РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

м. Київ

27.03.2024Справа № 910/17461/23
Суддя Господарського суду міста Києва Спичак О.М., за участю секретаря судового засідання Тарасюк І.М., розглянувши у судовому засіданні справу

За позовом Акціонерного товариства «Райффайзен Банк»

до 1. Ганул Інги Анатоліївни

2. Товариства з обмеженою відповідальністю «Разборн-АДВ»

третя особа 1, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, на стороні відповідачів - приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Мироненко Олена Федорівна

третя особа 2, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, на стороні відповідачів - ОСОБА_2

про визнання недійсним рішення загальних зборів, акту приймання-передачі та скасування державної реєстрації права власності

Представники учасників справи:

від позивача: Хуторянець О.В.;

від відповідача 1: Ковальчук О.С.;

від відповідача 2: ОСОБА_3 ;

від третьої особи 1: не з`явився;

від третьої особи 2: не з`явився.

ОБСТАВИНИ СПРАВИ:

14.11.2023 до Господарського суду міста Києва надійшла позовна заява Акціонерного товариства «Райффайзен Банк» із вимогами до Ганул Інги Анатоліївни та Товариства з обмеженою відповідальністю «Разборн-АДВ», в якій позивач просить суд:

- визнати недійсним рішення №2/2020 загальних зборів учасників Товариства з обмеженою відповідальністю «Разборн-АДВ» від 10.06.2020, підписи на рішенні нотаріально засвідчені приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Мироненко О.Ф. 10.06.2020 року за реєстром №582, №583, №584, в частині рішення Ганул Інги Анатоліївни щодо додаткового внеску в негрошовій формі у вигляді нерухомого майна, саме: квартира АДРЕСА_1 ;

- визнати недійсним акт приймання-передачі додаткового внеску в статутний капітал Товариства з обмеженою відповідальністю «Разборн-АДВ» у негрошовій формі від 11.06.2020, укладений між Товариством з обмеженою відповідальністю «Разборн-АДВ» та Ганул Інгою Анатоліївною , підписи на акті нотаріально засвідчені приватним нотаріусом Київського міського нотаріального кругу Мироненко О.Ф. 11 червня 2020 року за реєстром №592, №593;

- скасувати рішення державного реєстратора - приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Мироненко Олена Федорівна про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, індексний номер: 52707991 від 17.06.2020, номер відомостей про речове право: 36929124, дата державної реєстрації: 16.06.2020.

В обґрунтування позовних вимог позивач стверджує, що правочин Ганул Інги Анатоліївни є фраудаторним, оскільки вона відчужила належне їй майно шляхом його передачі до статутного капіталу відповідача 2 з метою уникнення відповідальності перед кредитором за кредитними договорами.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 20.11.2023 позовну заяву Акціонерного товариства «Райффайзен Банк» залишено без руху, встановлено позивачу строк та спосіб усунення недоліків позовної заяви.

У встановлений судом строк позивачем були усунуті недоліки позовної заяви, вказані судом в ухвалі від 20.11.2023.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 27.11.2023 відкрито провадження у справі №910/17461/23, постановлено здійснювати розгляд справи за правилами загального позовного провадження, залучено до участі у справі Приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Мироненко Олену Федорівну в якості третьої особи 1, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору на стороні відповідачів, залучено до участі у справі ОСОБА_2 в якості третьої особи 2, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору на стороні відповідачів, підготовче засідання призначено на 20.12.2023, встановлено учасникам справи строки для подання заяв по суті справи.

18.12.2023 до Господарського суду міста Києва від Товариства з обмеженою відповідальністю «Разборн-АДВ» надійшов відзив на позовну заяву, в якому відповідач 2 зазначив, що оскільки банк не направляв на адресу відповідача 1 вимог про сплату заборгованості за кредитними договорами, то відповідач 1 мав повне право розпоряджатися своїм майном (квартирою АДРЕСА_1 ), так як не знав про існування боргу.

20.12.2023 до Господарського суду міста Києва від позивача надійшла відповідь на відзив, яку суд долучив до матеріалів справи.

У підготовчому засіданні 20.12.2023 судом було постановлено протокольну ухвалу (без виходу до нарадчої кімнати) про відкладення підготовчого засідання на 16.01.2024.

21.12.2024 до Господарського суду міста Києва від відповідача 2 надійшов відзив на позовну заяву, який суд долучив до матеріалів справи.

У підготовчому засіданні 16.01.2024 судом було постановлено протокольну ухвалу (без виходу до нарадчої кімнати) про продовження строку підготовчого провадження на 30 днів та про відкладення підготовчого засідання на 14.02.2024.

05.02.2024 до Господарського суду міста Києва від відповідача 1 надійшов відзив на позовну заяву, в якому відповідач 1 зауважив, що вимоги банком були направлені йому лише у жовтні 2020 року, тобто після 4 місяців з дати вчинення оскаржуваного правочину. Крім того, наявність поруки не означає, що кредитор звернеться саме до поручителя з вимогою про виконання зобов`язання боржника.

У підготовчому засіданні 14.02.2024 судом було постановлено протокольну ухвалу (без виходу до нарадчої кімнати) про закриття підготовчого провадження та призначення справи до судового розгляду по суті на 13.03.2024.

У судовому засіданні 13.03.2024 судом було постановлено протокольну ухвалу (без виходу до нарадчої кімнати) про відкладення судового засідання на 27.03.2024.

Представник позивача у судовому засіданні 27.03.2024 надав усні пояснення по справі, позовні вимоги підтримав у повному обсязі.

Представники відповідача 1 та відповідача 2 у судовому засіданні 27.03.2024 надали усні пояснення по справі, проти задоволення позову заперечили.

Представники третіх осіб у судове засідання 27.03.2024 не з`явились, про призначене судове засідання були повідомлені належним чином в порядку, передбаченому Господарським процесуальним кодексом України.

У судовому засіданні 27.03.2024 судом було закінчено розгляд справи по суті та оголошено вступну та резолютивну частини рішення суду.

Розглянувши подані документи і матеріали, всебічно і повно з`ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об`єктивно оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд

ВСТАНОВИВ:

На підставі Договору купівлі-продажу квартири від 17.11.2006, посвідченого приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Ковальчуком С.П., зареєстрованого в реєстрі за №4472, Ганул Інга Анатоліївна набула на праві власності квартиру АДРЕСА_1 .

27.07.2017 між Акціонерним товариством «Райффайзен Банк» (кредитор) та позичальниками, серед яких фізична особа-підприємець Ганул Інга Анатоліївна, укладено Генеральний договір на здійснення кредитних операцій №01/150-2/515, відповідно до умов якого кредитор зобов`язується здійснювати на користь позичальника кредитні операції, а позичальник зобов`язаний виконати усі обов`язки, що витікають із змісту кредитної операції, Генерального договору, умов та договорів, і здійснити погашення заборгованості у межах строку кредитної операції.

27.08.2019 між Акціонерним товариством «Райффайзен Банк» (кредитор) та Ганул Інгою Анатоліївною (поручитель) укладено Договір поруки №12/150-2/2569, за яким поручитель зобов`язується відповідати перед кредитором солідарно з позичальником за виконання забезпечених зобов`язань, у тому числі тих, що виникнуть в майбутньому, які випливають з умов вказаного вище кредитного договору.

Як вбачається з матеріалів справи, рішенням Господарського суду Київської області від 03.06.2021 у справі №911/160/21 стягнуто солідарно з Товариства з обмеженою відповідальністю «Ганул» та Ганул Інги Анатоліївни на користь Акціонерного товариства «Райффайзен Банк» 7304357 грн. 92 коп. боргу по кредиту, 1074191 грн. 82 коп. заборгованості по сплаті відсотків за користування кредитом, 94 грн. 45 коп. пені, 125679 грн. 66 коп. судового збору.

Як встановлено судом у справі №911/160/21, 13.10.2020 банк направив позичальнику (ТОВ «Ганул») та поручителю ( Ганул Інгі Анатоліївні ) вимогу про погашення заборгованості за кредитом, які не були виконані.

17.01.2022 приватним виконавцем виконавчого округу міста Києва Івановим А.В. відкрито виконавче провадження НОМЕР_2 з примусового виконання наказу Господарського суду Київської області від 26.11.2021 у справі №911/160/21.

Крім того, 30.09.2019 між Акціонерним товариством «Райффайзен Банк» та Товариством з обмеженою відповідальністю «Ганул» було укладено Генеральний договір на здійснення кредитних операцій № 01/150-2/1472, відповідно до умов якого кредитор зобов`язується здійснювати на користь позичальника кредитні операції у межах загального ліміту та сублімітів, передбачених п. 1.2., 1.3. Генерального договору, в порядку, визначеному ст. 2 Генерального договору, а позичальник зобов`язаний виконати усі обов`язки, що витікають зі змісту Кредитної операції, Генерального договору, Умов та договорів, і здійснити повне погашення заборгованості у межах строку кредитної операції.

30.09.2019 між Акціонерним товариством «Райффайзен Банк Аваль» та Товариством з обмеженою відповідальністю «Ганул» укладено Кредитний договір №010/150-2/1473 про «Фінансування поточної діяльності корпоративних клієнтів» до Генерального договору №01/150-2/1472, відповідно до умов якого кредитор надає позичальнику кредит у розмірі 3600000 грн.

30.09.2019 між Акціонерним товариством «Райффайзен Банк», ОСОБА_4 та Ганул Інгою Анатоліївною укладено Договір поруки (з фізичною особою) №12/150-2/2616 від 30.09.2019 та Договір поруки (з фізичною особою) №12/150-2/2617 відповідно до умов яких поручителі зобов`язуються відповідати перед кредитором солідарно з позичальником за виконання забезпечених зобов`язань, у тому числі тих, що виникають у майбутньому, які випливають з умов Кредитного договору, за умовами якого позичальник зобов`язаний повернути кредит у розмірі 3600000 грн, в порядку, передбаченому кредитним договором, не пізніше 23.09.2020, або іншої дати, визначеної відповідно до умов кредитного договору; сплатити проценти за користування кредитом в розмірі 20% річних або в будь-якому іншому розмірі, зміненому відповідно до умов кредитного договору, у т.ч. на підставі додаткових угод до нього, укладених після набуття чинності цим договором; сплатити комісії в розмірах, передбачених кредитним договором; сплатити пені, штрафи, передбачені кредитним договором, а також відшкодувати витрати та збитки кредитора, пов`язані з неналежним виконанням позичальником умов кредитного договору.

Рішенням Господарського суду міста Києва від 22.04.2021 у справі №910/17302/20 стягнуто солідарно з Товариства з обмеженою відповідальністю «Ганул» та Ганул Інги Анатоліївни заборгованість за кредитом у розмірі 3600000 грн та заборгованість за відсотками у розмірі 440655 грн 74 коп., а також витрати зі сплати судового збору в розмірі 60609 грн 84 коп.

06.08.2021 приватним виконавцем виконавчого округу міста Києва Іванович А.В. відкрито виконавче провадження НОМЕР_3 з примусового виконання наказу Господарського суду міста Києва від 05.08.2021 у справі №910/17302/20.

З листа приватного виконавця від 30.05.2023 №25/23 вбачається, що залишок заборгованості Ганул Інги Анатоліївни за наказом Господарського суду міста Києва від 05.08.2021 у справі №910/17302/20 становить 2855992,30 грн, а залишок заборгованості за наказом Господарського суду Київської області від 26.11.2021 у справі №911/160/21 - 6006902,86 грн.

Як вказує позивач у позовній заяві, з лютого 2020 року виникла прострочена заборгованість за Кредитним договором №01/150-2/515 від 27.07.2017, а з квітня 2020 року - заборгованість за Кредитним договором №01/150-2/1472 від 30.09.2019.

10.06.2020 відбулись загальні збори учасників Товариства з обмеженою відповідальністю «Разборн-АДВ», прийняті рішення на яких оформлені Рішенням №2/2020 від 10.06.2020.

На вказаних загальних зборах учасників Товариства з обмеженою відповідальністю «Разборн-АДВ» було вирішено затвердити форму додаткових внесків, зокрема, Ганул Інги Анатоліївни у негрошовій формі - квартири АДРЕСА_1 (в тому числі).

За Актом приймання-передачі від 11.06.2020 Ганул Інга Анатоліївна внесла до статутного капіталу Товариства з обмеженою відповідальністю «Разборн-АДВ» квартиру АДРЕСА_1 .

Як вбачається з відомостей з Державного реєстру речових прав, в ньому міститься інформація про реєстрацію 16.06.2020 права власності на вказану квартиру за Товариством з обмеженою відповідальністю «Разборн-АДВ».

Звертаючись з даним позовом до суду, позивач вказує, що безоплатне відчуження Ганул Інгою Анатоліївною квартири АДРЕСА_1 на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «Разборн-АДВ» є фраудаторним правочином, тобто таким, що укладений з метою уникнення відповідальності перед кредитором. Як вказує позивач у позовній заяві, з лютого 2020 року виникла прострочена заборгованість за Кредитним договором №01/150-2/515 від 27.07.2017у розмірі 8,98 млн. грн, а з квітня 2020 року - заборгованість за Кредитним договором №01/150-2/1472 від 30.09.2019 у розмірі 3,7 млн. грн. Відчуження Ганул Інгою Анатоліївною квартири у статутний фонд Товариства з обмеженою відповідальністю «Разборн-АДВ» було безоплатним. При цьому, відповідач 1 не є учасником Товариства з обмеженою відповідальністю «Разборн-АДВ», до статутного фонду якого передана квартира, та статутний фонд товариства не збільшився.

За таких обставин позивач просить суд:

- визнати недійсним рішення №2/2020 загальних зборів учасників Товариства з обмеженою відповідальністю «Разборн-АДВ» від 10.06.2020, підписи на рішенні нотаріально засвідчені приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Мироненко О.Ф. 10.06.2020 року за реєстром №582, №583, №584, в частині рішення Ганул Інги Анатоліївни щодо додаткового внеску в негрошовій формі у вигляді нерухомого майна, саме: квартира АДРЕСА_1 ;

- визнати недійсним акт приймання-передачі додаткового внеску в статутний капітал Товариства з обмеженою відповідальністю «Разборн-АДВ» у негрошовій формі від 11.06.2020, укладений між Товариством з обмеженою відповідальністю «Разборн-АДВ» та Ганул Інгою Анатоліївною , підписи на акті нотаріально засвідчені приватним нотаріусом Київського міського нотаріального кругу Мироненко О.Ф. 11 червня 2020 року за реєстром №592, №593;

- скасувати рішення державного реєстратора - приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Мироненко Олена Федорівна про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, індексний номер: 52707991 від 17.06.2020, номер відомостей про речове право: 36929124, дата державної реєстрації: 16.06.2020.

Заперечуючи проти задоволення позову, відповідач 2 зазначив, що оскільки банк не направляв на адресу відповідача 1 вимог про сплату заборгованості за кредитними договорами, то відповідач 1 мав повне право розпоряджатися своїм майном (квартирою АДРЕСА_1 ), так як не знав про існування боргу.

Заперечуючи проти задоволення позову, відповідач 1, зокрема, зауважив, що вимоги банком були направлені йому лише у жовтні 2020 року, тобто після 4 місяців з дати вчинення оскаржуваного правочину. Крім того, наявність поруки не означає, що кредитор звернеться саме до поручителя з вимогою про виконання зобов`язання боржника.

Оцінюючи подані сторонами докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об`єктивному розгляді в судовому засіданні всіх обставин справи в їх сукупності, та враховуючи, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, господарський суд дійшов наступних висновків.

Кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу (частина перша статті 15 Цивільного кодексу України, частина перша статті 16 Цивільного кодексу України).

Порушення права пов`язане з позбавленням його суб`єкта можливості здійснити (реалізувати) своє право повністю або частково. Для застосування того чи іншого способу захисту, необхідно встановити які ж права (інтереси) позивача порушені, невизнані або оспорені відповідачем і за захистом яких прав (інтересів) позивач звернувся до суду.

Правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним (стаття 204 Цивільного кодексу України).

Презумпція правомірності правочину означає те, що вчинений правочин вважається правомірним, тобто таким, що зумовлює набуття, зміну чи припинення породжує, змінює або припиняє цивільних прав та обов`язків, доки ця презумпція не буде спростована. Таким чином, до спростування презумпції правомірності правочину всі права, набуті сторонами за ним, можуть безперешкодно здійснюватися, а створені обов`язки підлягають виконанню. Спростування презумпції правомірності правочину відбувається тоді: коли недійсність правочину прямо встановлена законом (тобто має місце його нікчемність); якщо він визнаний судом недійсним, тобто існує рішення суду, яке набрало законної сили (тобто оспорюваний правочин визнаний судом недійсним).

У приватному праві недійсність (нікчемність чи оспорюваність) може стосуватися або «вражати» договір, правочин, акт органу юридичної особи, державну реєстрацію чи документ.

Недійсність договору як приватно-правова категорія, покликана не допускати або присікати порушення приватних прав та інтересів або ж їх відновлювати. До правових наслідків недійсності правочину належить те, що він не створює юридичних наслідків. Тобто, правовим наслідком недійсності договору є по своїй суті «нівелювання» правового результату породженого таким договором (тобто вважається, що не відбулося переходу/набуття/зміни/встановлення/ припинення прав взагалі).

В Цивільному кодексі України закріплений підхід, при якому оспорюваність правочину конструюється як загальне правило. Навпаки, нікчемність правочину має місце тільки у разі, коли існує пряма вказівка закону про кваліфікацію того або іншого правочину як нікчемного.

Оспорюваний правочин визнається недійсним судом, якщо одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом (частина третя статті 215 Цивільного кодексу України). Правочин, недійсність якого не встановлена законом (оспорюваний правочин), породжує правові наслідки (набуття, зміну або припинення прав та обов`язків), на які він був направлений до моменту визнання його недійсним на підставі рішення суду. Оспорювання правочину відбувається тільки за ініціативою його сторони або іншої заінтересованої особи шляхом пред`явлення вимог про визнання правочину недійсним (позов про оспорювання правочину, ресцисорний позов).

Натомість нікчемним є той правочин, недійсність якого встановлена законом і для визнання його недійсним не вимагається рішення суду (частина друга статті 215 Цивільного кодексу України). Нікчемність правочину конструюється за допомогою «текстуальної» недійсності, оскільки вона існує тільки у разі прямої вказівки закону. Така пряма вказівка може втілюватися, зокрема, в термінах «нікчемний», «є недійсним». Нікчемний правочин, на відміну від оспорюваного, не створює юридичних наслідків, тобто, не «породжує» (змінює, встановлює, припиняє, зумовлює переходу чи набуття) цивільних прав та обов`язків.

Якщо недійсність певного правочину встановлена законом, тобто якщо цей правочин нікчемний, позовна вимога про визнання його нікчемним не є належним способом захисту права чи інтересу позивача. За наявності спору щодо правових наслідків недійсного правочину, одна зі сторін якого чи інша заінтересована особа вважає його нікчемним, суд перевіряє відповідні доводи та у мотивувальній частині судового рішення, застосувавши відповідні положення норм матеріального права, підтверджує чи спростовує обставину нікчемності правочину.

Тлумачення частини першої статті 203 Цивільного кодексу України свідчить, що під змістом правочину розуміється сукупність умов, викладених в ньому.

Зміст правочину, в першу чергу, має відповідати вимогам актів цивільного законодавства, перелічених в статті 4 Цивільного кодексу України. Втім більшість законодавчих актів носять комплексний характер, і в них поряд із приватно-правовими можуть міститися норми різноманітної галузевої приналежності. За такої ситуації необхідно вести мову про те, що зміст правочину має не суперечити вимогам, встановленим у приватно-правовій нормі, хоча б вона містилася в будь-якому нормативно-правовому акті, а не лише акті цивільного законодавства.

Під вимогами, яким не повинен суперечити правочин, мають розумітися ті правила, що містяться в імперативних приватно-правових нормах.

Тлумачення статей 215, 216 Цивільного кодексу України свідчить, що для визнання судом оспорюваного правочину недійсним необхідним є: пред`явлення позову однією із сторін правочину або іншою заінтересованою особою; наявність підстав для оспорення правочину; встановлення, чи порушується (не визнається або оспорюється) суб`єктивне цивільне право або інтерес особи, яка звернулася до суду.

Як наявність підстав для визнання оспорюваного правочину недійсним, так і порушення суб`єктивного цивільного права або інтересу особи, яка звернулася до суду, має встановлюватися саме на момент вчинення оспорюваного правочину.

Отже, оспорювати правочин може також особа (заінтересована особа), яка не була стороною правочину. Вимоги заінтересованої особи, яка в судовому порядку домагається визнання правочину недійсним (частина третя статті 215 Цивільного кодексу України), спрямовані на приведення сторін недійсного правочину до того стану, який саме вони, сторони, мали до вчинення правочину. Власний інтерес заінтересованої особи полягає в тому, щоб сторона (сторони) правочину перебувала у певному правовому становищі, оскільки від цього залежить подальша можливість законної реалізації заінтересованою особою її прав, тобто особа має обґрунтувати юридичну зацікавленість щодо наявності/відсутності цивільних прав.

Виходячи зі змісту приписів статей 15, 16, 215 Цивільного кодексу України кожна особа має право на захист, в тому числі судовий, свого цивільного права, а також цивільного інтересу, що загалом може розумітися як передумова для виникнення або обов`язковий елемент конкретного суб`єктивного права, як можливість задовольнити свої вимоги за допомогою суб`єктивного права та може виражатися в тому, що особа має обґрунтовану юридичну заінтересованість щодо наявності/відсутності цивільних прав в інших осіб. Правова позиція щодо застосування названих норм матеріального права, викладена у постанові Верховного Суду України від 25.05.2016 року у справі № 6-605цс16.

Відтак, договір може бути визнаний недійсним за позовом особи, яка не була його учасником, за обов`язкової умови встановлення судом факту порушення цим договором прав та охоронюваних законом інтересів позивача.

При цьому, суди повинні враховувати, що відповідно до Рішення Конституційного Суду України від 01.12.2004 №18-рп/2004 поняття «порушене право», за захистом якого особа може звертатися до суду і яке вживається в низці законів України, має той самий зміст, що й поняття «охоронюваний законом інтерес». Щодо останнього, то в цьому ж Рішенні Конституційний Суд України зазначив, що поняття «охоронюваний законом інтерес» означає правовий феномен, який: а) виходить за межі змісту суб`єктивного права; б) є самостійним об`єктом судового захисту та інших засобів правової охорони; в) має на меті задоволення усвідомлених індивідуальних і колективних потреб; г) не може суперечити Конституції і законам України, суспільним інтересам, загальновизнаним принципам права; д) означає прагнення (не юридичну можливість) до користування у межах правового регулювання конкретним матеріальним та/або нематеріальним благом; є) розглядається як простий легітимний дозвіл, тобто такий, що не заборонений законом. Охоронюваний законом інтерес регулює ту сферу відносин, заглиблення в яку для суб`єктивного права законодавець вважає неможливим або недоцільним.

Отже, гарантоване статтею 55 Конституції України й конкретизоване в законах України право на судовий захист передбачає можливість звернення до суду за захистом порушеного права, але вимагає, щоб порушення, про яке стверджує позивач, було обґрунтованим. Таке порушення прав має бути реальним, стосуватися індивідуально виражених прав або інтересів особи, яка стверджує про їх порушення.

Близька за змістом правова позиція щодо обґрунтування порушеного права викладена у мотивувальній частині постанов Великої Палати Верховного Суду від 29.04.2020 у справі №9901/14/20 (пункт 19), від 15.04.2020 у справі №9901/580/19 (пункт 21), від 11.03.2020 у справі №9901/590/19 (пункт 16) та у постановах Верховного Суду від 13.05.2020 у справі №820/3018/17 (абзац 27), від 13.05.2020 у справі №826/12446/18 (пункт 38).

Крім того, відповідно до частини першої статті 13 Господарського процесуального кодексу України судочинство у господарських судах здійснюється на засадах змагальності.

Згідно з положеннями частин першої та третьої статті 74, статті 77 Господарського процесуального кодексу України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, докази подаються сторонами та іншими учасниками справи; обставини справи, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

Необхідно відзначити, що обов`язок доказування треба розуміти як закріплену в процесуальному та матеріальному законодавстві міру належної поведінки особи, що бере участь у судовому процесі, зі збирання та надання доказів для підтвердження свого суб`єктивного права, що має на меті усунення невизначеності, яка виникає в правовідносинах у разі неможливості достовірно з`ясувати обставини, які мають значення для справи.

Звертаючись з позовом про визнання недійсним правочину, позивач згідно з вимогами статей 13, 74 Господарського процесуального кодексу України повинен довести наявність фактичних обставин, з якими закон пов`язує визнання таких правочинів недійсними на момент їх вчинення. Без доведення позивачем обставин недодержання сторонами в момент вчинення оспорюваного правочину конкретних вимог законодавства у суду відсутні підстави для задоволення відповідного позову.

Вказуючи на свої порушені права у зв`язку з відчуженням відповідачем 1 на користь відповідача 2 об`єкту нерухомості, позивач зазначає, що боржник відчужив належне йому майно з метою уникнення від відповідальності перед кредитором (банком).

Зокрема, позивач вважає, що відчуження Ганул І.А. належного їй нерухомого майна на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «Разборн-АДВ» шляхом його передачі до статутного фонду товариства є фраудаторним правочином, з огляду на наступні обставини, що мали місце на момент відчуження квартири.

За умовами Договору поруки № 12/150-2/2569 відповідач 1 є солідарним боржником перед позивачем разом з позичальником - Товариством з обмеженою відповідальністю «Ганул» за Генеральним договором на здійснення кредитних операцій № 01/150-2/515 від 27.07.2017р., у межах якого укладено Кредитний договір.

Також, за умовами Договору поруки №12/150-2/2569 відповідач 1 є солідарним боржником перед позивачем разом з позичальником - Товариством з обмеженою відповідальністю «Ганул» за Генеральним договором на здійснення кредитних операцій №01/150-2/1472 від 30.09.2019, у межах якого укладено Кредитний договір №010/150-2/1473 від 30.09.2019.

Ганул Інга Анатоліївна та ОСОБА_4 є дружиною та чоловіком у шлюбі та одночасно солідарними боржниками разом з Товариством з обмеженою відповідальністю «Ганул» перед АТ «Райффайзен Банк».

Станом на червень 2020 року Товариство з обмеженою відповідальністю «Ганул» мало прострочену заборгованість перед АТ «Райффайзен Банк» у розмірі 8,9 млн. грн. за Кредитним договором 1, та 3,7 млн. грн. за Кредитним договором 2.

Відчуження Ганул І.А. належної їй квартири на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «Разборн-АДВ» було безоплатним, оскільки здійснено у формі передачі нерухомості у статутний фонд Товариства з обмеженою відповідальністю «Разборн-АДВ».

При цьому, відповідач 1 до цього часу не є учасником Товариства з обмеженою відповідальністю «Разборн-АДВ», до статутного фонду якого передана квартира, а статутний фонд останнього не збільшився після передачі квартири до статутного фонду.

До того ж, інтереси Товариства з обмеженою відповідальністю «Разборн-АДВ» при реєстрації права власності на квартиру представляв ще один учасник кредитних правовідносин між АТ «Райффайзен Банк», ТОВ «ГАНУЛ», Ганул І.А. та ОСОБА_4 - ОСОБА_2 (співпозичальник за Генеральним договором на здійснення кредитних операцій № 01/150-2/515 від 27.07.2017р. та майновий поручитель за Договором застави транспортних засобів від 11.08.2017р., що посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Підгаєцьким А.І., за реєстр. № 917).

Вказане, на думку банку, свідчить про кваліфікацію оспорюваного правочину як фраудаторного, тобто такого, що вчинений боржником - Ганул І.А. , з метою уникнення відповідальності перед кредитором - АТ «Райффайзен Банк», а отже оспорюваний правочин підлягає визнанню недійсним.

Суд зазначає, що однією з основоположних засад цивільного законодавства є добросовісність (п. 6 ч. 1 ст. 3 Цивільного кодексу України) і дії учасників цивільних правовідносин мають бути добросовісними, відповідати певному стандарту поведінки, що характеризується чесністю, відкритістю і повагою інтересів іншої сторони договору або відповідного правовідношення.

Тобто цивільний оборот ґрунтується на презумпції добросовісності та чесності учасників цивільних відносин, які вправі розраховувати саме на таку поведінку інших учасників, яка відповідатиме зазначеним критеріям і уявленням про честь та совість.

Частиною 3 ст. 13 Цивільного кодексу Українивизначено, що не допускаються дії особи, що вчиняються з наміром завдати шкоди іншій особі, а також зловживання правом в інших формах.

Формулювання "зловживання правом" необхідно розуміти як суперечність, оскільки якщо особа користується власним правом, то його дія дозволена, а якщо вона не дозволена, то саме тому відбувається вихід за межі свого права та дію без права. Сутність зловживання правом полягає у вчиненні уповноваженою особою дій, які складають зміст відповідного суб`єктивного цивільного права, недобросовісно, в тому числі всупереч меті такого права.

Правочини, які укладаються учасниками цивільних відносин, повинні мати певну правову та фактичну мету, яка не має бути очевидно неправомірною та недобросовісною. Правочин не може використовуватися учасниками цивільних відносин для уникнення сплати боргу або виконання судового рішення.

Відтак будь-який правочин, вчинений боржником у період настання у нього зобов`язання із погашення заборгованості перед кредитором, внаслідок якого боржник перестає бути платоспроможним, має ставитися під сумнів у частині його добросовісності та набуває ознак фраудаторного правочину (правочину, що вчинений боржником на шкоду кредиторам).

Обираючи варіант добросовісної поведінки, боржник зобов`язаний піклуватися про те, щоб його юридично значимі вчинки були економічно обґрунтованими. Також поведінка боржника, повинна відповідати критеріям розумності, що передбачає, що кожне зобов`язання, яке правомірно виникло, повинно бути виконано належним чином, а тому кожний кредитор вправі розраховувати, що усі існуючі перед ним зобов`язання за звичайних умов будуть належним чином та своєчасно виконані. Доброчесний боржник повинен мати на меті добросовісне виконання усіх своїх зобов`язань, а в разі неможливості такого виконання - надати справедливе та своєчасне задоволення (сатисфакцію) прав та правомірних інтересів кредитора.

Наведені висновки, викладені у постановах Верховного Суду від 28.11.2019 від 24.07.2019 у справі №405/1820/17, від 28.11.2019 у справі №910/8357/18 та від 20.05.2020 у справі №922/1903/18.

У постанові від 01.04.2020 у справі №182/2214/16-ц Верховним Судом зроблено висновок, що не виключається визнання договору недійсним, направленого на уникнення звернення стягнення на майно боржника, на підставі загальних засад цивільного законодавства та недопустимості зловживання правом.

Суд звертає увагу на правовий висновок Великої Палати Верховного Суду, викладений у постанові від 03.07.2019 у справі №369/11268/16-ц про те, що позивач вправі звернутися до суду з позовом про визнання договору недійсним, як такого, що направлений на уникнення звернення стягнення на майно боржника, на підставі загальних засад цивільного законодавства (п. 6 ч. 1 ст.3 Цивільного кодексу України) та недопустимості зловживання правом (ч. 3 ст. 13 Цивільного кодексу України), та послатися на спеціальну норму, що передбачає підставу визнання правочину недійсним, якою може бути як підстава, передбачена ст. 234 Цивільного кодексу України, так і інша, наприклад, підстава, передбачена ст. 228 Цивільного кодексу України.

Аналогічні висновки викладені Верховним Судом у постановах від 03.03.2020 у справі №910/7976/17, від 03.03.2020 у справі №904/7905/16, від 04.08.2020 у справі №04/14-10/5026/2337/2011.

Разом з вищезазначеним, відповідно до правових висновків, викладених судовою палатою для розгляду справ про банкрутство Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду у постанові від 24.11.2021 у справі №905/2030/19 (905/2445/19) фраудаторним може виявитися будь-який правочин, що здійснюється між учасниками господарських правовідносин, який укладений на шкоду кредиторам, отже, такий правочин може бути визнаний недійсним на підставі п. 6 ч. 1 ст. 3 Цивільного кодексу України як такий, що вчинений всупереч принципу добросовісності, та частин 3, 6 ст. 13 Цивільного кодексу України з підстав недопустимості зловживання правом, на відміну від визнання недійсним фіктивного правочину, лише на підставі ст. 234 Цивільного кодексу України. У такому разі звернення з позовом про визнання недійсними правочинів боржника на підставі загальних засад цивільного законодавства та недопустимості зловживання правом є належним способом захисту, який гарантує практичну й ефективну можливість захисту порушених прав кредиторів та боржника.

Критеріями, для кваліфікації договору, як фраудаторного, є, зокрема: відчуження майна за наявності значної непогашеної заборгованості; відчуження майна боржником після пред`явлення до нього позову про стягнення такої заборгованості (хоча є і виключення з цього правила, головне довести, що боржник розумів, що має заборгованість і ухилявся таким чином від її сплати); майно відчужено на підставі безвідплатного правочину (з цього правила є також виключення, зокрема, якщо ціна за оплатним договором занижена тощо); майно відчужене на користь пов`язаної особи (родичу або на користь власної юридичної особи); після відчуження майна у боржника відсутнє інше майно, за рахунок якого він може відповідати за своїми зобов`язаннями перед кредитором.

Саме ці обставини і є вирішальними при доведенні фраудаторності, а отже й недійсності відповідного договору, адже наявність вказаних обставин свідчить про те, що боржник діяв недобросовісно, зловживаючи своїми цивільними правами на шкоду правам інших осіб, оскільки відчуження належного йому майна відбулося з метою уникнення звернення стягнення кредитором на його майно як боржника (аналогічний висновок наведений у постанові Верховного Суду від 24.07.2019 у справі №405/1820/17 та у постанові Верховного Суду від 14.07.2020 у справі №754/2450/18).

Відповідно до висновку Верховного Суду, викладеного у постанові від 07.10.2020 у справі №755/17944/18 цивільно-правовий договір не може використовуватися учасниками цивільних відносин для уникнення сплати боргу або виконання судового рішення. Боржник, який відчужує майно після пред`явлення до нього позову про стягнення заборгованості, або виникнення у нього обов`язку зі сплати боргу, діє очевидно недобросовісно та зловживає правами стосовно кредитора, оскільки уклав договір, який порушує майнові інтереси кредитора і направлений на недопущення звернення стягнення на майно боржника. Тому правопорядок не може залишати поза реакцією такі дії, які хоч і не порушують конкретних імперативних норм, але є очевидно недобросовісними та зводяться до зловживання правом.

Подібний висновок викладено у постанові Верховного Суду від 16.06.2021 у справі №747/306/19.

Як вбачається з матеріалів даної справи, Ганул Інга Анатоліївна виступала поручителем (на підставі двох договорів поруки) за виконання зобов`язань Товариства з обмеженою відповідальністю «Ганул» (за двома кредитними договорами), учасником якого був її чоловік.

Також, з матеріалів даної справи вбачається, що станом на 11.06.2020 (дата внесення нерухомого майна відповідачем 1 до статутного капіталу відповідача 2) у Товариства з обмеженою відповідальністю «Ганул», учасником якого був чоловік Ганул Інги Анатоліївни , існувала значна заборгованість за кредитними договорами, яка становила загальну суму майже 9 млн. грн, що не заперечувалося відповідачами під час розгляду судом даної справи.

При цьому, рішенням Господарського суду Київської області від 03.06.2021 у справі №911/160/21 стягнуто солідарно з Товариства з обмеженою відповідальністю «Ганул» та Ганул Інги Анатоліївни на користь Акціонерного товариства «Райффайзен Банк» 7304357 грн. 92 коп. боргу по кредиту, 1074191 грн. 82 коп. заборгованості по сплаті відсотків за користування кредитом, 94 грн. 45 коп. пені, 125679 грн. 66 коп. судового збору.

Також, рішенням Господарського суду міста Києва від 22.04.2021 у справі №910/17302/20 стягнуто солідарно з Товариства з обмеженою відповідальністю «Ганул» та Ганул Інги Анатоліївни заборгованість за кредитом у розмірі 3600000 грн та заборгованість за відсотками у розмірі 440655 грн 74 коп., а також витрати зі сплати судового збору в розмірі 60609 грн 84 коп.

Тобто, розмір грошових вимог банку до поручителя ( Ганул Інги Анатоліївни ) підтверджений судовими рішеннями та є обґрунтованим.

Як вбачається з матеріалів справи, 10.06.2020 відбулись загальні збори учасників Товариства з обмеженою відповідальністю «Разборн-АДВ», прийняті рішення на яких оформлені Рішенням №2/2020 від 10.06.2020.

На вказаних загальних зборах учасників Товариства з обмеженою відповідальністю «Разборн-АДВ» було вирішено затвердити форму додаткових внесків, зокрема, Ганул Інги Анатоліївни у негрошовій формі:

1) квартири АДРЕСА_1 ;

2) квартири АДРЕСА_2 ;

3) нежилої споруди за адресою: АДРЕСА_3 .

Як вбачається з матеріалів справи, за Актом приймання-передачі від 11.06.2020 Ганул Інга Анатоліївна внесла до статутного капіталу Товариства з обмеженою відповідальністю «Разборн-АДВ» квартиру АДРЕСА_1 .

Крім того, у судовому засіданні 13.03.2024 відповідач 1 підтвердив, що інші вказані об`єкти також були внесені за відповідними актами приймання-передачі до статутного капіталу Товариства з обмеженою відповідальністю «Разборн-АДВ».

При цьому, розмір статутного фонду Товариства з обмеженою відповідальністю «Разборн-АДВ» не було змінено (збільшено).

Як вбачається з матеріалів справи, іншого майна, на яке можливо було б звернути стягнення з метою погашення заборгованості, у відповідача 1 немає (крім того, яке було в заставі та іпотеці - земельна ділянка та транспортний засіб), що підтверджується інформацією, встановленою приватним виконавцем (лист №25/23 від 30.05.2023)

Суд зазначає, що обов`язком сторін у господарському процесі є доведення суду тих обставин, на які вони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень.

Так, за змістом положень статті 74 Господарського процесуального кодексу України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. У разі посилання учасника справи на невчинення іншим учасником справи певних дій або відсутність певної події, суд може зобов`язати такого іншого учасника справи надати відповідні докази вчинення цих дій або наявності певної події. У разі ненадання таких доказів суд може визнати обставину невчинення відповідних дій або відсутності події встановленою. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи, крім витребування доказів судом у випадку, коли він має сумніви у добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обов`язків щодо доказів.

Згідно зі статтею 86 Господарського процесуального кодексу України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також вірогідність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Відповідно до частини першої статті 74 Господарського процесуального кодексу України належними є докази, на підставі яких можна встановити обставини, які входять до предмета доказування.

Необхідність доводити обставини, на які учасник справи посилається як на підставу своїх вимог і заперечень в господарському процесі, є складовою обов`язку сприяти всебічному, повному та об`єктивному встановленню усіх обставин справи, що передбачає, зокрема, подання належних доказів, тобто таких, що підтверджують обставини, які входять у предмет доказування у справі, з відповідним посиланням на те, які обставини цей доказ підтверджує.

Аналогічна правова позиція викладена у постановах Верховного Суду від 05.02.2019 у справі №914/1131/18, від 26.02.2019 у справі №914/385/18, від 10.04.2019 у справі № 04/6455/17, від 05.11.2019 у справі №915/641/18.

При цьому, одним з основних принципів господарського судочинства є принцип змагальності.

Названий принцип полягає в тому, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається на підтвердження чи заперечення вимог.

Принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин справи. Цей принцип передбачає покладання тягаря доказування на сторони. Одночасно цей принцип не передбачає обов`язку суду вважати доведеною та встановленою обставину, про яку сторона стверджує. Така обставина підлягає доказуванню таким чином, аби задовольнити, як правило, стандарт переваги більш вагомих доказів, тобто коли висновок про існування стверджуваної обставини з урахуванням поданих доказів видається більш вірогідним, ніж протилежний (близька за змістом правова позиція викладена у постановах Верховного Суду від 18.11.2019 зі справи № 902/761/18, від 20.08.2020 зі справи № 914/1680/18).

Судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню господарського судочинства. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи.

Вимоги, як і заперечення на них, за загальним правилом обґрунтовуються певними обставинами та відповідними доказами, які підлягають дослідженню, зокрема, перевірці та аналізу. Все це має бути проаналізовано судом як у сукупності (в цілому), так і кожен доказ окремо, та відображено у судовому рішенні.

Крім того, відповідно до статті 79 Господарського процесуального кодексу України наявність обставини, на яку сторона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, вважається доведеною, якщо докази, надані на підтвердження такої обставини, є більш вірогідними, ніж докази, надані на її спростування. Питання про вірогідність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.

Стандарт доказування «вірогідність доказів», на відміну від «достатності доказів», підкреслює необхідність співставлення судом доказів, які надає позивач та відповідач. Тобто з введенням в дію нового стандарту доказування необхідним є не надати достатньо доказів для підтвердження певної обставини, а надати саме ту їх кількість, яка зможе переважити доводи протилежної сторони судового процесу.

Тлумачення змісту цієї статті свідчить, що нею покладено на суд обов`язок оцінювати докази, обставини справи з огляду на їх вірогідність, яка дозволяє дійти висновку, що факти, які розглядаються, скоріше були (мали місце), аніж не були.

Суд зазначає, що встановлені фактичні обставини справи на подані сторонами докази, враховуючи принцип змагальності та стандарт доказування «вірогідність доказів», свідчать про те, що відчуження майна Ганул Інгою Анатоліївною шляхом його внесення до статутного капіталу Товариства з обмеженою відповідальністю «Разборн-АДВ» є недобросовісною поведінкою боржника, зловживанням своїми цивільними правами на шкоду правам інших осіб (банку), оскільки відчуження належного відповідачу 1 майна відбулося з метою уникнення звернення стягнення кредитором (банком) на його майно як боржника.

Вказаний висновок суду ґрунтується на тому, що відчуження майна відбулось після виникнення значної заборгованості за двома кредитними договорами (близько 9 млн.грн) та після такого відчуження боржник (поручитель, відповідач 1) став неспроможнім погасити заборгованість за кредитними договорами за рахунок майна, яке залишилось.

При цьому, судом враховано, що станом на дату відчуження майна Ганул Інга Анатоліївна була дружиною ОСОБА_4 , який був учасником Товариства з обмеженою відповідальністю «Ганул» (позичальник за кредитними договорами), з огляду на що суд критично оцінює та відхиляє як необґрунтовані заперечення відповідачів про те, що як поручитель вона (відповідач 1) не могла знати про існуючу заборгованість за кредитними договорами товариства, учасником якого був її чоловік, аж до дати пред`явлення банком їй претензії як поручителю (у жовтні 2020 року, після внесення майна до статутного капіталу відповідача 2).

Такі заперечення відповідача 1 не підтверджені жодними доказами.

До того ж, беручи на себе зобов`язання солідарно відповідати разом з позичальником, відповідачка у п. 4.3 Договору поруки №12/150-2/2569 від 27.08.2019 зобов`язалась протягом строку дії цього договору не вчиняти без попереднього письмового погодження кредитора дії щодо відчуження майна поручителя у будь-який спосіб на суму, що перевищує 400000,00 грн., тоді як все майно було відчужено загальною вартістю 2800000,00 грн (відповідно до протоколу загальних зборів від 10.06.2020; вартість спірної квартири - 1500000,00 грн) без погодження з позивачем.

Твердження відповідача 1 про те, що Ганул Інга Анатоліївна є всього лише поручителем, а не боржником, судом відхиляються, оскільки згідно з ч. 1, 2 ст. 554 Цивільного кодексу України, у разі порушення боржником зобов`язання, забезпеченого порукою, боржник і поручитель відповідають перед кредитором як солідарні боржники, якщо договором поруки не встановлено додаткову (субсидіарну) відповідальність поручителя. Поручитель відповідає перед кредитором у тому ж обсязі, що і боржник, включаючи сплату основного боргу, процентів, неустойки, відшкодування збитків, якщо інше не встановлено договором поруки.

Тобто, поручитель є таким самим боржником за зобов`язанням як і позичальник.

Також, судом враховано, що після внесення відповідачем 1 до статутного капіталу відповідача 2 нерухомого майна, статутний фонд Товариства з обмеженою відповідальністю «Разборн-АДВ» не було збільшено, доказів протилежного матеріали справи не містять, а в Єдиному державному реєстрі юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань відсутня інформація про внесення змін відомостей про склад учасників Товариства з обмеженою відповідальністю «Разборн-АДВ» (про включення Ганул Інги Анатоліївни до складу учасників відповідача 2), що виключає можливість банку звернути стягнення на її частку в статутному капіталі товариства.

За наведених обставин, суд дійшов висновку про задоволення позову Акціонерного товариства «Райффайзен Банк» в частині визнання недійсним акту приймання-передачі додаткового внеску в статутний капітал Товариства з обмеженою відповідальністю «Разборн-АДВ» у негрошовій формі від 11.06.2020, укладеного між Товариством з обмеженою відповідальністю «Разборн-АДВ» та Ганул Інгою Анатоліївною , підписи на акті нотаріально засвідчені приватним нотаріусом Київського міського нотаріального кругу Мироненко О.Ф. 11 червня 2020 року за реєстром №592, №593.

При цьому, суд зазначає, що згідно з частинами першою - четвертою статті 202 Цивільного кодексу України правочин - це дія особи, яка спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків (частина перша). Правочини можуть бути односторонніми та дво- чи багатосторонніми (договори) (частина друга). Одностороннім правочином є дія однієї сторони, яка може бути представлена однією або кількома особами. Односторонній правочин може створювати обов`язки лише для особи, яка його вчинила. Односторонній правочин може створювати обов`язки для інших осіб лише у випадках, встановлених законом, або за домовленістю з цими особами (частина третя). Дво- чи багатостороннім правочином є погоджена дія двох або більше сторін (частина четверта).

Акт приймання-передачі майна до складу статутного фонду є правочином, який в свою чергу підтверджує волевиявлення сторін, а також має юридичні наслідки - факт набуття та припинення права власності на нерухоме майно.

Отже, двосторонній акт у цих правовідносинах свідчить про погоджену дію шляхом волевиявлення обох сторін зазначеного двостороннього правочину на набуття певних цивільних прав та обов`язків, а тому оскарження правочину, оформленого актом (у розумінні статті 202 Цивільного кодексу України), є належним способом захисту цивільних прав та обов`язків в розумінні статті 16 Цивільного кодексу України.

Наведене узгоджується з правовими висновками Верховного Суду України, викладеними у постанові від 29 квітня 2015 року у справі № 903/134/13-г, та Верховного Суду, викладеними у постанові від 11 вересня 2018 року у справі № 918/1377/16.

Що ж стосується позовних вимог банку про визнання недійсним рішення №2/2020 загальних зборів учасників Товариства з обмеженою відповідальністю «Разборн-АДВ» від 10.06.2020, підписи на рішенні нотаріально засвідчені приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Мироненко О.Ф. 10.06.2020 року за реєстром №582, №583, №584, в частині рішення Ганул Інги Анатоліївни щодо додаткового внеску в негрошовій формі у вигляді нерухомого майна, саме: квартира АДРЕСА_1 , суд зазначає, що викладені позивачем вище обставини у даній справі не є підставами для скасування рішення загальних зборів товариства (тоді як наведені позивачем обставини є підставами для визнання правочину (акту) недійсним).

Судом враховано, що рішення загальних зборів учасників (акціонерів, членів) та інших органів юридичної особи не є правочинами у розумінні статті 202 Цивільного кодексу України. До цих рішень не можуть застосовуватися положення статей 203 та 215 Цивільного кодексу України, які визначають підстави недійсності правочину, і, відповідно, правові наслідки недійсності правочину за статтею 216 Цивільного кодексу України (Зазначені рішення є актами ненормативного характеру (індивідуальними актами), тобто офіційними письмовими документами, що породжують певні правові наслідки, які спрямовані на регулювання господарських відносин і мають обов`язковий характер для суб`єктів цих відносин).

Отже, для визнання недійсним рішення загальних зборів учасників товариства існують свої окремі підстави, відмінні від підстав для визнання недійсним правочинів (оскільки рішення загальних зборів учасників товариства не є правочином).

Однак, позивачем не наведено суду обставин, які є підставами для визнання недійсним рішення №2/2020 загальних зборів учасників Товариства з обмеженою відповідальністю «Разборн-АДВ» від 10.06.2020.

Що стосується позовної вимоги про скасування рішення державного реєстратора - приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Мироненко Олена Федорівна про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, індексний номер: 52707991 від 17.06.2020, номер відомостей про речове право: 36929124, дата державної реєстрації: 16.06.2020, суд дійшов висновку про її задоволення, так як позовні вимоги про скасування рішень державного реєстратора про державну реєстрацію прав опосередковують відновлення становища, яке існувало до порушення.

Суд зазначає, що у викладі підстав для прийняття рішення суду необхідно дати відповідь на доречні аргументи та доводи сторін, здатні вплинути на вирішення спору; виклад підстав для прийняття рішення не повинен неодмінно бути довгим, оскільки необхідно знайти належний баланс між стислістю та правильним розумінням ухваленого рішення; обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент заявника на підтримку кожної підстави; обсяг цього обов`язку суду може змінюватися залежно від характеру рішення. Згідно з практикою Європейського суду з прав людини очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а крім того, ще й від різних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах.

Аналогічна правова позиція викладена у постанові Верховного Суду від 28.05.2020 у справі №909/636/16.

Аналізуючи питання обсягу дослідження доводів учасників справи та їх відображення у судовому рішенні, суд першої інстанції спирається на висновки, що зробив Європейський суд з прав людини від 18.07.2006р. у справі «Проніна проти України», в якому Європейський суд з прав людини зазначив, що п.1 ст.6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі ст.6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи.

У рішенні Європейського суду з прав людини «Серявін та інші проти України» (SERYAVINOTHERS v.) вказано, що усталеною практикою Європейського суду з прав людини, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (див. рішення у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» (Ruiz Torija v. Spain) від 9 грудня 1994 року, серія A, N 303-A, п. 29). Хоча національний суд має певну свободу розсуду щодо вибору аргументів у тій чи іншій справі та прийняття доказів на підтвердження позицій сторін, орган влади зобов`язаний виправдати свої дії, навівши обґрунтування своїх рішень (див. рішення у справі «Суомінен проти Фінляндії» (Suominen v. Finland), N 37801/97, п. 36, від 1 липня 2003 року). Ще одне призначення обґрунтованого рішення полягає в тому, щоб продемонструвати сторонам, що вони були почуті. Крім того, вмотивоване рішення дає стороні можливість оскаржити його та отримати його перегляд вищестоящою інстанцією. Лише за умови винесення обґрунтованого рішення може забезпечуватись публічний контроль здійснення правосуддя (див. рішення у справі «Гірвісаарі проти Фінляндії» (Hirvisaari v. Finland), №49684/99, п. 30, від 27 вересня 2001 року).

Аналогічна правова позиція викладена у постанові від 13.03.2018 Верховного Суду по справі №910/13407/17.

З огляду на вищевикладене, всі інші доводи та міркування учасників судового процесу не досліджуються судом, так як з огляду на встановлені фактичні обставини справи, суд дав вичерпну відповідь на всі питання, що входять до предмету доказування у даній справі та виникають при кваліфікації спірних відносин як матеріально-правовому, так і у процесуальному сенсах.

Судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог (відповідно до ст. 129 Господарського процесуального кодексу України).

Керуючись статтями 74, 76-80, 129, 236-242 Господарського процесуального кодексу України,

ВИРІШИВ:

1. Позов задовольнити частково.

2. Визнати недійсним акт приймання-передачі додаткового внеску в статутний капітал Товариства з обмеженою відповідальністю «Разборн-АДВ» у негрошовій формі від 11.06.2020, укладений між Товариством з обмеженою відповідальністю «Разборн-АДВ» та Ганул Інгою Анатоліївною , підписи на акті нотаріально засвідчені приватним нотаріусом Київського міського нотаріального кругу Мироненко О.Ф. 11 червня 2020 року за реєстром №592, №593.

3. Скасувати рішення державного реєстратора - приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Мироненко Олена Федорівна про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, індексний номер: 52707991 від 17.06.2020, номер відомостей про речове право: 36929124, дата державної реєстрації: 16.06.2020.

4. В іншій частині позову відмовити.

5. Стягнути з Ганул Інги Анатоліївни ( АДРЕСА_1 ; ідентифікаційний номер: НОМЕР_1 ; ІНФОРМАЦІЯ_1 ) на користь Акціонерного товариства «Райффайзен Банк» (01011, м. Київ, вул. Генерала Алмазова, буд. 4А; ідентифікаційний код: 14305909) судовий збір у розмірі 2684 (дві тисячі шістсот вісімдесят чотири) грн 00 коп.

6. Стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю «Разборн-АДВ» (04205, м. Київ, вул. Лук`яненка Левка, буд. 21, н/п №3; ідентифікаційний код: 39235673) на користь Акціонерного товариства «Райффайзен Банк» (01011, м. Київ, вул. Генерала Алмазова, буд. 4А; ідентифікаційний код: 14305909) судовий збір у розмірі 2684 (дві тисячі шістсот вісімдесят чотири) грн 00 коп.

Рішення господарського суду набирає законної сили відповідно до ст. 241 Господарського процесуального кодексу України. Згідно з ч. 1 ст. 256 та ст. 257 Господарського процесуального кодексу України апеляційна скарга подається безпосередньо до суду апеляційної інстанції протягом двадцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повний текст складено та підписано 04.04.2024.

Суддя О.М. Спичак