грн за березень 2021 року (підписаний та скріплений печатками сторін);

- від 30.04.2021 на суму 4352,75 грн за квітень 2021 року (підписаний та скріплений печатками сторін);

- від 31.05.2021 на суму 9,66 грн за травень 2021 року (підписаний та скріплений печатками сторін);

- від 30.06.2021 на суму 3,02 грн за червень 2021 року (підписаний та скріплений печатками сторін);

- від 30.11.2021 на суму 14502,83 грн за листопад 2021 року (Акт підписано позивачем цифровим підписом та не підписано відповідачем);

- від 31.12.2021 на суму 45628,51 грн за грудень 2021 року (Акт підписано позивачем цифровим підписом та не підписано відповідачем);

- від 31.01.2022 на суму 84715,85 грн за січень 2022 року (Акт підписано позивачем цифровим підписом та не підписано відповідачем);

- від 28.02.2022 на суму 30301,84 грн за лютий 2022 року (Акт підписано позивачем цифровим підписом та не підписано відповідачем);

- від 31.03.2022 на суму105,37 грн за березень 2022 року (Акт підписано позивачем цифровим підписом та не підписано відповідачем).

Відповідач своїх зобов`язань за Договором в частині повної та своєчасної оплати за поставлений природний газ не виконав.

Відповідачем повністю погашено заборгованість за поставку природного газу з січня 2021р. по листопад 2021р., частково сплачено заборгованість за поставку природного газу у грудні 2021р. та не сплачено за поставлений газ у січні березні 2022 р.

Заборгованість відповідача по оплаті за поставлений природний газ становить 148423,06 грн.

Суд та учасники судового процесу зобов`язані керуватися завданням господарського судочинства, яке превалює над будь-якими іншими міркуваннями в судовому процесі.

Судочинство в господарських судах здійснюється на засадах змагальності і диспозитивності. Це означає, зокрема, що обов`язок доказування тих чи інших обставин лежить на стороні, а суд, крім випадків, встановлених цим Кодексом, не зобов`язаний збирати докази. (ч. 3 ст. 2, ч. 3 ст. 13, ч. 1 ст. 14 ГПК України)

Сприяння своєчасному, всебічному, повному та об`єктивному встановленню всіх обставин справи, подання всіх наявних доказів в порядку та строки, встановлені законом, віднесено статтею 42 ГПК України до обов`язку учасників справи.

В той же час, згідно ч. 2 ст. 14 ГПК України, учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд, і відповідно до ч. 4 ст. 13 ГПК України, несе ризик настання наслідків, пов`язаних з вчиненням чи невчиненням тих чи інших процесуальних дій.

Відповідач доказів належного виконання своїх зобов`язань за договором не надав, розмір основного боргу по оплаті за спожитий природний газ не оспорив.

Заперечення відповідача про те, що він не отримував від позивача актів приймання-передачі природного газу за листопад 2021р. березень 2022р., оформлених згідно п. 2.8. Договору, суд вважає безпідставними з таких міркувань.

Правове регулювання технічних, організаційних, економічних та правових засад функціонування газотранспортної системи України здійснюється Кодексом Газотранспортної системи, затвердженим постановою НКРЕКП від 30.09.2015, зареєстрованою в Міністерстві юстиції України 06.11.2015 за № 1378/27823 (далі «Кодекс ГТС»).

Відповідно до положень пункту 5 глави 1 розділу І Кодексу ГТС - інформаційна платформа - електронна платформа у вигляді веб-додатка в мережі Інтернет, функціонування та керування якою забезпечується оператором газотранспортної системи, яка використовується для забезпечення надання послуг транспортування природного газу відповідно до вимог цього Кодексу.

Оператор газотранспортної системи виконує функції адміністратора інформаційної платформи (пункт 5 глави 3 розділу IV Кодексу ГТС).

Отже, суб`єкти ринку природного газу (в даному випадку позивач та відповідач, як продавець та покупець природного газу відповідно), користуються ресурсами інформаційної платформи, адміністратором якої є Оператор ГТС.

Інформаційна платформа має бути доступною всім суб`єктам ринку природного газу та операторам торгових платформ у межах їх прав, визначених цим Кодексом, для забезпечення ними дій, пов`язаних із укладанням угод за короткостроковими стандартизованими продуктами, замовленням, наданням та супроводженням послуг транспортування природного газу, у тому числі для подання номінацій/реномінацій, перевірки величин грошових внесків (фінансової гарантії), а також інших дій, передбачених цим Кодексом.

Для вчинення вищезазначених дій веб-додаток інформаційної платформи має бути доступним у мережі Інтернет цілодобово, сім днів на тиждень. (пункт 2 глави 3 розділу IV Кодексу ГТС).

У Договорі було визначено ЕІС-код споживача.

На Адвокатський запит представника позивача, ТОВ «Оператор газотранспортної системи України» надано лист-відповідь від 12.10.2022 № ТОВВИХ-22-1094 щодо об`ємів спожитого Відповідачем із ЕІС-кодом: 56XN0016BBL900N газу.

Відповідно до пункту 3.8. Договору, споживач самостійно розраховує суму платежу за газ і забезпечує оплату в строки.

Відповідно до пункту 3.9. Договору, остаточний розрахунок по оплаті вартості фактично поставленого газу здійснюється до 20 числа місяця, наступного за розрахунковим періодом, на підставі акту (актів) приймання-передачі природного газу.

Отже, доводи відповідача в цій частині відхиляються судом як необґрунтовані.

Обставинам, які зазначаються відповідачем на доведення тверджень про наявність прострочення кредитора у відносинах щодо розрахунку та оплати за спожитий газ, господарський суд дає оцінку, яка ґрунтується на такому тлумаченні укладеного між ними договору.

Так, положення пункту 3.8. Договору розрізняють поняття розрахування суми платежу за газ та його оплати.

А отже термін «остаточний розрахунок», який міститься в п. 3.9. Договору слід тлумачити не як термін на позначення строку сплати за спожитий газ, а на позначення права сторін на підставі обсягів фактичного споживання газу, визначити відповідну суму сплати, в тому числі, на предмет встановлення факту споживання газу у обсязі, що перевищує 10 тис.куб.м.

Таким чином, правовідносини сторін щодо підписання актів забезпечують права сторін на узгодження об`єму газу та його вартості, та не пов`язуються з обов`язком сплати за спожитий газ саме в цей строк, в розумінні яким користується відповідач.

Зазначене підтверджується положеннями п. 2.6. Договору, відповідно до якого підписанням акту оформлюється факт приймання-передачі газу, а не початок перебігу тих чи інших строків.

Крім того, господарський суд аналізуючи положення п. 2.10. Договору зазначає, що вони можуть тлумачитись як такі, що встановлюють пріоритет відомостей Інформаційної платформи Оператора ГТС щодо обсягів газу для суду, якщо не встановлено, що вони не відповідають дійсності.

Відповідачем не подано жодних доказів невідповідності нарахованих та спожитих обсягів газу відповідно до даних, наданих Позивачем.

Навпаки ним у відзиві визнано суму вимог в частині стягнення основного боргу за договором відповідно до даних Інформаційної платформи Оператора ГТС.

Відповідач у відповідності до пп. 3.6. 3.8. Договору зобов`язаний сплатити за газ самостійно.

Тобто цей обов`язок з урахуванням наведених міркувань не пов`язаний із діями кредитора щодо надсилання актів приймання-передачі природного газу.

А відтак підстав вважати наявними обставини прострочення кредитора відсутні.

Викладені у позовній заяві обставини підтверджуються наявними у матеріалах справи доказами.

Відповідно до ст. 79 ГПК наявність обставини, на яку сторона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, вважається доведеною, якщо докази, надані на підтвердження такої обставини, є більш вірогідними, ніж докази, надані на її спростування. Питання про вірогідність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.

Стандарт доказування "вірогідності доказів", на відміну від "достатності доказів", підкреслює необхідність співставлення судом доказів, які надає позивач та відповідач. Тобто, з введенням в дію нового стандарту доказування необхідним є не надання достатньо доказів для підтвердження певної обставини, а надання саме тієї кількості, яка зможе переважити доводи протилежної сторони судового процесу.

Тлумачення змісту цієї статті свідчить, що нею покладено на суд обов`язок оцінювати докази, обставини справи з огляду на їх вірогідність, яка дозволяє дійти висновку, що факти, які розглядаються, скоріше були (мали місце), аніж не були.

Верховний Суд в ході касаційного перегляду судових рішень неодноразово звертався загалом до категорії стандарту доказування та відзначав, що принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин справи. Цей принцип передбачає покладання тягаря доказування на сторони. Одночасно цей принцип не передбачає обов`язку суду вважати доведеною та встановленою обставину, про яку сторона стверджує. Така обставина підлягає доказуванню таким чином, аби задовольнити, як правило, стандарт переваги більш вагомих доказів, тобто коли висновок про існування стверджуваної обставини з урахуванням поданих доказів видається більш вірогідним, ніж протилежний (постанови Верховного Суду від 02.10.2018 у справі № 910/18036/17, від 23.10.2019 у справі № 917/1307/18, від 18.11.2019 у справі № 902/761/18, від 04.12.2019 у справі № 917/2101/17). Аналогічний стандарт доказування застосовано Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 18.03.2020 у справі № 129/1033/13-ц (провадження № 14-400цс19).

Зазначений підхід узгоджується з судовою практикою Європейського суду з прав людини, юрисдикція якого поширюється на всі питання тлумачення і застосування Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (п. 1 ст. 32 Конвенції). Так, зокрема, у рішенні 23 серпня 2016 року у справі "Дж. К. та Інші проти Швеції" ("J.K. AND OTHERS v. SWEDEN") ЄСПЛ наголошує, що "у країнах загального права у кримінальних справах діє стандарт доказування "поза розумним сумнівом ("beyond reasonable doubt"). Натомість, у цивільних справах закон не вимагає такого високого стандарту; скоріше цивільна справа повинна бути вирішена з урахуванням "балансу вірогідностей". Суд повинен вирішити, чи являється вірогідність того, що на підставі наданих доказів, а також правдивості тверджень заявника, вимога цього заявника заслуговує довіри".

Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також вірогідність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів) (ст. 86 ГПК).

Оцінюючи надані сторонами докази у даній справі, суд вважає більш вірогідними обставини, на які посилається позивач, ніж твердження відповідача, які не підтвердженні жодними доказами.

Щодо заявлених до стягнення сум інфляційних втрат та 3% річних суд зазначає таке.

За приписами ст. 625 ЦК України боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання. Боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Інфляційні та проценти, що сплачуються відповідно до ст. 625 ЦК України, складають зміст додаткових вимог, оскільки законодавець опосередковано визнає їх мірами відповідальності (відповідальність за порушення грошового зобов`язання).

Стаття 625 Цивільного кодексу України застосовується до всіх грошових зобов`язань, якщо інше не передбачено спеціальними нормами, які регулюють відносини, пов`язані з виникненням, зміною чи припиненням окремих видів зобов`язання.

На підставі ст. 625 ЦК України позивач правомірно нарахував та просить суд стягнути з відповідача інфляційні втрати та 3% річних.

Відповідачем розрахунок позивача щодо нарахованих 3% річних та інфляційних втрат не заперечено.

Судом перевірено надані позивачем розрахунки та встановлено, що позивачем суми інфляційних втрат в розмірі 41139,01 грн та 3% річних у розмірі 7974,74 грн визначено правильно.

Таким чином, позовні вимоги в цій частині є обґрунтованими та підлягають задоволенню у повному обсязі.

Клопотання відповідача про зменшення 3% річних до 3000,00 грн суд вважає безпідставним та таким, що не підлягає задоволенню враховуючи, що як інфляційні нарахування на суму боргу, так і сплата трьох відсотків річних від простроченої суми, не мають характеру штрафних санкцій, а виступають способом захисту майнового права та інтересу кредитора у зв`язку зі знеціненням коштів внаслідок інфляційних процесів та компенсації користування цими коштами.

Отже, суд не вбачає правових підстав для задоволення клопотання відповідача про зменшення 3% річних до 3000,0 грн.

Щодо вимог позивача про стягнення 24775,78 грн пені, суд дійшов наступних висновків.

Частиною 1 ст.229 ГК України передбачено, що учасник господарських відносин у разі порушення ним грошового зобов`язання не звільняється від відповідальності через неможливість виконання і зобов`язаний відшкодувати збитки, завдані невиконанням зобов`язання, а також сплатити штрафні санкції відповідно до вимог, встановлених цим Кодексом та іншими законами.

Відповідно до ч.1 ст.230 ГК України, штрафними санкціями у цьому Кодексі визнаються господарські санкції у вигляді грошової суми (неустойка, штраф, пеня), яку учасник господарських відносин зобов`язаний сплатити у разі порушення ним правил здійснення господарської діяльності, невиконання або неналежного виконання господарського зобов`язання.

Неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання (ч.1 ст.549 ЦК України).

Відповідно до ст.610 ЦК України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушеннями умов, зазначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).

Згідно зі ст.611 ЦК України у разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом.

Відповідно до ч.6 ст.232 ГК України, нарахування штрафних санкцій за прострочення виконання зобов`язання, якщо інше не встановлено законом або договором, припиняється через шість місяців від дня, коли зобов`язання мало бути виконано.

Відповідно до ст. 253 Цивільного кодексу України, перебіг строку починається з наступного дня після відповідної календарної дати або настання події, з якою пов`язано його початок.

Відповідно до ч. 1 ст. 255 Цивільного кодексу України, якщо строк встановлено для вчинення дії, вона може бути вчинена до закінчення останнього дня строку. У разі, якщо ця дія має бути вчинена в установі, то строк спливає тоді, коли у цій установі за встановленими правилами припиняються відповідні операції.

Пунктом 6.2. Договору сторони погодили, що у разі порушення споживачем порядку та строків оплати поставленого постачальником газу/інших платежів споживач сплачує постачальнику пеню в розмірі подвійної облікової ставки НБУ, що діяла протягом періоду, за який сплачується пеня, за кожний день прострочення.

Таким чином, на підставі наведених правових норм та умов Договору позивач правомірно нарахував та просить суд стягнути з відповідача пеню.

Судом перевірено розрахунок пені та встановлено, що позивачем правильно визначено період та суми нарахувань, а тому позовні вимоги в частині стягнення пені підлягають задоволенню в повному обсязі в сумі 24775,78 грн.

Стосовно клопотання відповідача про зменшення пені, суд зазначає наступне.

Згідно з ст. 233 ГК України у разі якщо належні до сплати штрафні санкції надмірно великі порівняно із збитками кредитора, суд має право зменшити розмір санкцій. При цьому повинно бути взято до уваги ступінь виконання зобов`язання боржником, майновий стан сторін, які беруть участь у зобов`язанні, інші інтереси сторін, що заслуговують на увагу.

Якщо порушення зобов`язання не завдало збитків іншим учасникам господарських відносин, суд може з урахуванням інтересів боржника зменшити розмір належних до сплати штрафних санкцій.

У випадку якщо предметом неустойки є грошова сума, її розмір встановлюється договором або актом цивільного законодавства. Розмір неустойки, встановлений законом, може бути збільшений у договорі. Сторони можуть домовитися про зменшення розміру неустойки, встановленого актом цивільного законодавства, крім випадків, передбачених законом (частина друга статті 551 ЦК України). Розмір неустойки може бути зменшений за рішенням суду, якщо він значно перевищує розмір збитків, та за наявності інших обставин, які мають істотне значення (частина третя статті 551 названого Кодексу).

Отже, у випадку нарахування неустойки, яка є явно завищеною, не відповідає передбаченим у пункті 6 статті 3, частині третій статті 509 та частинах першій, другій статті 627 ЦК України засадам справедливості, добросовісності, розумності як складовим елементам загального конституційного принципу верховенства права, суд має право її зменшувати.

Вирішуючи, в тому числі й з власної ініціативи, питання про зменшення розміру неустойки (штрафу, пені), яка підлягає стягненню зі сторони, що порушила зобов`язання, господарський суд повинен об`єктивно оцінити, чи є даний випадок винятковим, виходячи з інтересів сторін, які заслуговують на увагу, ступеню виконання зобов`язання, причини (причин) неналежного виконання або невиконання зобов`язання, незначності прострочення виконання, наслідків порушення зобов`язання, невідповідності розміру стягуваної неустойки (штрафу, пені) таким наслідкам, поведінки винної сторони (в тому числі вжиття чи невжиття нею заходів до виконання зобов`язання, негайне добровільне усунення нею порушення та його наслідків), тощо.

Водночас, судом враховано, що наявність у кредитора можливості стягувати із споживача надмірні грошові суми як неустойку змінює її дійсне правове призначення. Оскільки неустойка має на меті, в першу чергу, стимулювати боржника до виконання основного грошового зобов`язання та не може лягати непомірним тягарем для споживача і бути джерелом отримання невиправданих додаткових прибутків для кредитора. Така правова позиція викладена в рішенні Конституційного Суду України від 11.07.2013 р. №7-рп/2013.

Отже, за своєю правовою природою пеня, як один із видів штрафних санкцій, виконує стимулюючу функцію, спонукаючи боржника до належного виконання своїх зобов`язань під загрозою застосування до нього цього виду відповідальності, та стягується в разі порушення такого зобов`язання.

Інститут зменшення неустойки судом є ефективним механізмом забезпечення балансу інтересів сторін порушеного зобов`язання.

Системний аналіз вищевказаних норм дозволяє дійти висновку про те, що суди мають право при прийнятті рішення про стягнення пені зменшувати її розмір з урахуванням усіх конкретних обставин справи.

Відповідно до п. 3.17.4 постанови Пленуму Вищого господарського суду України № 18 від 26.12.2011 Про деякі питання практики застосування Господарського процесуального кодексу України судами першої інстанції вирішуючи, в тому числі й з власної ініціативи, питання про зменшення розміру неустойки (штрафу, пені), яка підлягає стягненню зі сторони, що порушила зобов`язання, господарський суд повинен об`єктивно оцінити, чи є даний випадок винятковим, виходячи з інтересів сторін, які заслуговують на увагу, ступеню виконання зобов`язання, причини (причин) неналежного виконання або невиконання зобов`язання, незначності прострочення виконання, наслідків порушення зобов`язання, невідповідності розміру стягуваної неустойки (штрафу, пені) таким наслідкам, поведінки винної сторони (в тому числі вжиття чи невжиття нею заходів до виконання зобов`язання, негайне добровільне усунення нею порушення та його наслідків) тощо.

Судом враховані аргументи відповідача про воєнний стан в Україні, що значно погіршує економічний стан суб`єктів господарювання та відсутність у матеріалах справи доказів завдання збитків позивачеві.

При цьому, господарський суд вважає необхідним зазначити, що використання права на зменшення розміру штрафних санкцій та розмір, до якого вони підлягають зменшенню, закон відносить на розсуд суду.

Отже, враховуючи зазначене, суд вважає, що стягнення з відповідача пені у повному обсязі не є співрозмірним з можливими негативними наслідками від порушення відповідачем зобов`язання.

Таким чином, суд дійшов висновку про часткове задоволення клопотання відповідача та зменшення розміру пені на 50%, зокрема встановивши розмір належної до стягнення пені 12387,89 грн (50% заявленого до стягнення розміру).

Враховуючи вищенаведені норми та обставини, розглянувши даний спір із застосуванням норм матеріального права, якими регулюються відповідні відносини, згідно з наданими доказами, суд дійшов висновку про часткове задоволення позову.

Відповідно до п. 2 ч. 5 ст. 238 ГПК України, у резолютивній частині рішення зазначаються, зокрема, відомості про розподіл судових витрат.

Приписами ч. 2 ст. 123 Господарського процесуального кодексу України встановлено, що розмір судового збору, порядок його сплати, повернення і звільнення від сплати встановлюються законом.

За правилами п. 2 ч. 1 ст. 129 ГПК України у спорах, що виникають при виконанні договорів та з інших підстав судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Керуючись ст. ст. 73, 74, 76-79, 86, 129, 219, 220, 231, 233, 238, 240, 241, 247-252 Господарського процесуального кодексу України, суд

В И Р І Ш И В:

1.Позов задовольнити частково.

2.Стягнути з Приватного підприємства Комерційна фірма ТІГРО (54020, Миколаївська область, м. Миколаїв, провулок Транспортний, будинок 9, ) на користь Товариства з обмеженою відповідальністю Газопостачальна компанія Нафтогаз України (вул. 04116, м. Київ, вул. Шолуденка, буд. 1, ) заборгованість за договором №101/ПГ-1250-К від 28.12.2020 про постачання природного газу у загальній сумі 209924,70 грн, у тому числі: основний борг у сумі 148423,06 грн, пеня у сумі 12387,89 грн, інфляційні втрати в сумі 41139,01 грн, три відсотка річних у сумі 7974,74 грн, а також 2667,75 грн витрат по сплаті судового збору.

3.Наказ видати після набрання рішенням законної сили.

4.Рішення набирає законної сили після закінчення двадцятиденного строку з дати складення повного судового рішення.

5.Рішення може бути оскаржене в порядку та у строки, визначені статтею 256 і підпунктом 17.5 пункту 17 Розділу ХІ «Перехідні положення» Господарського процесуального кодексу України.

Сторони у справі:

позивач: Товариство з обмеженою відповідальністю Газопостачальна компанія Нафтогаз України (вул. 04116, м. Київ, вул. Шолуденка, буд. 1, ),

відповідач: Приватне підприємство Комерційна фірма ТІГРО (54020, Миколаївська область, м. Миколаїв, провулок Транспортний, будинок 9, ).

Судове рішення складено та підписано судом 01.04.2024.

Суддя В.О.Ржепецький