ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ДНІПРОПЕТРОВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

04.04.2024м. ДніпроСправа № 904/540/24

Господарський суд Дніпропетровської області у складі судді Фещенко Ю.В.,

за участю секретаря судового засідання Стойчан В.В.

та представників:

від позивача: Барабаш В.В.;

від відповідача: Лихолат І.С.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні у порядку загального провадження справу

за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю "Локодеталь" (м. Київ)

до Приватного акціонерного товариства "Дніпропетровський тепловозоремонтний завод" (м.Дніпро)

про стягнення заборгованості за договором про закупівлю № 23065 від 28.02.2023 у загальному розмірі 5 851 725 грн. 38 коп.

ОБСТАВИНИ СПРАВИ:

Товариство з обмеженою відповідальністю "Локодеталь" (далі - позивач) звернулось до Господарського суду Дніпропетровської області з позовною заявою, в якій просить суд стягнути з Приватного акціонерного товариства "Дніпропетровський тепловозоремонтний завод" (далі - відповідач) заборгованість за договором про закупівлю № 23065 від 28.02.2023 у загальному розмірі 5 851 725 грн. 38 коп.

Ціна позову складається з наступних сум:

- 5 564 348 грн. 20 коп. - основний борг;

- 80 683 грн. 05 коп. - пеня;

- 140 399 грн. 28 коп. - інфляційні втрати;

- 66 294 грн. 85 коп. - 3% річних.

Позовні вимоги обґрунтовані порушенням відповідачем зобов`язань за договором про закупівлю № 23065 від 28.02.2023 в частині повного та своєчасного розрахунку за поставлений позивачем 02.08.2023 товар, внаслідок чого у відповідача перед позивачем утворилась заборгованість в сумі 5 564 348 грн. 20 коп. За прострочення виконання зобов`язання, на підставі пункту 7.5. договору, позивач нарахував та просить суд стягнути з відповідача пеню за період прострочення з 25.08.2023 по 16.01.2024 (145 днів) в сумі 80 683 грн. 05 коп. На підставі статті 625 Цивільного кодексу України позивач нарахував та просить суд стягнути з відповідача інфляційні втрати за період з вересня по грудень 2023 року в сумі 140 399 грн. 28 коп., а також 3% річних за період прострочення з 25.08.2023 по 16.01.2024 у сумі 66 294 грн. 85 коп.

Також позивач просить суд стягнути з відповідача на свою користь витрати зі сплати судового збору.

Ухвалою суду від 09.02.2024 позовну заяву прийнято до розгляду та відкрито провадження у справі, розгляд справи вирішено здійснювати за правилами загального позовного провадження, підготовче засідання призначено на 27.02.2024.

Від відповідача за допомогою системи "Електронний суд" надійшло клопотання про залишення позовної заяви без руху (вх. суду № 8057/24 від 16.02.2024), в якому він просить суд позовну заяву Товариство з обмеженою відповідальністю "Локодеталь" від 16.01.2024 - залишити без руху, посилаючись на те, що з відповіді № 496121 про наявність зареєстрованого Електронного кабінету ЄСІТС, що сформована за допомогою підсистеми "Електронний суд", вбачається, що ТОВ "Локодеталь" (ідентифікаційний код юридичної особи 43192128) зареєструвало електронний кабінет в підсистемі "Електронний суд" 08.02.2024 лише о 15:02 год., тобто після фактичного звернення до суду із позовною заявою та здійснення її автоматизованого розподілу між суддями. Серед іншого, позовна заява датована 16.01.2024 та відправлена на адресу ПрАТ "ДТРЗ", а також на адресу Господарського суду Дніпропетровської області в паперовому вигляді - 16.01.2024, що вбачається з відомостей відділення поштового зв`язку за трекінгом АТ "Укрпошта" 827 та 819. Таким чином, станом на момент звернення до Господарського суду Дніпропетровської області із позовною заявою у даній справі, ТОВ "Локодеталь" не мало зареєстрованого електронного кабінету в підсистемі "Електронний суд".

Від позивача за допомогою системи "Електронний суд" надійшли заяви (вх. суду №9129/24 та № 9136/24 від 23.02.2024), в яких він просить суд надати можливість його представнику прийняти участь у наступному судовому засіданні в режимі відеоконференції поза межами приміщення суду з використанням власних технічних засобів.

Згідно з інформацією, наданою відділом інформаційно-технічного забезпечення Господарського суду Дніпропетровської області, 27.02.2024 о 14:20 год. була відсутня технічна можливість провести судове засідання в режимі відеоконференції, у зв`язку з наявністю справ, призначених до розгляду у залах Господарського суду Дніпропетровської області на 27.02.2024 о 14:20 год. (зайнятістю залів судових засідань обладнаних відповідними технічними засобами).

Враховуючи вказане, ухвалою суду від 23.02.2024 у задоволенні заяв позивача про участь у судовому засіданні в режимі відеоконференції поза межами приміщення суду з використанням власних технічних засобів було відмовлено.

Від відповідача за допомогою системи "Електронний суд" надійшов відзив на позовну заяву (вх. суду № 9299/24 від 26.02.2024), в якому він просить суд відмовити у задоволенні позовних вимог у повному обсязі, посилаючись на таке:

- разом із видатковою накладною постачальник зобов`язаний передати замовнику один екземпляр товарно-транспортної накладної, документи, що визначені у пункті 2.2. договору, та, за необхідності документи, визначені в пункті 6.3.6.договору. Проте, зазначений обов`язок постачальника в частині надання замовнику документів що, передбачені пунктом 2.2. договору, не описані ним у своїй позовній заяві;

- згідно з пунктом 4.2. договору, замовник здійснює оплату поставленого товару з відтермінуванням 5 робочих днів з дати поставки товару та на підставі отриманого від постачальника оригіналу рахунку, але не раніше реєстрації податкової накладної, при умові своєчасного надання постачальником належним чином оформлених рахунку-фактури, видаткової накладної, товарно-транспортної накладної, документів щодо якості на товар. У документах, а саме: рахунку-фактурі, видатковій накладній, товарно-транспортній накладній, податковій накладній зазначається код товару згідно з УКТ ЗЕД. Отже, належним чином оформленими та такими, що є підставою для здійснення оплати товару, є рахунок-фактура, видаткова накладна, товарно-транспортна накладна, податкова накладна, які містять код товару згідно УКТ ЗЕД. З долучених до позовної заяви документів вбачається, що рахунок на оплату № 29 від 02.08.2023, видаткова накладна № 22 від 02.08.2023, товарно-транспортна накладна № 0208 від 02.08.2023 не містять коду товару згідно з УКТ ЗЕД, а отже є неналежно оформленими та в силу узгоджених сторонами умов договору не є підставою для здійснення оплати товару. Крім того, пунктом 6.2.5. договору передбачено, що замовник має право залишити рахунок постачальника без здійснення оплати в разі ненадання або неналежного оформлення товаросупровідних документів, поставки неякісного, некомплектного товару. За вказаних обставин, ПрАТ "ДТРЗ" вважає, що підприємство не допустило порушень взятого на себе зобов`язання з оплати поставленого товару, а отже у позивача відсутні підстави для стягнення з відповідача суми основної заборгованості, а нарахування та стягнення з відповідача пені за порушення зобов`язання з оплати є передчасним;

- у пункті 11.1 договору, сторони погодилися, що текст договору, будь-які матеріали, інформація та відомості, які стосуються договору, є конфіденційними і не можуть передаватися третім особам без попередньої письмової згоди іншої сторони договору, крім випадків, коли таке передавання пов`язане з одержанням офіційних дозволів, документів для виконання договору або оплати податків, інших обов`язкових платежів, а також у випадках, передбачених чинним законодавством, яке регулює зобов`язання сторін договору. Сторони домовилися, що прострочені замовником грошові зобов`язання, передбачені договором, повинні виконуватися без урахування індексу інфляції та 3% річних, тобто розмір процентів та інфляція прирівнюються до 0%;

- скріпивши підписами спірний договір, сторони дійшли згоди щодо всіх істотних умов договору та погодилися з усіма умовами, що викладені в ньому, зокрема й умовою щодо визначення іншого розміру індексу інфляції та 3% річних, що буде застосовуватися у разі прострочення замовником грошового зобов`язання, та які дорівнюватимуть нулю. Якщо ТОВ "Локодеталь" погодилось на встановлення іншого розміру індексу інфляції та 3% річних, що будуть застосовуватися у разі несвоєчасного виконання замовником грошового зобов`язання та які дорівнюватимуть нулю, то воно визнало для себе таку умову прийнятною. Таким чином, сторони спірного договору реалізували принцип свободи договору та право відступити від положень актів цивільного законодавства і врегулювати свої відносини на власний розсуд, встановивши розмір інфляції та 3% річних, що дорівнюють нулю, а тому вимога позивача про стягнення з ПрАТ "ДТРЗ" інфляційних витрат у сумі 140 399 грн. 28 коп. та 66 294 грн. 85 коп. - 3% річних є неправомірною, необґрунтованою та такою, що суперечить умовам укладеного договору.

- до позовної заяви була долучена копія претензії від 16.01.2024 № 149, докази направлення якої на адресу ПрАТ "ДТРЗ" в матеріалах справи відсутні;

- з Виписки з Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань щодо ТОВ "Локодеталь", долученої до позовної заяви, вбачається, що місцезнаходженням юридичної особи позивача є м. Київ. Крім того, позивачем не зазначено, які саме документи, що стосуються розгляду даної справи, були втрачені ним під час окупації м. Берислав Херсонської області.

У підготовче засідання 27.02.2024 з`явився представник відповідача, представник позивача у вказане засідання не з`явився, при цьому, судом врахована подана ним заява про надання йому можливості прийняти участь у судовому засіданні в режимі відеоконференції, з якої вбачається, що останній повідомлений про розгляд справи судом.

У вказаному засіданні розгляд клопотання відповідача про залишення позовної заяви без руху було відкладено до наступного судового засідання.

Судом також було відзначено, що відзив на позовну заяву надісланий до суду та позивачу - 23.02.2024 (зареєстрований в суді 26.02.2024), тому станом на 27.02.2024 строк для надання відповіді на відзив на позовну заяву не закінчився.

Враховуючи вказане, ухвалою суду від 27.02.2024 підготовче засідання було відкладено на 12.03.2024.

Від позивача за допомогою системи "Електронний суд" надійшла відповідь на відзив на позовну заяву (вх. суду № 10933/24 від 01.03.2024), в якій він просить суд відхилити доводи, викладені відповідачем у відзиві на позовну заяву, та задовольнити позовні вимоги у повному обсязі, посилаючись на таке:

- видаткова накладна № 22 від 02.08.2023 містить всі обов`язкові реквізити, які визначені такими за змістом статті 9 Закону України "Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні", підписана з боку відповідача (замовника) представником, що діяв на підставі довіреності № 17/2023 від 01.06.2023, яку додано до матеріалів справи. Видаткова накладна підписана відповідачем без зауважень, відсутні листи відповідача на адресу позивача з проханням надати інший пакет товаросупроводжувальної документації. Тобто відповідач не повідомляв позивача про неналежне оформлення документів ні після їх отримання, ні після отримання претензії. У податкових накладних позивач зазначив код товару згідно з УКТ ЗЕД;

- в матеріалах справи відсутні будь-які докази щодо наявності заперечень відповідача стосовно обсягів, строку, вартості та якості поставленого товару. Жодних заперечень з приводу прийняття товару за зазначеною видатковою накладною відповідачем також не заявлено. Отже, позивачем повністю дотримано положення договору в частині виконання його зобов`язань;

- код товарів згідно з УКТ ЗЕД застосовується для визначення відповідності податкових накладних/розрахунків коригування, які подано для реєстрації в Єдиному реєстрі податкових накладних, критеріям ризиковості здійснення операції при здійсненні автоматизованого моніторингу, не зазначення УКТ ЗЕД ніяким чином не впливає на оплату поставленого товару, оскільки достатньо первинних документів для підтвердження операцій. Разом з цим, відповідно до податкової накладної № 2 від 02.08.2023, код товару згідно УКТ ЗЕД позивачем був зазначений;

- враховуючи викладене, а також визначений у пункті 4.2 договору порядок розрахунків за поставлений товар, приймаючи до уваги його прийняття відповідачем за вищезазначеною видатковою накладною та дату реєстрації податкової накладної, строк оплати є таким, що настав 24.08.2023, а прострочення виникло з 25.08.2023. Відповідач 31.08.2023 частково оплатив дану партію товару, здійснивши платіж у розмірі 1 666 851 грн. 80 коп., а отже він приймав надані йому документи, як такі що відповідають умовам договору. Тобто, не лише мовчазною згодою, подальшим схваленням господарської операції, відсутністю звернень / листів /претензій/зауважень, а й активними діями (внутрішньою процедурою на підприємстві щодо прийняття товару, частковою оплатою товару, та користування податковим кредитом) підтвердив, що поставка товару по договору № 23065 від 28.02.2023 згідно з видатковою накладною № 22 від 02.08.2023 була здійснена належним чином;

- відповідно до пункту 2.9. договору, приймання товару за якістю здійснюється на підставі документів, вказаних в пункті 2.2. договору. Відповідно до пункту 2.2. договору, підтвердженням якості товару з боку постачальника є наступні документи: карти вимірів, акти консервації, сертифікати (паспорти) якості та протоколи балансування; які надаються постачальником товару замовнику при постачанні товару з кожною партією. Позивач звертає увагу, що фактично відповідач не здійснює приймання товару без товаросупровідних документів та документів, що підтверджує якість. Зважаючи на те, що від відповідача не надходило жодних претензій чи зауважень щодо якості товару - товар по якості прийнято відповідно до умов договору. Відповідачем товар прийнято без зауважень, відсутні листи на адресу позивача з проханням надати документи на підтвердження якості або листи, щодо невідповідної якості товару. Тобто, до моменту пред`явлення даного позову до суду - у відповідача не було жодних претензій по даному договору. Відповідач не повідомляв позивача про ненадання документів, та зокрема у відзиві на позовну заяву не заперечує факту отримання вищезазначених документів. Позивачем в позовній заяві не описуються обставини щодо передачі документів щодо якості, оскільки якість продукції не є предметом доказування по даному позову;

- згідно з пунктом 7.1. договору у разі невиконання або неналежного виконання своїх зобов`язань за договором сторони несуть відповідальність, передбачену чинним законодавством України та договором. Відповідальність постачальника визначена пунктами 7.2., 7.3, 7.4, 7.6, 7.7, 7.8 договору, при цьому, відповідальність замовника є неспівмірною і визначена лише в пункті 7.5. договору у мінімальному розмірі. Дана ситуація склалась у зв`язку із тим, що замовник працює та проводить закупівлі виключно з використанням власного шаблону договору. Однак, відповідач знехтував вказаною можливістю добровільного погашення боргу та не виконав прострочені замовником грошові зобов`язання в добровільному порядку;

- формулювання пункту 11 договору про те, що інфляція прирівнюються до нуля відсотків - суперечить чинному законодавству України. Нарахування інфляційних втрат прямо передбачено статтею 625 Цивільного кодексу України, боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання грошового зобов`язання і на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції;

- як убачається з положень пункту 2 статті 222 Господарського кодексу України, звернення із претензією в разі порушення умов господарського договору є правом, а не обов`язком потерпілої сторони. Тому вона може не скористатися цим правом, а відразу звернутися за захистом порушених прав до господарського суду. Утім, виняток становлять випадки, коли сторони прямо обумовили в договорі (контракті) про вжиття заходів досудового врегулювання спору або якщо такі заходи є обов`язковими згідно із законом (стаття 19 Господарського процесуального кодексу України). При цьому, позивачем, на виконання пункту 9.1. договору, було направлено на адресу відповідача претензію № 144 від 11.12.2023 з вимогою сплати боргу та досудового врегулювання спору, яка теж лишилась без розгляду; копії доказів її направлення додано до матеріалів справи;

- відповідач в свою чергу, не заперечує отримання ним претензії, як інструменту досудового врегулювання спору. Інформація щодо втрачених документів під час окупації м.Берислав Херсонської області зазначена в позовній заяві помилково та є опискою, у той же час, оригінали письмових або електронних доказів, які додано до позовної заяви в повному обсязі зберігаються у позивача та відповідача.

Від позивача за допомогою системи "Електронний суд" надійшло клопотання про відшкодування витрат на професійну правничу допомогу (вх. суду № 11962/24 від 11.03.2024), в якому він просить суд стягнути з відповідача на свою користь витрати на професійну правничу допомогу.

У підготовче засідання 12.03.2024 з`явилися представники позивача та відповідача.

У вказаному засіданні було розглянуто клопотання відповідача про залишення позовної заяви без руху, яке обґрунтоване тим, що станом на момент звернення до Господарського суду Дніпропетровської області із позовною заявою у даній справі, ТОВ "Локодеталь" не мало зареєстрованого електронного кабінету в підсистемі "Електронний суд".

За результатом розгляду вказаного клопотання суд не вбачав підстав для його задоволення з огляду на таке:

- при прийнятті до розгляду позовної заяви судом було здійснено запити про наявність зареєстрованих Електронних кабінетів ЄСІТС як позивача, так і у відповідача, про наявність яких отримані та залучені до матеріалів справи відповіді № 489457, 489502 (а.с. 65-66);

- в аспекті зазначеного господарський суд вважає за доцільне звернутись до практики Європейського суду з прав людини, який у своїх рішеннях вказує на те, що "при застосуванні процедурних правил, національні суди повинні уникати як надмірного формалізму, який буде впливати на справедливість процедури, так і зайвої гнучкості, яка призведе до нівелювання процедурних вимог, встановлених законом (див. рішення у справі "Walchli v. France", заява №35787/03, пункт 29, 26.07.2007; "ТОВ "Фріда" проти України", заява № 24003/07, пункт 33, 08.12.2016). Аналогічна правова позиція викладена у постановах Верховного Суду від 23.05.2018 у справі № 910/10965/17, 03.12.2018 у справі № 904/5995/16 та ухвалі Верховного Суду від 06.03.2020 у справі № 911/1974/18.

У даному випадку, позиція відповідача, викладена у клопотанні про залишення позовної заяви без руху, на думку суду, є проявом надмірного формалізму, враховуючи, що станом на момент відкриття провадження у справі відповідач вже мав зареєстрований Електронний кабінет.

Також, судом було відзначено, що з урахуванням положень ухвали суду від 09.02.2024 та подачі відповіді на відзив на позовну заяву 01.03.2024, строк для подачі заперечень на відповідь на відзив на позовну заяву закінчився 06.03.2024.

У вказаному засіданні представник позивача заявив усне клопотання про надання йому можливості прийняти участь у наступному судовому засіданні в режимі відеоконференції поза межами приміщення суду з використанням власних технічних засобів, яке було задоволено судом.

Враховуючи достатність часу, наданого учасникам справи для підготовки до судового засідання та подання доказів, приймаючи до уваги принципи змагальності та диспозитивної господарського процесу, закріплені у статті 129 Конституції України та статтях 13, 14, 74 Господарського процесуального кодексу України, суд вважав, що господарським судом, в межах наданих йому повноважень, створені належні умови учасникам судового процесу в реалізації ними прав, передбачених Господарським процесуальним кодексом України, висловлення своєї правової позиції у спорі та надання відповідних доказів.

Відповідно до частини 1 статті 177 Господарського процесуального кодексу України, завданнями підготовчого провадження є: остаточне визначення предмета спору та характеру спірних правовідносин, позовних вимог та складу учасників судового процесу; з`ясування заперечень проти позовних вимог; визначення обставин справи, які підлягають встановленню, та зібрання відповідних доказів; вирішення відводів; визначення порядку розгляду справи; вчинення інших дій з метою забезпечення правильного, своєчасного і безперешкодного розгляду справи по суті.

Також, у вказаному засіданні представники позивача та відповідача повідомили, що ними повідомлені суду всі обставини справи, які їм відомі; надані всі докази, на які вони посилаються; матеріали справи не містять нерозглянутих заяв чи клопотань, у зв`язку з чим представники позивача та відповідача підтвердили доцільність закриття підготовчого провадження.

У підготовчому засіданні 12.03.2024 судом, відповідно до вимог статті 182 Господарського процесуального кодексу України, були здійснені всі дії, необхідні для забезпечення правильного і своєчасного розгляду справи по суті.

Враховуючи вказане, ухвалою суду від 12.03.2024 підготовче провадження у справі було закрито та призначено справу до судового розгляду по суті у судовому засіданні на 04.04.2024.

Від відповідача за допомогою системи "Електронний суд" надійшли заперечення на відповідь на відзив на позовну заяву (вх. суду № 14779/24 від 25.03.2024), в яких він просить суд відмовити у задоволенні позовних вимог, посилаючись на таке:

- абзац 8 частини 2 статті 9 Закону України "Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні", а також абзац 6 пункту 11.1. Правил перевезень вантажів автомобільним транспортом дозволяє учасникам господарських правовідносин вносити до таких первинних документів інші, відмінні від обов`язкових, узгоджені сторонами реквізити;

- реалізувавши принцип свободи договору, сторони в пункті 4.2. договору узгодили, що у документах, а саме: рахунку-фактурі, видатковій накладній, товарно-транспортній накладній, податковій накладній зазначається код товару згідно УКТ ЗЕД. За таких обставин, в силу пункту 4.2. договору, рахунки-фактури, видаткові накладні, товарно-транспортні накладні, податкові накладні окрім обов`язкових реквізитів, згідно із Законом України "Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні" та Правил переведень вантажів автомобільним транспортом, мають містити додатковий реквізит, що узгоджений сторонами у спірному договорі, а саме код товару згідно УКТ ЗЕД. Отже, в розумінні умов спірного договору, належним чином оформлені рахунки-фактури, видаткові накладні, товарно-транспортні накладні, податкові накладні є такі, що містять, зокрема, код товару згідно УКТ ЗЕД. Оскільки долучені до позовної заяви рахунок на оплату, видаткова накладна, товарно-транспортна накладна не містять коду товару згідно УКТ ЗЕД, то вони є такими, що оформлені неналежним чином;

- обов`язок з оплати поставленого товару виникає лише після надання замовнику належним чином оформлених товаросупровідних документів та реєстрації податкової накладної. Щодо посилань позивача про неповідомлення позивача про неналежне оформлення документів ні після їх отримання, ні після отримання претензії, відповідач зазначає, що ані нормами чинного законодавства, ані умовами спірного договору не передбачено обов`язку замовника надсилати постачальнику будь-які претензії щодо неналежного оформлення товаросупровідних документів. Водночас, умовами договору прямо встановлений обов`язок постачальника щодо належного оформлення (згідно з умовами пункту 4.2. договору) товаросупровідних документів та передачі їх замовнику. За таких обставин, твердження позивача про те, що ним повністю дотримано положення договору в частині виконання його зобов`язань не відповідає дійсності та доказам, наявним в матеріалах справи. Позивач зазначає, що ним в позовній заяві не описується факт передачі документів щодо якості на товар, оскільки якість продукції не є предметом доказування в даній справі. Відповідач погоджується з тим, що предмет спору у даній справі не стосується безпосередньо якості товару, а саме якість товару не є предметом доказування. Водночас, у відзиві на позовну заяву відповідач зазначав про те, що позивачем не описано у позовній заяві виконання обов`язку з передання замовникові документів щодо якості на товар в контексті того, що факт передачі документів щодо якості на товар безпосередньо впливає на виникнення обов`язку у замовника з оплати поставленого товару. Серед іншого, позивач, обґрунтовуючи свою позицію, у відповіді на відзив зазначає про те, що пункт 11.1. спірного договору стосується виключно добровільного виконання та добровільного погашення замовником грошових зобов`язань. Відповідач вважає такі висновки позивача помилковими, оскільки наведений пункт договору не передбачає посилання на "добровільне виконання", як про те зазначає позивач;

- відсутність у пункті 11.1 договору посилання на статтю 625 Цивільного кодексу України та невіднесення його до розділу 7 договору не свідчить про застосування пункту 11.1 договору лише у випадку добровільного виконання. Посилаючись на пункт 7.1. договору, позивач акцентує увагу на тому, що сторони несуть відповідальність, передбачену чинним законодавством України, проте залишає поза увагою формулювання "та цим договором". За таких обставин, відповідач притримується власної позиції, що викладена у відзиві на позовну заяву, щодо необґрунтованості та безпідставності нарахування та стягнення з відповідача 3% річних та інфляційних втрат за договором, по-перше, зважаючи на те, що умовами спірного договору встановлено, що розмір 3% річних та інфляційних втрат дорівнює 0, а, по-друге, внаслідок того, що позивачем не доведено факту прострочення відповідача, а також того, що строк оплати є таким, що настав.

Від відповідача за допомогою системи "Електронний суд" надійшли заперечення на клопотання про відшкодування витрат на професійну правничу допомогу (вх. суду №14783/24 від 25.03.2024), в яких він просить суд клопотання позивача про відшкодування витрат на професійну правничу допомогу залишити без задоволення у повному обсязі, посилаючись на таке:

- з позовної заяви ТОВ "Локодеталь" вбачається, що ціна позову складає 5 851 725 грн. 38 коп. Водночас, позивачем було зазначено, що сума понесених судових витрат у зв`язку з розглядом справи складається з судового збору та дорівнює 87 755 грн. 88 коп. За таких обставин, витрати на професійну правничу допомогу не були включені позивачем до попереднього (орієнтовного) розрахунку суми судових витрат, що пов`язані з розглядом справи. Крім того, позивач не заявляв при цьому понесення ним або намір понести витрати на професійну правничу допомогу для цілей їх врахування на наступного ймовірного відшкодування. Отже, можна дійти висновку про те, що позивачем під час звернення із позовною заявою до суду, не заявлялись витрати на професійну правничу допомогу для цілей їх врахування та наступного ймовірного відшкодування;

- обґрунтовуючи клопотання про відшкодування витрат на професійну правничу допомогу, представник позивача зазначає про те, що у зв`язку з тим, що розгляд справи здійснюється за правилами загального позовного провадження, у позивача виникла необхідність звернутися за професійною правничою допомогою у даній справі до адвоката. Втім, такі доводи представника позивача є такими, що належним чином не обґрунтовують неможливість позивача передбачити витрати на професійну правничу допомогу під час подання позовної заяви, ціна якої складає 5 851 725 грн. 38 коп.;

- зважаючи на ціну позову, що перевищує сто розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб (302 800 грн. 00 коп.) більше ніж в 19 разів, позивач міг припустити, що справа не підлягає розгляду в порядку спрощеного провадження, передбачити необхідність звернення за правничою допомогою та зазначити в попередньому (орієнтовному) розрахунку такі витрати. Таким чином, обставини зазначені у клопотанні в обґрунтування збільшення попереднього (орієнтовного) розрахунку не є поважними. На думку відповідача, перерахунок позивачем судових витрат у даній справі, шляхом включення до них за відсутністю поважних причин витрат на професійну правничу допомогу, які не були заявлені позивачем ані у позовній заяві, ані у відповіді на відзив (що подавалися до суду до подання клопотання про відшкодування витрат на професійну правничу допомогу від 11.03.2024), суперечить попередній поведінці позивача у цій справі, а також вимогам частин 1-3 статті 124 Господарського процесуального кодексу України та принципу правової визначеності, як елементу верховенства права, передбаченого статтею 11 Господарського процесуального кодексу України, з точки зору можливості, в даному випадку, відповідача передбачити певною мірою за певних обставин наслідки, які може спричинити певна дія, а саме: передбачити розмір витрат на професійну правничу допомогу для цілей їх врахування та наступного відшкодування за рахунок відповідача у разі вирішення спору не на його користь. За таких обставин, клопотання про відшкодування витрат на професійну правничу допомогу від 11.03.2024 не містить обґрунтованих та поважних причин на підтвердження неможливості позивача передбачити під час звернення із позовною заявою до суду витрати на професійну правничу допомогу, та як наслідок, не підлягає задоволенню в повному обсязі;

- у випадку задоволення судом зазначеного клопотання представника позивача та подальшого вирішення питання про розподіл судових витрат на професійну правничу допомогу, відповідачем будуть надані додаткові обґрунтовані заперечення після надання позивачем всіх доказів на підтвердження розміру понесених судових витрат.

У судове засідання 04.04.2024 з`явилися представники позивача та відповідача.

У судовому засідання 04.04.2024 представник позивача просив суд задовольнити позовні вимоги у повному обсязі, посилаючись на обставини, викладені у позовній заяві та відповіді на відзив на позовну заяву.

У судовому засідання 04.04.2024 представник відповідача проти задоволення позовних вимог заперечував у повному обсязі, посилаючись на обставини, викладені у відзиві на позовну заяву та запереченнях на відповідь на відзив на позовну заяву.

Судом враховано, що всіма учасниками судового процесу висловлена своя правова позиція у даному спорі.

Враховуючи достатність часу, наданого учасникам справи для підготовки до судового засідання та подання доказів, приймаючи до уваги принципи змагальності та диспозитивної господарського процесу, закріплені у статті 129 Конституції України та статтях 13, 14, 74 Господарського процесуального кодексу України, суд вважає, що господарським судом, в межах наданих йому повноважень, створені належні умови учасникам судового процесу в реалізації ними прав, передбачених Господарським процесуальним кодексом України, висловлення своєї правової позиції у спорі та надання відповідних доказів.

Під час розгляду справи судом досліджені письмові докази, що містяться в матеріалах справи.

У судовому засіданні 04.04.2024 проголошено вступну та резолютивну частини рішення.

Суд, розглянувши наявні в матеріалах справи докази, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтується позовна заява, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, заслухавши пояснення представників позивача та відповідача,

ВСТАНОВИВ:

Предметом доказування у даній справі є обставини, пов`язані з укладенням договору поставки, строк дії договору, умови поставки, факт поставки, загальна вартість поставленого товару, настання строку його оплати, наявність часткової чи повної оплати, допущення прострочення оплати та наявність підстав для застосування наслідків такого прострочення у вигляді стягнення пені, інфляційних втрат та 3% річних у заявлених до стягнення сумах.

Згідно з пунктом 1 частини 2 статті 11 Цивільного кодексу України підставами виникнення цивільних прав та обов`язків є договори та інші правочини.

Частина 1 статті 626 Цивільного кодексу України передбачає, що договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

Так, 28.02.2023 між Приватним акціонерним товариством "Дніпропетровський тепловозоремонтний завод" (далі - замовник, відповідач) та Товариством з обмеженою відповідальністю "Локодеталь" (далі - постачальник, позивач) укладено договір про закупівлю № 23065 (далі - договір, а.с.14-23), відповідно до умов пункту 1.1. якого постачальник зобов`язується поставити (передати) у власність замовника товар, найменування, марка й кількість якого вказується в специфікації (додаток № 1), яка є невід`ємною частиною договору, на умовах, що викладені у договорі.

У пункті 14.1. договору визначені додатки до договору, якими є:

- специфікація (додаток № 1) (пункт 14.1.1. договору);

- технічний опис (додаток № 2) (пункт 14.1.2. договору).

У відповідності до вказаних умов договору позивачем та відповідачем була підписана Специфікація № 1 до договору, в якій сторони узгодили поставку товару на загальну суму 7 231 200 грн. 00 коп. (а.с. 24).

У пункті 10.1. договору сторони визначили, що договір набирає чинності з моменту його підписання і діє до 31.12.2023, але в будь-якому випадку до повного виконання сторонами своїх зобов`язань.

Доказів визнання недійсним, зміни або розірвання вказаного договору сторонами суду не надано.

Судом також встановлено, що у вказаному договорі сторонами було досягнуто згоди щодо всіх істотних умов, встановлених законом для даного виду договорів, договір підписаний уповноваженими представниками сторін, їх підписи скріплені печатками підприємств, отже, з урахуванням презумпції правомірності правочину, такий договір є правомірним, укладеним та таким, що породжує у сторін права та обов`язки щодо його виконання.

Отже, укладений між сторонами договір, з огляду на встановлений статтею 204 Цивільного кодексу України принцип правомірності правочину, є належною підставою, у розумінні статті 11 Цивільного кодексу України, для виникнення у позивача та відповідача взаємних цивільних прав та обов`язків, та за своєю правовою природою є договором поставки, а тому, права і обов`язки сторін регулюються, у тому числі, нормами § 3 глави 54 Цивільного кодексу України та § 1 глави 30 Господарського кодексу України.

Згідно з частиною 1 статті 265 Господарського кодексу України за договором поставки одна сторона - постачальник зобов`язується передати (поставити) у зумовлені строки (строк) другій стороні - покупцеві товар (товари), а покупець зобов`язується прийняти вказаний товар (товари) і сплатити за нього певну грошову суму.

Відповідно до статті 193 Господарського кодексу України до виконання господарських договорів застосовуються відповідні положення Цивільного кодексу України з урахуванням особливостей, передбачених цим Кодексом.

За приписами частини 2 статті 712 Цивільного кодексу України до договору поставки застосовуються загальні положення про купівлю-продаж, якщо інше не встановлено договором, законом або не випливає з характеру відносин сторін.

Відповідно до частини 1 статті 662 Цивільного кодексу України продавець зобов`язаний передати покупцеві товар, визначений договором купівлі-продажу.

Відповідно до розділу 1 договору предмет договору включає, зокрема, наступне:

- найменування (асортимент) товару: вали колінчасті до тепловозу 2 ТЕ116. Виробник товару: Maschinenfabric Alfing Kessler GmbH, Німеччина (пункт 1.2. договору);

- кількість товару: згідно із специфікацією (пункт 1.3. договору);

- ціна товару, що поставляється за договором, вказана у специфікації (пункт 1.4. договору).

Право власності на товар, а також ризик випадкової загибелі або ушкодження товару переходить від постачальника до замовника у момент, коли товар поставлений відповідно до умов договору (пункт 1.5. договору).

Згідно з пунктом 3.1. договору загальна сума (ціна) договору складає: 7 231 200 грн. 00 коп., у тому числі 20% ПДВ - 1 205 200 грн. 00 коп.

В силу приписів статті 663 Цивільного кодексу України продавець зобов`язаний передати товар покупцеві у строк, встановлений договором купівлі-продажу, а якщо зміст договору не дає змоги визначити цей строк, - відповідно до положень статті 530 цього кодексу.

За умовами пункту 5.1. договору поставка товару здійснюється партіями, не пізніше 10 робочих днів з дати отримання постачальником письмової заявки замовника (за допомогою факсимільного зв`язку, телеграмою або шляхом передачі по e-mail пошту постачальника, яка зазначена у розділі 15 договору). Кількість та асортимент партії товару визначається в заявці замовника.

Пунктом 5.2. договору передбачено, що передача товару замовнику здійснюється за видатковою накладною, в якій сторони зазначають найменування товару, що постачається, кількість в одиницях вимірювання, узгоджену ціну товару та загальну вартість партії товару, що постачається. На загальну вартість товару нараховується ПДВ за ставкою, встановленою чинним законодавством України. Разом з видатковою накладною постачальник зобов`язується надати замовнику 1 екземпляр товарно-транспортної накладної, документи, визначені пунктом 2.2. договору, та за необхідності, документи, визначені пунктом 6.3.6. договору.

У пункті 5.5. договору сторони визначили умови поставки: DDP, відповідно до Міжнародних правил тлумачення термінів "Інкотермс-2010", транспортом та за рахунок постачальника. Місце поставки (передачі) товару: Україна, 49038, Дніпропетровська область, м. Дніпро, вулиця Академіка Белелюбського, 7 (склад замовника).

Як убачається з матеріалів справи, на виконання умов договору, позивачем 02.08.2023 був поставлений відповідачу товар на загальну суму 7 231 200 грн. 00 коп. відповідно до видаткової накладної № 22 від 02.08.2023 на суму 7 231 200 грн. 00 коп. (а.с. 30).

Товар отриманий представником відповідача на підставі довіреності № 17/2023 від 01.06.2023 (а.с.31).

Суд зауважує, що товар, визначений умовами договору, у повній мірі відповідає товару, що був поставлений згідно з вказаною видатковою накладною, а отже судом визначено, що сторонами в цій частині були дотримані умови договору.

При цьому, відповідно до частин 1 та 2 статті 9 Закону України "Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні" підставою для бухгалтерського обліку господарських операцій є первинні документи. Для контролю та впорядкування оброблення даних на підставі первинних документів можуть складатися зведені облікові документи. Первинні та зведені облікові документи можуть бути складені у паперовій або в електронній формі та повинні мати такі обов`язкові реквізити: назву документа (форми); дату складання; назву підприємства, від імені якого складено документ; зміст та обсяг господарської операції, одиницю виміру господарської операції; посади осіб, відповідальних за здійснення господарської операції і правильність її оформлення; особистий підпис або інші дані, що дають змогу ідентифікувати особу, яка брала участь у здійсненні господарської операції.

Неістотні недоліки в документах, що містять відомості про господарську операцію, не є підставою для невизнання господарської операції, за умови, що такі недоліки не перешкоджають можливості ідентифікувати особу, яка брала участь у здійсненні господарської операції, та містять відомості про дату складання документа, назву підприємства, від імені якого складено документ, зміст та обсяг господарської операції тощо.

Так, підписання покупцем накладної, яка є первинним обліковим документом у розумінні Закону України "Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні" і відповідає вимогам статті 9 вказаного Закону і Положення про документальне забезпечення записів у бухгалтерському обліку та фіксує факт здійснення господарської операції і встановлення відносин, є підставою виникнення обов`язку щодо здійснення розрахунків за отриманий товар.

Товар, зазначений у вище вказаній видатковій накладній № 22 від 02.08.2023, прийнято у позивача без будь-яких зауважень до її оформлення. Видаткова накладна підписана представником відповідача без будь-яких зауважень та скріплена печаткою підприємства.

Протягом розгляду справи судом жодних заперечень з приводу отримання товару за вказаною вище видатковою накладною відповідачем також не заявлено.

Враховуючи зазначений вид договорів, вбачається, що він є оплатним, і обов`язку продавця за договором поставити товар відповідає обов`язок покупця оплатити вартість цього товару.

Так, у розділі 4 договору сторонами були визначені умови щодо порядку здійснення оплати, а саме:

- розрахунки провадяться у безготівковій формі на рахунок постачальника, вказаний у договорі, в національній валюті України - гривні (пункт 4.1. договору);

- замовник здійснює оплату поставленого товару з відтермінуванням 5 робочих днів з дати поставки товару та на підставі отриманого від постачальника оригіналу рахунку, але не раніше реєстрації податкової накладної, при умові своєчасного надання постачальником належним чином оформлених рахунку - фактури, видаткової накладної, товарно-транспортної накладної, документів щодо якості на товар. У документах, а саме: рахунку-фактурі, видатковій накладній, товарно-транспортній накладній, податковій накладній зазначається код товару згідно з УКТ ЗЕД (пункт 4.2. договору).

Позивач посилається на те, що відповідачем зобов`язання за договором про закупівлю №23065 від 28.02.2023 в частині повного та своєчасного розрахунку за поставлений позивачем 02.08.2023 товар, були порушені - товар у визначені в договорі строки оплачений відповідачем у повному обсязі не був, внаслідок чого у відповідача перед позивачем утворилась заборгованість в сумі 5 564 348 грн. 20 коп. За прострочення виконання зобов`язання, на підставі пункту 7.5. договору, позивач нарахував та просить суд стягнути з відповідача пеню за період прострочення з 25.08.2023 по 16.01.2024 (145 днів) в сумі 80 683 грн. 05 коп. На підставі статті 625 Цивільного кодексу України позивач нарахував та просить суд стягнути з відповідача інфляційні втрати за період з вересня по грудень 2023 року в сумі 140 399 грн. 28 коп., а також 3% річних за період прострочення з 25.08.2023 по 16.01.2024 у сумі 66 294 грн. 85 коп. Вказане і є причиною спору.

Оцінюючи подані докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об`єктивному розгляді всіх обставин справи в їх сукупності, та, враховуючи те, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, суд вважає, що позовні вимоги позивача підлягають частковому задоволенню з таких підстав.

Частиною 1 статті 530 Цивільного кодексу України передбачено, що якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

В силу статей 525, 526 Цивільного кодексу України та статті 193 Господарського кодексу України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до закону, інших правових актів, умов договору та вимог зазначених Кодексів, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом.

Як було зазначено вище, пунктом 4.2. договору передбачено, що замовник здійснює оплату поставленого товару з відтермінуванням 5 робочих днів з дати поставки товару та на підставі отриманого від постачальника оригіналу рахунку, але не раніше реєстрації податкової накладної, при умові своєчасного надання постачальником належним чином оформлених рахунку - фактури, видаткової накладної, товарно-транспортної накладної, документів щодо якості на товар. У документах, а саме: рахунку-фактурі, видатковій накладній, товарно-транспортній накладній, податковій накладній зазначається код товару згідно з УКТ ЗЕД.

Як зазначив позивач у позовній заяві, поставлений 02.08.2023 товар був оплачений відповідачем лише частково 31.08.2023 на суму 1 666 851 грн. 80 коп.

Судом встановлено, що податкова накладна на суму 7 231 200 грн. 00 коп. (а.с.27-28) складена позивачем та зареєстрована в Єдиному реєстрі податкових накладних 23.08.2023, що вбачається з Квитанції про реєстрацію податкової накладної/розрахунку коригування кількісних і вартісних показників до податкової накладної в Єдиному реєстрі податкових накладних (а.с.29).

При цьому, суд не досліджує питання фактичного отримання відповідачем рахунку на оплату № 29 від 02.08.2023 на суму 7 231 200 грн. 00 коп. поставленого 02.08.2023 товару, оскільки:

- за своєю природою рахунок є документом, який містить тільки платіжні реквізити, на які потрібно перерахувати кошти, а в даному випадку такі реквізити містилися, зокрема у договорі про закупівлю № 23065 від 28.02.2023 та видатковій накладній № 22 від 02.08.2023;

- ненадання рахунку-фактури не є відкладальною умовою в розумінні статті 212 Цивільного кодексу України та не є простроченням кредитора в розумінні статті 613 Цивільного кодексу України, а відсутність рахунку-фактури не звільняє боржника від обов`язку з оплати наданих товарів (послуг). Вказана правова позиція викладена в постановах Верховного Суду у справі № 918/537/18 від 02.07.2019, у справі № 910/19702/17 від 20.12.2018, у справі № 910/21406/17 від 10.10.2018, у справі № 910/22589/17 від 05.09.2018, у справі № 905/915/17 від 13.07.2018.

Враховуючи викладене, а також визначений у пункті 4.2. договору порядок та строк оплати товару, враховуючи встановлену судом дату реєстрації податкової накладної (23.08.2023), строк оплати поставленого позивачем 02.08.2023 товару є таким, що настав 24.08.2023.

Згідно зі статтею 599 Цивільного кодексу України зобов`язання припиняється виконанням, проведеним належним чином.

Відповідно до статті 610 Цивільного кодексу України, порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).

Згідно зі статтею 612 Цивільного кодексу України, боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом.

Відповідно до частини 2 статті 193 Господарського кодексу України кожна сторона повинна вжити усіх заходів, необхідних для належного виконання нею зобов`язання, враховуючи інтереси другої сторони та забезпечення загальногосподарського інтересу.

Крім того, згідно зі статтею 629 Цивільного кодексу України договір є обов`язковим для виконання сторонами.

Судом враховано, що згідно з умовами пункту 6.2. договору замовник, зокрема, має право залишити рахунок постачальника без здійснення оплати у разі не надання або неналежного оформлення товаросупровідних документів, поставки неякісного, некомплектного товару (пункт 6.2.5. договору);

У пункті 6.3.3. договору визначено, що постачальник зобов`язаний надавати замовнику відповідну товаросупроводжувальну документацію (видаткову накладну, товарно-транспортну накладну, документи, що підтверджують якість товару) при кожній поставці товару.

Заперечення відповідача щодо ненастання строку оплати, з огляду на невідповідність складених у спірний період видаткової накладної, рахунку-фактури та товарно-транспортної накладної вимогам, зазначеним у пункті 4.2. договору (щодо відсутності у них даних про код товару згідно з УКТ ЗЕД), судом відхиляються, з огляду на таке.

Відповідно до статті 1 Закону України "Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні" первинним документом є документ, який містить відомості про господарську операцію.

Підставою для бухгалтерського обліку господарських операцій є первинні документи.

Для контролю та впорядкування оброблення даних на підставі первинних документів можуть складатися зведені облікові документи; первинні та зведені облікові документи можуть бути складені у паперовій або в електронній формі та повинні мати такі обов`язкові реквізити, якщо інше не передбачено окремими законодавчими актами України: - назву документа (форми); - дату складання; - назву підприємства, від імені якого складено документ; - зміст та обсяг господарської операції, одиницю виміру господарської операції; - посади осіб, відповідальних за здійснення господарської операції і правильність її оформлення; - особистий підпис або інші дані, що дають змогу ідентифікувати особу, яка брала участь у здійсненні господарської операції; первинні документи, складені в електронній формі, застосовуються у бухгалтерському обліку за умови дотримання вимог законодавства про електронні документи та електронний документообіг; неістотні недоліки в документах, що містять відомості про господарську операцію, не є підставою для невизнання господарської операції, за умови, що такі недоліки не перешкоджають можливості ідентифікувати особу, яка брала участь у здійсненні господарської операції, та містять відомості про дату складання документа, назву підприємства, від імені якого складено документ, зміст та обсяг господарської операції тощо; інформація, що міститься у прийнятих до обліку первинних документах, систематизується на рахунках бухгалтерського обліку в регістрах синтетичного та аналітичного обліку шляхом подвійного запису їх на взаємопов`язаних рахунках бухгалтерського обліку.

Судом встановлено, що надані первинні документи, що складені між позивачем та відповідачем в розумінні Закону України "Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні", є такими, що підтверджують здійснення господарських операцій по постачанню позивачем відповідачу товару.

Відповідач факт здійснення поставки товару, який підтверджено належним чином оформленими первинними документами (видатковою накладною) не спростував, строк відтермінування оплати товару сплив, а відтак, обов`язок відповідача щодо оплати товару настав.

Згідно із частиною 3 статті 13 Цивільного кодексу України не допускаються дії особи, що вчиняються з наміром завдати шкоди іншій особі, а також зловживання правом в інших формах.

Відповідно до статті 3 Цивільного кодексу України одними із загальних засад цивільного законодавства є справедливість, добросовісність та розумність.

Крім того, господарський суд вважає за необхідне наголосити на тому, що відповідно до частини 3 статті 509 Цивільного кодексу України зобов`язання має ґрунтуватись на засадах добросовісності, розумності та справедливості.

При цьому, у рішенні Конституційного Суду України від 01.12.2004 № 18-рп/2004 зазначено, що поняття "охоронюваний законом інтерес" у логічно-смисловому зв`язку з поняттям "права", треба розуміти як прагнення до користування конкретним матеріальним та/або нематеріальним благом, зокрема, з метою задоволення індивідуальних і колективних потреб, які не суперечать Конституції і законам України, суспільним інтересам, справедливості, добросовісності, розумності та іншим загальноправовим засадам.

Суд виходить із того, що у принципі добросовісності, а саме: при реалізації прав і повноважень, закладений принцип неприпустимості зловживання правом, згідно з якими здійснення прав та свобод однієї особи не повинне порушувати права та свободи інших осіб. У цьому випадку особа надає своїм діям повну видимість юридичної правильності, використовуючи насправді свої права в цілях, які є протилежними тим, що переслідує позитивне право.

Сторони є вільними у виборі контрагента, у визначенні умов договору, тощо, що відповідає нормам закону. Добросовісність, розумність та справедливість є засадами зобов`язальних правовідносин і зміст даних принципів полягає у тому, що тексти законів, правочинів та їх застосування суб`єктами цивільних правовідносин мають бути належними і справедливими та відповідати загальновизнаним нормам обороту; закріпленні можливості адекватного захисту порушеного цивільного права або інтересу; поєднання створення норм, спрямованих на забезпечення реалізації цивільного права з дотриманням прав і інтересів інших осіб. В свою чергу, добросовісність є внутрішнім критерієм, в той час як справедливість і розумність - зовнішнім або об`єктивним, і зазначені принципи у сукупності є оціночними категоріями цивільного права.

Суд враховує і те, що цивільне законодавство не дає визначення даних принципів, віддаючи це на розсуд сторін зобов`язання, тобто укладаючи угоду сторони повинні керуватись внутрішнім критерієм - добросовісністю по відношенню до контрагента (вчиняти дії таким чином, щоб при цьому не завдавалася шкода, неможливість укладення зобов`язання на засадах обману, насильства, зловживання довірою, дотримуватись правової поведінки суб`єктів зобов`язання, вчиняти всі залежні від сторони зобов`язання дії щодо належного виконання зобов`язання та непорушення прав інших осіб), і виходити з зовнішнього критерію - справедливості та розумності, що виражається в рівному юридичному масштабі поведінки й у пропорційності юридичної відповідальності вчиненому правопорушенню, тобто кожна сторона у виконанні цивільно-правових зобов`язань повинна дотримуватись такої поведінки по відношенню до своїх прав і обов`язків, яка б виключала необ`єктивні (неупереджені, несправедливі) дії сторін зобов`язання стосовно одна одної.

Згідно з частиною 1 статті 11 Господарського процесуального кодексу України суд при розгляді справи керується принципом верховенства права.

Суд, здійснюючи правосуддя на засадах верховенства права, забезпечує кожному право на справедливий суд та повагу до інших прав і свобод, гарантованих Конституцією і законами України, а також міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України (стаття 2 Закону України "Про судоустрій і статус суддів").

Згідно зі статтею 1, частиною 1 статті 9 Закону України "Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні" первинний документ - це документ, що містить відомості про господарську операцію. У свою чергу, господарська операція - це дія або подія, що викликає зміну в структурі активів і зобов`язань, власному капіталі підприємства. Метою складання первинних документів є відображення господарських операцій у бухгалтерському обліку.

Суд відзначає, що код товарів згідно з УКТ ЗЕД застосовуються для визначення відповідності податкових накладних/розрахунків коригування, які подано для реєстрації в Єдиному реєстрі податкових накладних, критеріям ризиковості здійснення операції при здійсненні автоматизованого моніторингу, не зазначення УКТ ЗЕД ніяким чином не впливає на можливість оплати поставленого товару.

Більше того, вказане твердження суду підтверджено діями самого відповідачем, який частково оплатив поставлений 02.08.2023 товар на суму 1 666 851 грн. 80 коп.

Слід також відзначити, що доказів звернення відповідача до позивача із вимогою/претензією стосовно не зазначення коду товару згідно з УКТ ЗЕД у видатковій накладній, рахунку-фактурі та товарно-транспортній накладній матеріали справи не містять. До моменту звернення позивача із позовом до суду відповідач не заявив про існування будь-яких перешкод в оплаті поставленого товару, з огляду на відсутність даних про код товарів згідно з УКТ ЗЕД, що, на думку суду, свідчить про намагання відповідача уникнути виконання своїх зобов`язань за договором перед позивачем.

З приводу передачі постачальником разом із товаром товаросупровідних документів суд зазначає таке.

Статтею 666 Цивільного кодексу України встановлено, що якщо продавець не передає покупцеві приналежності товару та документи, що стосуються товару та підлягають переданню разом з товаром відповідно до договору купівлі-продажу або актів цивільного законодавства, покупець має право встановити розумний строк для їх передання. Якщо приналежності товару або документи, що стосуються товару, не передані продавцем у встановлений строк, покупець має право відмовитися від договору купівлі-продажу та повернути товар продавцеві.

Суд відзначає, що матеріали справи не містять, а сторонами у справі не надано доказів:

- звернення відповідача з вимогою надати документи щодо якості чи інші документи, що стосуються товару та підлягають переданню разом з ним, встановивши при цьому, розумний строк для їх передання;

- відмови відповідача від договору № 23065 від 28.02.2023;

- доказів повного повернення отриманого 02.08.2023 товару на суму 7 231 200 грн. 00 коп.;

- відмови від прийняття товару чи вчинення інших дій, які б могли свідчити про невиконання позивачем своїх зобов`язань за договором у повному обсязі.

Слід також зазначити, що відповідно до частини 1 статті 13 Господарського процесуального кодексу України судочинство у господарських судах здійснюється на засадах змагальності сторін.

Пункт 3 частини 2 статті 129 Конституції України визначає одним із принципів судочинства змагальність сторін та свободу в наданні ними своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості. Згідно з частинами 1, 3 статті 74, частиною 1 статті 77 Господарського процесуального кодексу України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Обставини, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

Отже, обов`язок із доказування слід розуміти як закріплену в процесуальному та матеріальному законодавстві міру належної поведінки особи, що бере участь у судовому процесі, із збирання та надання доказів для підтвердження свого суб`єктивного права, що має за мету усунення невизначеності, яка виникає в правовідносинах у разі неможливості достовірно з`ясувати обставини, які мають значення для справи.

З приводу посилання відповідача на відсутність у матеріалах справи доказів направлення претензії суд зазначає таке.

Вибір способу захисту своїх прав та порушених інтересів є правом позивача. Відповідно до рішення Конституційного суду України від 09.07.2002 у справі № 1-2/2002, положення частини 2 статті 124 Конституції України передбачають захист судом прав і свобод людини і громадянина, а також прав юридичної особи, надаючи можливість кожному захищати права і свободи будь-якими не забороненими законом засобами (частина 5 статті 55 Конституції України). Тобто кожна особа, має право вільно обирати не заборонений законом засіб захисту прав і свобод, у тому числі - судовий захист.

Обов`язкове досудове врегулювання спорів, яке виключає можливість прийняття позовної заяви до розгляду і здійснення за нею правосуддя, порушує право особи на судовий захист. Можливість використання суб`єктами правовідносин досудового врегулювання спорів може бути додатковим засобом правового захисту, який держава надає учасникам певних правовідносин, що не суперечить принципу здійснення правосуддя виключно судом. Виходячи з необхідності підвищення рівня правового захисту держава може стимулювати вирішення правових спорів у межах досудових процедур, однак їх використання є правом, а не обов`язком особи, яка потребує такого захисту.

Таким чином, обрання певного засобу правового захисту, у тому числі і досудового врегулювання спору, є правом, а не обов`язком особи, яка добровільно, виходячи з власних інтересів, його використовує.

Обмеження заявників у праві на судовий захист шляхом відмови у задоволенні позову за відсутності доказів попереднього їх звернення до продавця з вимогами, оформленими в інший спосіб, ніж позов (відмінними від нього), фактично буде призводити до порушення принципів верховенства права, доступності судового захисту. Схожі правові висновки наведені у постановах Верховного Суду від 26.06.2019 у справі № 201/13756/16-ц (провадження № 61-6896св19), від 18.09.2019 у справі № 183/2925/17 (провадження № 61-12368св19), від 16.02.2022 у справі № 520/19325/18 (провадження № 61-9353св21) та узгоджуються із правовими висновками, викладеними у постановах Верховного Суду від 27.05.2020 у справі №922/2131/19, від 27.11.2019 у справі № 924/277/19, від 20.02.2019 у справі № 912/2275/17, від 30.07.2019 у справі № 904/4899/18.

Враховуючи вказане, заперечення відповідача в цій частині судом відхиляються.

При цьому, доказів на підтвердження повної оплати поставленого позивачем 02.08.2023 товару на залишкову суму 5 564 348 грн. 20 коп. (7 231 200, 00 - 1 666 851,80) відповідач не надав, доводи позивача щодо наявності боргу, шляхом надання належних доказів, не спростував.

Враховуючи зазначені вище норми чинного законодавства України та обставини справи, господарський суд вважає, що вимоги позивача в цій частині є обґрунтованими та доведеними належними доказами, у зв`язку з чим підлягають задоволенню, оскільки зобов`язання повинні виконуватись належним чином та у встановлені строки.

Враховуючи вищевикладене, є правомірними та такими, що підлягають задоволенню позовні вимоги щодо стягнення з відповідача на користь позивача основного боргу в сумі 5 564 348 грн. 20 коп.

При цьому, з метою захисту законних прав та інтересів фізичних та юридичних осіб при укладанні різноманітних правочинів та договорів законодавство передбачає ряд способів, які сприяють виконанню зобов`язань - способи або види забезпечення виконання зобов`язань.

Правові наслідки порушення юридичними і фізичними особами своїх грошових зобов`язань передбачені, зокрема, приписами статей 549 - 552, 611, 625 Цивільного кодексу України.

Відповідно до пункту 3 частини 1 статті 611 Цивільного кодексу України у разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема сплата неустойки.

Такий вид забезпечення виконання зобов`язання як пеня та її розмір встановлено частиною 3 статті 549 Цивільного кодексу України, частиною 6 статті 231 Господарського кодексу України, статтями 1, 3 Закону України "Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов`язань" та частиною 6 статті 232 Господарського кодексу України.

Штрафними санкціями у Господарському кодексі України визнаються господарські санкції у вигляді грошової суми (неустойка, штраф, пеня), яку учасник господарських відносин зобов`язаний сплатити у разі порушення ним правил здійснення господарської діяльності, невиконання або неналежного виконання господарського зобов`язання (частина 1 статті 230 Господарському кодексі України).

Згідно з частиною 6 статті 231 Господарського кодексу України штрафні санкції за порушення грошових зобов`язань встановлюються у відсотках, розмір яких визначається обліковою ставкою Національного банку України, за увесь час користування чужими коштами, якщо інший розмір відсотків не передбачено законом або договором.

У відповідності до частини 6 статті 232 Господарського кодексу України нарахування штрафних санкцій за прострочення виконання зобов`язання, якщо інше не встановлено законом або договором, припиняється через шість місяців від дня, коли зобов`язання мало бути виконано.

Згідно зі статтями 1 та 3 Закону України "Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов`язань" платники грошових коштів сплачують на користь одержувачів цих коштів за прострочку платежу пеню в розмірі, що встановлюється за згодою сторін. Розмір пені, передбачений статтею 1 цього Закону, обчислюється від суми простроченого платежу та не може перевищувати подвійної облікової ставки Національного банку України, що діяла у період, за який сплачується пеня.

Пунктом 7.5. договору передбачено, що у разі порушення строків оплати, замовник сплачує постачальнику пеню у розмірі 0,01% від несвоєчасно оплаченої суми за кожен день прострочення платежу, але не більше подвійної облікової ставки НБУ, що діяла у період, за який нараховується пеня.

За прострочення виконання зобов`язання, на підставі пункту 7.5. договору, позивач нарахував та просить суд стягнути з відповідача пеню за період прострочення з 25.08.2023 по 16.01.2024 (145 днів) в сумі 80 683 грн. 05 коп.

Господарським судом здійснено перевірку розрахунку пені, зробленого позивачем (а.с.10-11), та встановлено, що під час його проведення позивачем була вірно визначена сума заборгованості та період прострочення, арифметично розрахунок проведений також вірно.

Отже, розрахунок пені, здійснений позивачем (а.с.10-11) визнається судом обґрунтованими та такими, що відповідає вимогам законодавства, умовам договору та фактичним обставинам справи.

Таким чином, вимоги позивача в частині стягнення пені підлягають задоволенню в сумі 80 683 грн. 05 коп.

Крім того, відповідно до статті 625 Цивільного кодексу України боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три відсотки річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Відповідач посилається на те, що у пункті 11.1. договору сторони домовилися, що прострочені замовником грошові зобов`язання, передбачені договором, повинні виконуватись без урахування індексу інфляції та 3% річних, тобто розмір процентів та інфляція прирівнюються до 0%.

Вказане твердження відповідача розцінюється судом критично, оскільки, закріпивши принцип свободи договору у Цивільному кодексі України, законодавець також визначив, що свобода договору не є безмежною, оскільки відповідно до абзацу 2 частини 3 статті 6 та статті 627 цього Кодексу при укладенні договору, виборі контрагентів, визначенні умов договору сторони не можуть діяти всупереч положенням цього Кодексу та інших актів цивільного законодавства, зокрема, всупереч принципам справедливості, добросовісності, розумності.

Зазначені положення узгоджуються з нормами частини 1 статті 203, частини 1 статті 215 Цивільного кодексу України, відповідно до яких підставою недійсності правочинів є суперечність їх актам цивільного законодавства.

Слід відзначити, що стаття 625 Цивільного кодексу України не надає сторонами права та можливості встановлювати розмір інфляційних втрат, навпроти, вказана норма імперативним чином встановлює, що на вимогу кредитора боржник зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення.

Так, на підставі статті 625 Цивільного кодексу України позивач нарахував та просить суд стягнути з відповідача інфляційні втрати за період з вересня по грудень 2023 року в сумі 140 399 грн. 28 коп.

З приводу вказаних вимог суд зазначає таке.

Об`єднаною палатою Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду у справі № 905/21/19 наведено формулу за якою можна розрахувати інфляційні втрати: "Х" * "і-1" - 100 грн. = "ЗБ", де "Х" - залишок боргу на початок розрахункового періоду, "і-1" - офіційно встановлений індекс інфляції у розрахунковому місяці та 100 грн. - умовна сума погашення боргу у цьому місяці, а "ЗБ" - залишок основного боргу з інфляційною складовою за цей місяць (вартість грошей з урахуванням інфляції у цьому місяці та часткового погашення боргу у цьому ж місяці). При цьому зазначено, що за наступний місяць базовою сумою для розрахунку індексу інфляції буде залишок боргу разом з інфляційною складовою за попередній місяць ("ЗБ" відповідно до наведеної формули), який перемножується на індекс інфляції за цей місяць, а від зазначеного добутку має відніматися сума погашення боржником своєї заборгованості у поточному місяці (якщо таке погашення відбувалося).

У випадку якщо погашення боргу не відбувалося декілька місяців підряд, то залишок основного боргу з інфляційною складовою за перший розрахунковий місяць такого періоду ("ЗБ") перемножується послідовно на індекси інфляції за весь період, протягом якого не відбувалося погашення боргу, та ділиться на 100%.

Зазначена правова позиція також викладена у постанові Верховного Суду від 20.08.2020 у справі № 904/3546/19.

Крім того, об`єднана палата Касаційного господарського суду у постанові від 20.11.2020 у справі № 910/13071/19 надала роз`яснення, що сума боргу, внесена за період з 1 до 15 числа включно відповідного місяця, індексується за період з урахуванням цього місяця, а якщо суму внесено з 16 до 31 числа місяця, то розрахунок починається з наступного місяця. За аналогією, якщо погашення заборгованості відбулося з 1 по 15 число включно відповідного місяця - інфляційна складова розраховується без урахування цього місяця, а якщо з 16 до 31 числа місяця - інфляційна складова розраховується з урахуванням цього місяця.

Отже, якщо період прострочення виконання грошового зобов`язання складає неповний місяць, то інфляційна складова враховується або не враховується в залежності від математичного округлення періоду прострочення у неповному місяці.

Методику розрахунку інфляційних втрат за неповний місяць прострочення виконання грошового зобов`язання доцільно відобразити, виходячи з математичного підходу до округлення днів у календарному місяці, упродовж якого мало місце прострочення, а саме:

- час прострочення у неповному місяці більше півмісяця (> 15 днів) = 1 (один) місяць, тому за такий неповний місяць нараховується індекс інфляції на суму боргу;

- час прострочення у неповному місяці менше або дорівнює половині місяця (від 1, включно з 15 днями) = 0 (нуль), тому за такий неповний місяць інфляційна складова боргу не враховується.

Отже, враховуючи вказане вище, господарським судом здійснено перевірку розрахунку інфляційних втрат, зробленого позивачем (а.с. 13), та встановлено, що під час його проведення позивачем було вірно визначено суму заборгованості та період нарахування інфляційних втрат, арифметично розрахунок проведено вірно.

Враховуючи вказане, розрахунок інфляційних втрат, здійснений позивачем (а.с.13), визнається судом обґрунтованим та таким, що відповідає вимогам законодавства та фактичним обставинам справи.

Враховуючи викладене, вимоги позивача в частині стягнення інфляційних втрат підлягають задоволенню в сумі 140 399 грн. 28 коп.

Крім того, на підставі статті 625 Цивільного кодексу України позивач нарахував та просить суд стягнути з відповідача також 3% річних за період прострочення з 25.08.2023 по 16.01.2024 у сумі 66 294 грн. 85 коп.

Відповідач проти стягнення 3% річних також заперечує, посилаючись на те, що пунктом 11.1 договору встановлено, що прострочені замовником грошові зобов`язання, передбачені даним договором, повинні виконуватися без урахування індексу інфляції та трьох процентів річних.

Як було зазначено вище, відповідно до пункту 11.1 договору сторони домовились, що прострочені замовником грошові зобов`язання, передбачені цим договором повинні виконуватися без урахування індексу інфляції та трьох процентів річних, тобто розмір процентів та інфляція прирівнюються до нуля відсотків.

Слід відзначити, що за змістом статті 625 Цивільного кодексу України сторони можуть на власний розсуд визначити інший розмір процентів річних. Займенник "інший" в українській мові має значення означального, тобто вказує на ознаку, але не називає її і розуміється як такий, який відрізняється від названого, даного, встановленого і таке інше. У цьому випадку проценти визначені у договорі є відмінними від встановлених у статті 3%. Тобто 3% - розмір, який застосовується у випадку, коли сторони не визначили у договорі відповідного розміру. Водночас сторони вільні у визначенні відмінного від трьох процентів розміру, щодо якого вони дійшли згоди та зазначили його у договорі. Ключовим є сам факт застосування положень частини 2 статті 625 Цивільного кодексу України та встановлення погодженого розміру, у тому числі якщо він становить 0%.

Хоча зобов`язання сплатити проценти річних, передбачених частиною 2 статті 625 Цивільного кодексу України, є способом компенсації майнових втрат, однак неможливо відокремити таку компенсацію від права сторін встановлювати відповідний її розмір, який на їх думку буде розумним та справедливим у сукупності з імперативним відшкодуванням матеріальних втрат від знецінення грошових коштів унаслідок інфляційних процесів.

Положення спірного договору, погоджене сторонами та викладене саме у формі встановлення розміру процентів річних (0%), вказує на фактичну реалізацію принципу свободи договору, як одного з основоположних у цивільному законодавстві.

Оскільки частина 2 статті 625 Цивільного кодексу України надає можливість самостійного визначення розміру процентів річних від простроченої суми і дійшовши згоди щодо нього, сторони реалізували таке право у такому значенні, щодо якого у них не виникло заперечень. Отже, відповідно до частини 2 статті 625 Цивільного кодексу України сторони у договорі визначили інший розмір процентів річних - 0%, що узгоджується зі свободою договору.

Зважаючи на вищевикладене, враховуючи положення статей 627, 628 Цивільного кодексу України, приймаючи до уваги, що сторони визначили інший розмір процентів річних, ніж передбачено частиною 2 статті 625 Цивільного кодексу України, а саме: 0% річних, позовні вимоги про стягнення з відповідача 3% річних в сумі 66 294 грн. 85 коп. є необґрунтованими та безпідставними, тому задоволенню не підлягають.

Аналогічну правову позицію викладено у постановах Верховного Суду від 23.07.2019 у справі № 910/4519/18, від 25.06.2020 у справі № 910/4926/19.

Враховуючи все вищевикладене, позовні вимоги позивача підлягають частковому задоволенню.

Відповідно до вимог статті 129 Господарського процесуального кодексу України, судові витрати по справі покладаються на сторін пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Стягненню з відповідача на користь позивача підлягає частина витрат по сплаті судового збору в сумі 86 781 грн. 46 коп.

Керуючись статтями 2, 3, 20, 73 - 79, 86, 91, 129, 233, 236 - 238, 240, 241 Господарського процесуального кодексу України, господарський суд

ВИРІШИВ:

Позовні вимоги Товариства з обмеженою відповідальністю "Локодеталь" до Приватного акціонерного товариства "Дніпропетровський тепловозоремонтний завод" про стягнення заборгованості за договором про закупівлю № 23065 від 28.02.2023 у загальному розмірі 5 851 725 грн. 38 коп. - задовольнити частково.

Стягнути з Приватного акціонерного товариства "Дніпропетровський тепловозоремонтний завод" (вулиця Академіка Белелюбського, будинок 7, м. Дніпро, 49038; ідентифікаційний код 00659101) на користь Товариства з обмеженою відповідальністю "Локодеталь" (вулиця Михайла Котельникова, будинок 45-В, м. Київ, 03115; ідентифікаційний код 43192128) - 5 564 348 грн. 20 коп. - основного боргу, 80 683 грн. 05 коп. - пені, 140 399 грн. 28 коп. - інфляційних втрат та 86 781 грн. 46 коп. - частину витрат по сплаті судового збору.

В задоволенні решти позовних вимог - відмовити.

Видати наказ після набрання рішенням законної сили.

Рішення суду може бути оскаржене протягом двадцяти днів з дня підписання рішення, шляхом подання апеляційної скарги до Центрального апеляційного господарського суду.

Рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Повний текст рішення складений та підписаний 04.04.2024.

Суддя Ю.В. Фещенко