ПІВДЕННО-ЗАХІДНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
_____________________________________________________________________________________________
П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

03 квітня 2024 року м. ОдесаСправа № 916/3419/23
Південно-західний апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючої судді Принцевської Н.М.;

суддів: Діброви Г.І., Савицького Я.Ф.;

(Південно-західний апеляційний господарський суд, м. Одеса, пр-т Шевченка,29)

розглянувши в порядку письмового провадження апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю "ТІС-ВУГІЛЛЯ"

на рішення Господарського суду Одеської області від 18.12.2023 року (повний текст складено 25.12.2023)

по справі №916/3419/23

за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю "АЙРОНТРЕЙД"

до Товариства з обмеженою відповідальністю "ТІС-ВУГІЛЛЯ"

про стягнення 64 648,48 грн.,

(суддя першої інстанції: Пінтеліна Т.Г., дата та місце ухвалення рішення: 18.12.2023 року, Господарський суд Одеської області, м. Одеса, пр-т Шевченка,29),

У серпні 2023 року Товариство з обмеженою відповідальністю "АЙРОНТРЕЙД" (далі - позивач) звернулось до Господарського суду Одеської області з позовною заявою до Товариства з обмеженою відповідальністю "ТІС-ВУГІЛЛЯ" (далі відповідач) про стягнення 64 648,48 грн.

В обґрунтування позовних вимог, заявник посилався на несвоєчасне виконання відповідачем умов укладеного між сторонами Договору поставки №1105/23 стосовно оплати поставленого товару у сумі 59260,32 грн. Також, позивачем у зв`язку з неналежним виконання відповідачем зобов`язань за Договором, було нараховано відповідачу пеню в сумі 5 083,83грн. та 3% річних в сумі 304,33 грн.

Рішенням Господарського суду Одеської області від 18.12.2023 позовні вимоги задоволено в повному обсязі; стягнуто з Товариства з обмеженою відповідальністю "ТІС-ВУГІЛЛЯ" на користь Товариства з обмеженою відповідальністю "АЙРОНТРЕЙД" основний борг у розмірі 59 260, 32 грн., пеню в сумі 5 083,83 грн., 3% річних в сумі 304,33 грн., судовий збір в розмірі 2 684 грн. та витрати на професійну правничу допомогу в розмірі 7 000 грн.

У своєму рішенні суд дійшов висновку, що позовні вимоги Товариства з обмеженою відповідальністю "АЙРОНТРЕЙД" є обґрунтованими, підтверджені належними доказами наявними в матеріалах справи, а отже позов є таким, що піддягає задоволенню в повному обсязі.

Проаналізувавши здійснений позивачем розрахунок пені, заявленої до стягнення, господарський суд дійшов висновку про правильність та обґрунтованість здійсненого позивачем розрахунку пені, у зв`язку з чим позовні вимоги Товариства з обмеженою відповідальністю "АЙРОНТРЕЙД" в частині стягнення з відповідача пені в розмірі 5 083,83 грн. також підлягають задоволенню.

Дослідивши та перевіривши здійснений позивачем розрахунок суми 3% річних в розмірі 304,33грн., судом було встановлено, що розрахунок 3% річних здійснено позивачем вірно. Відтак, з відповідача підлягають стягненню 3% річних в розмірі 304,33 грн.

Крім того, господарський суд дійшов висновку про наявність правових підстав стягнення з відповідача на користь позивача витрат на професійну правничу допомогу у розмірі 7 000 грн.

Не погоджуючись з рішенням суду першої інстанції, Товариство з обмеженою відповідальністю "ТІС-ВУГІЛЛЯ" звернулось до Південно-західного апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою, у якій просить скасувати рішення суду першої інстанції та прийняти нове, яким у задоволенні позову відмовити.

На переконання відповідача, судом першої інстанції були порушені норми процесуального права та невірно застосовано норми матеріального права, з огляду на наступне.

По-перше: апелянт вважає, що судом першої інстанції до спірних взаємовідносин між позивачем та відповідачем було помилково застосовано норми ст.202, 601 Цивільного кодексу України, проте суд мав би застосувати положення ст. 235-237 Господарського кодексу України.

Апелянт, фактично дублюючи правову позицію викладену ним у відзиві на позовну заяву, зазначає, що при укладанні Договору сторони не скористались правом та не передбачили умову, за якої строк поставки товару відтерміновується на строк прострочення сплати передплати та не передбачили умову про те, що термін поставки відліковується від дня здійснення передплати. Згідно з видатковою накладною №630 від 07.07.2023 та товарно-транспортною накладною №АТ000000145 від 07.07.2023 товар був поставлений фактично лише 10.07.2023, що є порушенням умов Договору позивачем та простроченням поставки на 42 дні.

У Договорі №1105/23 від 11.05.2023 року сторонами забезпечено виконання зобов`язання позивача щодо поставки продукції у передбачені строки шляхом встановлення права відповідача отримати суму нарахованих штрафних санкцій з суми, яка підлягає виплаті позивачу.

Апелянт зазначає, що враховуючи факт прострочення позивачем поставки товару за Договором, всього штрафних санкцій за період прострочення відповідно до п.6.3 Договору нараховано 59260,32 грн.

Так, відповідач зазначає, що ним в силу п.3.2 Договору було направлено позивачу лист №1107/10 від 11.07.2023 у якому відповідач повідомляв позивача, що відповідач затримує оплату поставленої продукції на суму штрафних санкцій у розмірі 59260,32 грн.

Апелянт звертає увагу суду, що під час застосування оперативно-господарської санкції у вигляді затримання оплати в розмірі 59260,32 грн. та під час судового розгляду справи, відповідач зазначав виключно про притримання остаточної оплати за Договором поставки до моменту сплати позивачем нарахованого штрафу, а не про залік однорідних вимог. Тому, на переконання апелянта, твердження суду першої інстанції в оскаржуваному рішенні про здійснення заліку є хибним.

По-друге: відповідач зазначає, що сторонами Договору забезпечено виконання зобов`язання позивача щодо поставки продукції у передбачені строки шляхом встановлення права відповідача на притримання сплати за несвоєчасно поставлений товар до моменту отримання суми штрафних санкцій, спричинених невиконанням Договору та збитків із сум, що підлягають сплаті постачальником.

Саме тому, на переконання заявника, позивач в силу приписів ч.2 ст.237 Господарського процесуального кодексу України повинен був подати позов про скасування такої санкції та відшкодування збитків, завданих її застосуванням. Однак, позивач таким правом не скористався та звернувся з позовом про витребування суми за поставлений невчасно товар.

Отже, відповідач вважає, що рішення суду першої інстанції ухвалено при відсутності повного з`ясування обставин справи із застосуванням до спірних правовідносин невірних норм матеріального права.

Крім того, апелянт вважає, що судом не враховано, що за своїми правовими наслідками залік зустрічних однорідних вимог характеризується припиненням вимог, залік яких здійснено. В той час, коли застосування оперативно-господарської санкції, передбаченої Договором, не призводить до припинення, як вимоги зі сплати притриманої решти вартості поставленого товару, так і вимоги про сплату нарахованих штрафних санкцій, на суму яких притримано відповідачем сплату частини поставленого товару.

Апелянт також посилається у своїй скарзі на приписи п.2 ч.1 ст.231 Господарського процесуального кодексу України, якими передбачено, що господарський суд закриває провадження у справі, якщо відсутній предмет спору.

Відповідач переконаний, що судом першої інстанції при розгляді спору не було враховано, що спір як такий щодо сплати відповідачем затриманої ним частини вартості товару, відповідно до п.3.2 Договору, можливий лише після того, як позивачем будуть сплачені нараховані штрафні санкції, лише після чого у відповідача виникає зобов`язання зі сплати зазначеної затриманої частини вартості товару. Однак, сплату зазначених штрафних санкцій, так само як і скасування, відповідно до ч.2 ст.237 Господарського процесуального кодексу України оперативно-господарської санкції застосованої відповідачем, здійснено не було.

З огляду на зазначене, апелянт просить скасувати оскаржуване рішення та прийняте нове, яким у задоволенні позову відмовити в повному обсязі, а також стягнути з позивача на користь відповідача судові витрати в розмірі 15587 грн.

Ухвалою Південно-західного апеляційного господарського суду від 22.01.2024 відкрито апеляційне провадження за апеляційною скаргою Товариства з обмеженою відповідальністю "ТІС-ВУГІЛЛЯ" на рішення Господарського суду Одеської області від 18.12.2023 по справі №916/3419/23; вирішено розглянути зазначену скаргу у спрощеному позовному провадженні без повідомлення учасників справи за наявними у справі матеріалами в порядку письмового провадження; витребувано у Господарського суду Одеської області матеріали справи №916/3419/23.

24.01.2024 до Південно-західного апеляційного господарського суду надійшли матеріали справи №916/3419/23.

05.02.2024 до Південно-західного апеляційного господарського суду від Товариства з обмеженою відповідальністю "АЙРОНТРЕЙД" надійшов відзив на апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю "ТІС-ВУГІЛЛЯ".

У своєму відзиві позивач не погоджується з доводами апеляційної скарги, вважає її необґрунтованою та такою, що задоволенню не підлягає, а рішення Господарського суду Одеської області від 18.12.2023 законним, обґрунтованим та таким, що має бути залишено без змін.

Позивач зазначає, що оскільки прострочення позивачем поставки товару було спричинено простроченням попередньої оплати відповідачем, за даних обставин відсутні підстави для притягнення позивача до господарсько-правової відповідальності та застосування до нього оперативно-господарських і штрафних санкцій.

Крім того, позивач звертає увагу у своєму відзиві, що оскільки п. 6.3 Договору передбачено нарахування саме штрафу, а не пені, то визначення суми штрафу за кожен день прострочення виконання є таким, що суперечить ст.549 Цивільного кодексу України.

Позивач зазначає у своєму відзиві, що прострочення відповідачем строку попередньої оплати є простроченням кредитора, що спричинило прострочення позивача, а в силу ч.4 ст.612 Цивільного кодексу України, прострочення боржника не настає, якщо зобов`язання не може бути виконане внаслідок прострочення кредитора.

Позивач також вказує, що відповідачем був порушений порядок застосування оперативно-господарської санкції, вирахування грошових коштів з оплати за поставлений товар є зарахуванням зустрічних вимог в односторонньому порядку, що не передбачено Договором.

За таких обставин, позивач вважає поведінку відповідача неправомірною, а всі доводи та аргументи останнього, викладені ним в апеляційній скарзі безпідставними, необґрунтованими та такими, що спростовуються наявними в матеріалах справи доказами, а дії відповідача - спрямованими на ухилення від виконання грошового зобов`язання, що є підставою для відмови в задоволенні апеляційної скарги.

Окрім того, позивач просить стягнути з відповідача на користь позивача витрати на професійну правничу допомогу за попереднім розрахунком у сумі 3000 грн.

12.02.2024 до Південно-західного апеляційного господарського суду від Товариства з обмеженою відповідальністю "ТІС-ВУГІЛЛЯ" надійшли письмові пояснення, у яких відповідач зазначає, що позивачем пропущено строк на подання відзиву на апеляційну скаргу, крім того він є таким, що не спростовує доводів апеляційної скарги.

Відповідно до ст.269 Господарського процесуального кодексу України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї. Докази, які не були подані до суду першої інстанції, приймаються судом лише у виняткових випадках, якщо учасник справи надав докази неможливості їх подання до суду першої інстанції з причин, що об`єктивно не залежали від нього. Суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права. У суді апеляційної інстанції не приймаються і не розглядаються позовні вимоги та підстави позову, що не були предметом розгляду в суді першої інстанції.

Розглянувши матеріали справи, апеляційну скаргу, відзив на неї, перевіривши правильність застосування судом першої інстанції норм матеріального права та дотримання норм процесуального права, судова колегія апеляційної інстанції встановила наступне.

Як вбачається з матеріалів справи, 11.05.2023 між Товариством з обмеженою відповідальністю "АЙРОНТРЕЙД" (постачальник) та Товариством з обмеженою відповідальністю "ТІС-ВУГІЛЛЯ" (покупець) укладено Договір поставки №1105/23, відповідно до умов якого позивач зобов`язався здійснити поставку відповідачеві товару, визначеного Специфікацією №1 від 11.05.2023 року до зазначеного Договору.

Відповідно до п.3.1 Договору ціна на товар вказується в узгоджених сторонами рахунках та/або специфікаціях, які є невід`ємними частинами цього Договору. Сторонами досягнуто домовленості, що покупець здійснює оплату в національній валюті України шляхом перерахування грошових коштів у національній валюті на поточний рахунок продавця у розмірі 100% - протягом 20 календарних днів після отримання партії товару на склад покупця, виконання всіх вимог згідно п. 4.12 цього Договору, якщо інше не передбачено в акцептованих покупцем рахунках та/або специфікаціях, які є невід`ємними частинами цього Договору.

Згідно з п.3.2 Договору у разі порушення постачальником (тобто позивачем) строків поставки, обумовлених в цьому Договорі або у випадку, вказаному в п.4.1 в специфікації, або/та рахунках до цього Договору, покупець (відповідач у справі) вправі направити постачальнику (позивачу у справі) розрахунок штрафних санкцій та/або збитків, і до сплати яких постачальником затримати оплату поставленої продукції на суму штрафних санкцій та/або збитків.

Пунктом 3.3. Договору визначено порядок застосування відповідачем оперативно-господарської санкції, а саме: оперативно-господарська санкція може бути застосована лише після того, як постачальник не сплатив в строк, направлений на його адресу розрахунок штрафних санкцій.

Постачальник зобов`язується сплатити штрафні санкції та/або збитки впродовж 10 (десяти) днів з моменту направлення розрахунку штрафних санкцій та/або збитків покупцем. При цьому покупець вправі сплатити постачальнику всю вартість поставленої продукції до сплати останнім штрафних санкцій та/або відшкодування збитків Покупцеві.

Відповідно до п. 6.3 Договору сторони погодили, що у випадку несвоєчасної поставки чи недопоставки товару продавець (позивач по справі) сплачує покупцю (відповідачу по справі) штраф за кожний день прострочення в розмірі подвійної облікової ставки НБУ від вартості товару.

Згідно з 6.2 Договору поставки від 11.05.2023 сторони погодили, що у випадку прострочення платежів (у разі оплати товару на умовах відстрочки), що передбачені цим Договором, покупець (відповідач по справі) сплачує продавцю (позивачу по справі пеню в розмірі подвійної ставки НБУ від суми простроченого платежу за кожний день прострочення. Зазначений пункт не розповсюджується на суми передоплати.

Відповідно до п. 4 Специфікації № 1, попередня оплата у розмірі 60% загальної суми Договору, яка складає 618 000, 46 грн., у томи числі ПДВ, має бути перерахована покупцем продавцю протягом двох банківських днів з моменту підписання Специфікації; остаточна оплата за товар у розмірі 40% загальної суми договору, яка складає 412000,30 грн., має бути перерахована покупцем протягом п`яти банківських днів з моменту отримання товару та підписання видаткових накладних.

З порушенням встановленого Специфікацією строку (з простроченням в 11 календарних днів), 26.05.2023 відповідач сплатив позивачеві грошові кошти в сумі 618 000,46 грн., що підтверджується платіжним дорученням №26/05/2023 від 26.05.2023.

Товар був поставлений позивачем 10.07.2023, що підтверджується видатковою накладною №630 від 07.07.2023 з відміткою про отримання відповідачем товару 10.07.2023, товарно-транспортною накладною №АТ000000145 від 07.07.2023 з відміткою про отримання товару 10.07.2023, а також Дорученням №169 від 29.05.2023 на отримання даного товару. Товар був прийнятий відповідачем в повному обсязі без претензій та зауважень.

Пунктом 4 (умови оплати) Специфікації № 1 від 11.05.2023 до Договору №1105/23 від 11.05.2023 визначено, що остаточна оплата за товар у розмірі 40% загальної суми Договору, яка складає 412000,30 грн., має бути перерахована покупцем протягом п`яти банківських днів з моменту отримання товару та підписання видаткових накладних.

Товар отриманий відповідачем 10.07.2023, що підтверджується підписаними сторонами Видатковою накладною №630 від 07.07.2023 та товарно-транспортною накладною №АТ000000145 від 07.07.2023.

Таким чином, строк на проведення відповідачем остаточної оплати за поставлений товар сплив 17.07.2023. Тобто, прострочення оплати відповідачем має місце з 18.07.2023.

11.07.2023 року відповідачем направлено позивачеві вимогу №1107/10 про сплату штрафу за прострочення поставки в розмірі 59260,32 грн. та повідомлено, що відповідач притримує остаточний розрахунок в сумі 412000,30 грн. до моменту отримання від позивача грошових коштів в сумі 59260,32 грн.

Позивачем було направлено відповідачеві листа №1 від 24.07.2023, відповідно до якого позивачем було наголошено відповідачеві про прострочення кредитора в розумінні ст.613 Цивільного кодексу України та правові наслідки такого прострочення, а також було запропоновано в добровільному порядку сплатити позивачеві суму заборгованості в розмірі 412000,30 грн. та суму нарахованої станом на день направлення цього листа пені в розмірі 5644,40 грн.

26.07.2023 відповідачем сплачено на банківський рахунок позивача грошові кошти в сумі 352739,98 грн.

Станом на 01.08.2023 заборгованість відповідача за поставлений товар складає 59260,32 грн.

Також, позивачем у зв`язку з неналежним виконання відповідачем зобов`язань за Договором, було нараховано пеню в сумі 5083,83 грн. та 3% річних в сумі 304,33 грн.

Невиконання відповідачем своїх зобов`язань за Договором поставки №1105/23 від 11.05.2023 стало підставою для звернення Товариства з обмеженою відповідальністю "АЙРОНТРЕЙД" до місцевого господарського суду з відповідним позовом для захисту свого порушеного права.

Статтею 11 Цивільного кодексу України передбачено, що цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки; підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є договори та інші правочини.

Згідно зі статтею 193 Господарського кодексу України суб`єкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобов`язання належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобов`язання - відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться. До виконання господарських договорів застосовуються відповідні положення Цивільного кодексу України з урахуванням особливостей, передбачених цим Кодексом. Не допускається одностороння відмова від виконання зобов`язань, крім випадків, передбачених законом, а також відмова від виконання або відстрочка виконання з мотиву, що зобов`язання другої сторони за іншим договором не було виконано належним чином.

За приписами частини 1 статті 509 Цивільного кодексу України зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку.

Частинами 1, 3, 5 статті 626 Цивільного кодексу України встановлено, що договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Договір є двостороннім, якщо правами та обов`язками наділені обидві сторони договору. Договірє відплатним, якщо інше не встановлено договором, законом, або не випливає із суті договору.

Відповідно до положень статей 6, 627 Цивільного кодексу України сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Згідно зі статтею 628 Цивільного кодексу України зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

За приписами частини 1 статті 265 Господарського кодексу України за договором поставки одна сторона - постачальник зобов`язується передати (поставити) у зумовлені строки (строк) другій стороні - покупцеві товар (товари), а покупець зобов`язується прийняти вказаний товар (товари) і сплатити за нього певну грошову суму.

До відносин поставки, не врегульованих цим Кодексом, застосовуються відповідні положення Цивільного кодексу України про договір купівлі-продажу (частина 6 вищевказаної статті).

Відповідно до ч.ч.1,2 ст.712 Цивільного кодексу України за договором поставки продавець (постачальник), який здійснює підприємницьку діяльність, зобов`язується передати у встановлений строк (строки) товар у власність покупця для використання його у підприємницькій діяльності або в інших цілях, не пов`язаних з особистим, сімейним, домашнім або іншим подібним використанням, а покупець зобов`язується прийняти товар і сплатити за нього певну грошову суму. До договору поставки застосовуються загальні положення про купівлю-продаж, якщо інше не встановлено договором, законом або не випливає з характеру відносин сторін.

Згідно з ч.1 ст.692 Цивільного кодексу України покупець зобов`язаний оплатити товар після його прийняття або прийняття товаророзпорядчих документів на нього, якщо договором або актами цивільного законодавства не встановлений інший строк оплати товару.

В силу положень ст. 530 Цивільного кодексу України якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

Як зазначалось раніше, 11.05.2023 між Товариством з обмеженою відповідальністю "АЙРОНТРЕЙД" (постачальник) та Товариством з обмеженою відповідальністю "ТІС-ВУГІЛЛЯ" (покупець) укладено Договір поставки №1105/23, відповідно до умов якого позивач зобов`язався здійснити поставку відповідачеві товару, визначеного Специфікацією №1 від 11.05.2023 до зазначеного Договору.

Судом встановлено, що товар був поставлений позивачем відповідачеві 10.07.2023, що підтверджується Видатковою накладною №630 від 07.07.2023 з відміткою про отримання відповідачем товару 10.07.2023, товарно-транспортною накладною №АТ000000145 від 07.07.2023 з відміткою про отримання товару 10.07.2023, а також Дорученням №169 від 29.05.2023 на отримання даного товару. Товар був прийнятий відповідачем в повному обсязі без претензій та зауважень, проте відповідач своє зобов`язання щодо оплати вартості отриманого товару 26.07.2023 виконав частково в сумі 352739,98 грн.

Враховуючи часткову оплату, станом на момент пред`явлення позову (01.08.2023), заборгованість відповідача за поставлений товар складає 59260,32 грн.

Як вбачається з матеріалів справи, сторони погоджуються з фактичними обставинами справи, відповідач не заперечує факту несвоєчасного здійснення попередньої оплати 60% у розмірі 618 000,46 грн. Позивач не заперечує факту несвоєчасної поставки товару.

Отже, відповідач був зобов`язаний сплатити залишок вартості поставленого товару 412000,30 грн. до 17.07.2023. Фактично відповідач оплатив залишок вартості поставленого товару частково, у розмірі 352739,98 грн. Таким чином, відповідачем здійснено часткове погашення заборгованості за поставку товару, а несплаченою залишилося 59260,32 грн.

Відповідачем сплачено борг за виключенням нарахованої ним позивачу суми штрафу за несвоєчасну поставку товару - 59 260,32 грн.

Судова колегія погоджується з висновками суду першої інстанції в частині неможливості застосування в даному випадку інституту зарахування зустрічних позовних вимог, з огляду на наступне.

Відповідно до частин 1-3 ст. 202 Цивільного кодексу України правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Правочини можуть бути односторонніми та дво -чи багатосторонніми (договори). Одностороннім правочином є дія однієї сторони, яка може бути представлена однією або кількома особами.

Односторонній правочин може створювати обов`язки лише для особи, яка його вчинила.

Односторонній правочин може створювати обов`язки для інших осіб лише у випадках, встановлених законом, або за домовленістю з цими особами.

Згідно з ч.3 ст. 203 Господарського кодексу України господарське зобов`язання припиняється зарахуванням зустрічної однорідної вимоги, строк якої настав або строк якої не зазначений чи визначений моментом витребування. Для зарахування достатньо заяви однієї сторони.

Аналогічні положення закріплені також у ст. 601 Цивільного кодексу України, відповідно до якої зобов`язання припиняється зарахуванням зустрічних однорідних вимог, строк виконання яких настав, а також вимог, строк виконання яких не встановлений або визначений моментом пред`явлення вимоги. Зарахування зустрічних вимог може здійснюватися за заявою однієї із сторін.

Відповідно до ч. 5 ст. 202 Цивільного кодексу України до правовідносин, які виникли з односторонніх правочинів, застосовуються загальні положення про зобов`язання та про договори, якщо це не суперечить актам цивільного законодавства або суті одностороннього правочину.

Відповідно до ст. 202 та 601 Цивільного кодексу України заява особи про зарахування зустрічних однорідних вимог, надіслана іншій стороні за своєю правовою природою є одностороннім правочином, направленим на припинення взаємних грошових зобов`язань сторін у справі

Отже, зарахування зустрічних однорідних вимог є способом припинення одночасно двох зобов`язань: в одному - одна сторона є кредитором, а інша - боржником, а в другому - навпаки (боржник у першому зобов`язанні - є кредитором у другому). Також можливе часткове зарахування, коли одне зобов`язання (менше за розміром) зараховується повністю, а інше (більше за розміром) - лише в частині, що дорівнює розміру першого зобов`язання. У такому випадку зобов`язання в частині, що залишилася, може припинятися будь-якими іншими способами.

Вимоги, які підлягають зарахуванню, мають відповідати таким умовам (стаття 601 ЦК України):

- бути зустрічними (кредитор за одним зобов`язанням є боржником за іншим, а боржник за першим зобов`язанням є кредитором за другим);

- бути однорідними (зараховуватися можуть вимоги про передачу речей одного роду, наприклад, грошей). При цьому правило про однорідність вимог поширюється на їх правову природу, але не стосується підстави виникнення таких вимог. Отже допускається зарахування однорідних вимог, які випливають з різних підстав (різних договорів тощо);

- строк виконання таких вимог має бути таким, що настав, не встановлений або визначений моментом пред`явлення вимоги.

Згідно з ч.ч. 1, 2 ст. 601 Цивільного кодексу України зобов`язання припиняється зарахуванням зустрічних однорідних вимог, строк виконання яких настав, а також вимог, строк виконання яких не встановлений або визначений моментом пред`явлення вимоги. Зарахування зустрічних вимог може здійснюватися за заявою однієї із сторін.

Вимоги, які підлягають зарахуванню, мають бути зустрічними: кредитор за одним зобов`язанням є боржником за іншим, а боржник за першим зобов`язанням є кредитором за другим; однорідними - зараховуватися можуть вимоги про передачу речей одного роду; строк виконання таких вимог має бути таким, що настав, не встановлений або визначений моментом пред`явлення вимоги. Правило про однорідність вимог поширюється на їх правову природу, але не стосується підстави виникнення таких вимог. Допускається зарахування однорідних вимог, які випливають з різних підстав (різних договорів тощо).

Важливою умовою, за наявності якої можливе припинення зобов`язання зарахуванням зустрічних вимог, є безспірність вимог, які зараховуються, а саме відсутність спору щодо змісту, умов виконання, розміру зобов`язань. Наявність заперечень іншої сторони на заяву про зарахування чи відсутність будь-якої з наведених умов виключає можливість зарахування у добровільному порядку.

Отже, для зарахування зустрічних однорідних вимог необхідно встановити наявність таких умов, як зустрічність вимог, однорідність вимог, строк виконання яких настав, та прозорість вимог, тобто відсутність спору між сторонами щодо характеру зобов`язання, його змісту та умов виконання.

Відповідно до правової позиції, викладеної у постановах Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 22.08.2018 у справі №910/21652/17, від 11.09.2018 у справі №910/21648/17, від 11.10.2018 у справі №910/23246/17, від 15.08.2019 у справі №910/21683/17, від 11.09.2019 у справі №910/21566/17, від 25.09.2019 у справі №910/21645/17, від 01.10.2019 у справі №910/12968/17, від 05.11.2019 у справі №914/2326/18, умова щодо безспірності вимог, які зараховуються, судом застосовується з урахуванням саме відсутності спору щодо змісту, умов виконання та розміру зобов`язань, не передбачена чинним законодавством, зокрема ст. 203 Господарського кодексу України, ст. 601 Цивільного кодексу України, однак прямо випливає із тлумачення змісту визначених законом вимог.

У постановах від 28.02.2018 у справі №910/4312/17, від 04.07.2018 у справі №910/16430/16, від 05.07.2018 у справі №914/3013/16, від 19.07.2018 у справі №910/14503/16, від 26.09.2018 у справі №910/20105/17, від 04.04.2019 у справі №918/329/18 Касаційний господарський суд у складі Верховного Суду зазначає, що відповідно до ст. 601 Цивільного кодексу України зобов`язання припиняється зарахуванням зустрічних однорідних вимог, строк виконання яких настав, а також вимог, строк виконання яких не встановлений або визначений моментом пред`явлення вимоги.

Зарахування зустрічних вимог може здійснюватися за заявою однієї із сторін. Заява про зарахування зустрічних вимог є одностороннім правочином. Зарахування зустрічних однорідних вимог, про яке заявила одна із сторін у зобов`язанні, здійснюється в силу положень ст. 601 Цивільного кодексу України та не пов`язується із прийняттям такого зарахування іншою стороною. Якщо інша сторона не погоджується з проведенням зарахування, вона вправі на підставі ст. 16 Цивільного кодексу України та ст. 20 Господарського кодексу України звернутися за захистом своїх охоронюваних законом прав до господарського суду.

За дотримання умов, передбачених ст. 601 Цивільного кодексу України, та відсутності заборон, передбачених ст. 602 цього Кодексу, незгода однієї сторони із зарахуванням зустрічних однорідних вимог, проведеним за заявою іншої сторони зобов`язання, не є достатньою підставою для визнання одностороннього правочину із зарахування недійсним.

Подібний правовий висновок викладений у постанові Верховного Суду від 23.06.2022 у справі №904/92/20.

Разом з тим, відповідач, здійснюючи часткову оплату залишку вартості отриманої продукції за мінусом нарахованого ним штрафу з прострочку поставки, не надсилав позивачу заяву про зарахування зустрічних вимог (зустрічними у даному спорі є позовна вимога про оплату пені за прострочення виконання грошового зобов"язання та нарахований відповідачем штраф за прострочку поставки товару). Відтак, така його дія не відповідає приписам законодавства та усталеної судової практики щодо порядку зустрічних однорідних вимог.

Також суд апеляційної звертає увагу про відсутність безпірності з приводу штрафних санкцій, що випливає з наявних в матеріалах доказів. Тобто, зобов`язання з оплати позивачем нарахованих відповідачем штрафних санкцій має спірний характер, що нівелює можливість вчинення правочину із зарахування зустрічних однорідних вимог.

Відповідач, здійснюючи часткову оплату залишку вартості отриманої продукції за мінусом нарахованого ним штрафу за прострочку поставки, направив 11.07.2023 позивачу вимогу №1107/10 про сплату штрафу за прострочення поставки в розмірі 59260,32 грн. та повідомлено, що відповідач притримує остаточний розрахунок в сумі 412000,30 грн. до моменту отримання від позивача грошових коштів в сумі 59260,32 грн.

Разом з тим, доводи апелянта стосовно притримання остаточного розрахунку, судова колегія відхиляє, оскільки притримання може бути вжито стороною для забезпечення виконання зобов`язання, натомість у даній справі у позивача перед відповідачем відсутні грошові зобов`язання, а зобов`язання щодо поставки товару за договором останнім виконано в повному обсязі, що не заперечується покупцем.

Щодо обов`язку сплати штрафних санкцій за прострочення поставки продукції, то судова колегія вважає за необхідне зазначити, що відповідач не позбавлений права звернення до суду з відповідним позовом.

Крім того, судовою колегією не приймаються посилання апелянта на відсутність підстав для оплати залишку заборгованості до сплати позивачем штрафних санкцій, оскільки відповідачем порушено передбачений п.п. 3.2.-3.3 Договору порядок застосування оперативно-господарської санкції.

Враховуючи викладене, судова колегія вважає обґрунтованим висновок суду першої інстанції про задоволення позовних вимог про стягнення з відповідача вартості поставленого товару в сумі 59260,32 грн.

З матеріалів справи вбачається, що відповідач порушив виконання своїх грошових зобов`язань перед позивачем за Договором №1105/23 від 11.05.2023, що зумовило нарахування останнім пені в сумі 5 083,83 грн.

Так, у відповідності до ч.1 ст.549, п.3 ч.1 ст.611 Цивільного кодексу України у разі порушення зобов`язання настають наслідки, встановлені договором або законом, зокрема сплата неустойки грошової суми, яку боржник повинен сплатити кредиторові у рази порушення ним зобов`язання.

За порушення у сфері господарювання учасники господарських відносин несуть господарсько-правову відповідальність шляхом застосування до правопорушників господарських санкцій на підставах і в порядку, передбачених Господарського кодексу України, іншими законами та договором (ч.2 ст. 193, ч.1 ст. 216 та ч.1 ст. 218 ГК України).

Згідно з ч.3 ст.549 Цивільного кодексу України пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання за кожний день прострочення виконання. При цьому, відповідно до ст. 1, 3 Закону України «Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов`язань» від 22.11.1996 платники грошових коштів сплачують на користь одержувачів цих коштів за прострочку платежу пеню в розмірі, що встановлюється за згодою сторін. Розмір пені, передбачений ст.1 вказаного Закону, обчислюється від суми простроченого платежу та не може перевищувати подвійної облікової ставки Національного банку України, що діяла у період, за який сплачується пеня.

Нарахування штрафних санкцій за прострочення виконання зобов`язання, якщо інше не встановлено законом або договором, припиняється через шість місяців від дня, коли зобов`язання мало бути виконано (ч. 6 ст. 232 ГК України).

У п. 6.2. Договору встановлено, що у випадку прострочення платежів, що передбачені цим Договором, покупець сплачує продавцю пеню в розмірі подвійної ставки НБУ від суми простроченого платежу за кожний день прострочення.

Перевіривши розрахунок пені, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції правомірно задовольнив позовні вимоги Товариства з обмеженою відповідальністю "АЙРОНТРЕЙД" в частині стягнення з відповідача пені в розмірі 5 083,83 грн.

Згідно зі ст. 612 Цивільного кодексу України боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом.

Крім того, виходячи з системного аналізу законодавства, обов`язок боржника сплатити кредитору суму боргу з нарахуванням процентів річних та відшкодувати кредитору спричинені інфляцією збитки також випливає з вимог ст. 625 Цивільного кодексу України.

Зокрема, ч.2 ст. 625 Цивільного кодексу України передбачено, що боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Передбачене законом право кредитора вимагати сплати боргу з урахуванням індексу інфляції та процентів річних є способами захисту його майнового права та інтересу, суть яких полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів внаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації (плати) від боржника за користування утримуваними ним грошовими коштами, належними до сплати кредиторові.

Слід зазначити, що, виходячи з положень ст. 625 Цивільного кодексу України, право кредитора на стягнення 3% річних та інфляційних втрат не залежить від моменту пред`явлення вимоги про таке стягнення (до моменту погашення боргу або після цього). При цьому визначальним є наявність факту порушення боржником строків виконання грошового зобов`язання. Таким чином, право кредитора на стягнення 3% річних може бути реалізовано у будь-який момент при наявності вищезазначених вимог, передбачених законодавством.

Згідно положень Цивільного кодексу України проценти річних є самостійною формою цивільно-правової відповідальності за порушення грошових зобов`язань. Так, розмір таких процентів річних може бути визначений сторонами в договорі.

Враховуючи вищенаведене, а також доведеність порушення відповідачем термінів сплати вартості поставленого товару за спірний період, колегія суддів, перевіривши правильність здійснених позивачем розрахунків, вважає їх арифметично вірними, а позовні вимоги про стягнення з відповідача 304,33 грн. 3% річних такими, що підлягають задоволенню.

Згідно зі статтею 17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини" суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод та практику Європейського суду з прав людини як джерело права.

Європейський суд з прав людини в рішенні у справі "Серявін та інші проти України" вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях, зокрема, судів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожний аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною залежно від характеру рішення.

Названий Суд зазначив, що, хоча пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, це не може розумітись як вимога детально відповідати на кожен довід (рішення Європейського суду з прав людини у справі "Трофимчук проти України").

Згідно частини 1, 3 статті 74 Господарського процесуального кодексу України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи.

Відповідно до статті 86 Господарського процесуального кодексу України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

Таким чином, проаналізувавши наявні матеріали справи, суд дійшов висновку, що апеляційна скарга не спростовує вірних висновків суду першої інстанції про задоволення вимог позивача.

Доводи скаржника, що викладені в апеляційній скарзі, колегія суддів не бере до уваги, оскільки вони висновків суду не спростовують та з урахуванням всіх обставин даної справи, встановлених судом, не впливають на правильність вирішення спору по суті та остаточний висновок суду.

Статтею 276 Господарського процесуального кодексу України визначено, що суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

За таких обставин, апеляційна скарга Товариства з обмеженою відповідальністю "ТІС-ВУГІЛЛЯ" задоволенню не підлягає, а рішення Господарського суду Одеської області від 18.12.2023 по справі №916/3419/23 залишається без змін.

Відповідно до ст. 129 Господарського процесуального кодексу України витрати по сплаті судового збору за подання апеляційної скарги покладаються на заявника апеляційної скарги.

Керуючись статтями 129, 269, 275, 276, 281-284 Господарського процесуального кодексу України, суд

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю "ТІС-ВУГІЛЛЯ" на рішення Господарського суду Одеської області від 18.12.2023 по справі №916/3419/23 залишити без задоволення.

Рішення Господарського суду Одеської області від 18.12.2023 по справі №916/3419/23 залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та не підлягає оскарженню в касаційному порядку, крім випадків, передбачених п.2 ч.3 ст. 286 ГПК України.

Головуюча cуддя: Н.М. Принцевська

Судді: Г.І. Діброва

Я.Ф. Савицький