ПІВНІЧНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"20" березня 2024 р. Справа№ 910/11138/23

Північний апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючого: Корсака В.А.

суддів: Алданової С.О.

Євсікова О.О.

за участю секретаря судового засідання: Заборовської А.О.,

за участю представників учасників справи:

від позивача: Симоненко В.В.

від відповідача: Гусєв П.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні матеріали апеляційної скарги Комунального підприємства виконавчого органу Київради (Київської міської державної адміністрації) "Київтеплоенерго"

на рішення Господарського суду міста Києва від 24.11.2023

у справі № 910/11138/23 (суддя Паламар П.І.)

за позовом Приватного акціонерного товариства "Страхова компанія "АРКС"

до Комунального підприємства виконавчого органу Київради (Київської міської державної адміністрації) "Київтеплоенерго"

про відшкодування шкоди, ціна позову 270 045,31 грн

В С Т А Н О В И В :

Короткий зміст позовних вимог

13.07.2023 року, Приватне акціонерне товариство "Страхова компанія "АРКС" звернулося до Господарського суду міста Києва з позовом до Комунального підприємства виконавчого органу Київради (Київської міської державної адміністрації) "Київтеплоенерго" про відшкодування шкоди, ціна позову 270 045,31 грн.

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що оскільки позивачем як страховиком за договором добровільного страхування майна підприємств № 116ип9д від 26.09.2019 було виплачено страхувальнику страхове відшкодування вартості пошкодженого майна в результаті прориву магістральної лінії тепломережі та затоплення приміщення страхувальника, то у відповідності до ст. 27 Закону України "Про страхування" та ст. 993 ЦК України до нього перейшло право вимоги на стягнення з винуватця шкоди.

Доводи та заперечення відповідача

Відповідач у відзиві на позовну заяву проти позову заперечував, посилаючись на недоведеність протиправної поведінки Комунального підприємства виконавчого органу Київради (Київської міської державної адміністрації) "Київтеплоенерго" та причинно-наслідкового зв`язку між такою поведінкою та заподіяною шкодою. Також вказував на недоведеність заявленого до стягнення розміру страхового відшкодування.

Короткий зміст рішення місцевого господарського суду та мотиви його прийняття

Рішенням Господарського суду міста Києва від 24.11.2023 у справі №910/11138/23 позовні вимоги задоволено повністю. Стягнуто з Комунального підприємства виконавчого органу Київради (Київської міської державної адміністрації) "Київтеплоенерго" на користь Приватного акціонерного товариства "Страхова компанія "АРКС" 270045,31 грн. шкоди, 4050,68 грн витрат по оплаті судового збору.

Рішення мотивоване тим, що:

- унаслідок підтоплення першого поверху торгово-розважального центру "Ocean Plaza" було пошкоджено належне товариству майно (техніку), яке було розташоване у магазинах "Алло Мах" та "Mi" Xiaomi на -1 поверсі центру;

- позивач як страховик згідно платіжного доручення № 659579 від 6 квітня 2020 р. виплатив власнику пошкодженого майна відповідно до умов укладеного з ним договору добровільного страхування майна підприємств № 116ип9д від 26 вересня 2019 р. страхове відшкодування в розмірі 270045,31 грн;

- згідно рішення Київської міської ради № 517/4581 "Про деякі питання припинення Угоди щодо реалізації проекту управління та реформування енергетичного комплексу м. Києва" від 24 квітня 2018 р. майно, що забезпечує функціонування теплового блоку паливо енергетичного комплексу м. Києва з 1 травня 2018 р. перейшло в експлуатацію Комунального підприємства "Київтеплоенерго";

- з посиланням на приписи п. 6.3.27 Правил технічної експлуатації теплових установок і мереж, затверджених наказом Міністерства палива та енергетики України № 71 від 14 лютого 2007 року та рішення Київської міської ради № 517/4581 від 24 квітня 2018 судом встановлено, що відповідач є відповідальною за завдані позивачу збитки.

Короткий зміст вимог апеляційної скарги та узагальнення її доводів

Не погоджуючись з цим рішенням, відповідач звернувся з апеляційною скаргою, в якій просить його скасувати та ухвалити нове рішення, яким у задоволенні позовних вимог відмовити повністю. Також, в апеляційній скарзі викладено клопотання про поновлення строку на апеляційне оскарження.

А саме апелянт посилається на те, що:

- судом першої інстанції на підставі представлених доказів не було встановлено, що застраховане майно знаходилось за адресою: м. Київ, вул. Антоновича, 176 (ТРЦ «Ocean Plaza»);

- позивачем не доведено наявності усього складу цивільного правопорушення, а саме не доведено фактів неправомірної поведінки відповідача, наявності причинно-наслідкового зв`язку між протиправною поведінкою та шкодою;

- в листі ГУ Державної служби України з надзвичайних ситуацій у м. Києві № 65/19/1668 від 11.03.2020 не зазначено, що залиття приміщення відбулось з вини відповідача, а також не зазначено адресу місцезнаходження магазинів АЛЛО саме в ТРЦ «Ocean Plaza»;

- КП "Київтеплоенерго" не є надавачем комунальних послуг з централізованого опалення та послуг гарячого водопостачання в ТРЦ "Оушен Плаза", договори щодо надання комунальних послуг з централізованого опалення та послуг з гарячого водопостачання між КП "Київтеплоенерго" та власником ТРЦ "Оушен Плаза" (ТОВ "Інвестиційний союз "Либідь") не укладались;

- за умовами п. 3.1.5.1.2 договору добровільного страхування позивач не був зобов`язаний виплачувати страхувальнику страхове відшкодування, адже вартість пошкодженого майна в результаті аварії опалювальних систем відшкодуванню не підлягає;

- додана до позовної заяви бухгалтерська довідка з визначенням вартості завданого збитку від псування цінностей є недопустимим доказом завдання ТОВ «АЛЛО» збитків, в той час таким доказом є звіт суб`єкта оціночної діяльності, який позивачем не був наданий;

- в матеріалах справи відсутні докази на підтвердження місця зберігання пошкодженого товару за адресою знаходження ТРЦ «Ocean Plaza», оскільки згідно видаткових накладних та актів прийому-передачі весь товар був відвантажений за адресою ТОВ «АЛЛО» в м. Дніпро, а згідно ТТН № 1697 від 21.11.2019 товар розвантажено за адресою: м. Київ, пр-т Московський, 26.

Доводи та заперечення позивача

У своєму відзиві на апеляційну скаргу позивач з апеляційною скаргою не погодився, просить залишити оскаржене рішення без змін, посилаючись на таке:

- листом ГУ Державної служби України з надзвичайних ситуацій у м. Києві № 65/19/1668 від 11.03.2020 було зафіксовано затоплення приміщень магазинів, що знаходяться за адресою: м. Київ, вул. Антоновича, 176 (ТРЦ «Ocean Plaza»);

- прорив труби за адресою: м. Київ, вул. Антоновича, 176 (ТРЦ «Ocean Plaza») є загальновідомим фактом, а тому у відповідності до ч. 3 ст. 75 ГПК України не підлягає доведенню;

- оскільки до обов`язків відповідача входить контроль за станом тепломереж та враховуючи, що прорив стався внаслідок зношеності, то саме відповідач є особою, що несе відповідальність за нанесені збитки;

- всі розрахунки вартості нанесеної шкоди визначені на підставі договору та законодавства України, що підтверджує надані акти огляду застрахованого об`єкту від 14.01.2020, інвентаризаційним описом товарно-матеріальних цінностей від 14.01.2020, фото таблицями, а тому посилання апелянта на недоведеність розміру шкоди не заслуговують уваги;

- відповідач по справі не може спростовувати своє невизнання позовних вимог власним трактуванням умов договору страхування, адже їх можуть трактувати лише та виключно сторони правочину.

Дії суду апеляційної інстанції щодо розгляду апеляційної скарги по суті

Згідно витягу з протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 19.12.2023, апеляційну скаргу передано на розгляд колегії суддів у складі: Корсак В.А. - головуючий суддя, судді - Алданова С.О., Євсіков О.О.

Ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 20.12.2023 постановлено витребувати у Господарського суду міста Києва матеріали справи №910/11138/23. Відкладено вирішення питання щодо подальшого руху апеляційної скарги до надходження матеріалів справи з Господарського суду першої інстанції.

28.12.2023 матеріали справи надійшли до Північного апеляційного господарського суду.

Ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 28.12.2023 відкрито апеляційне провадження за апеляційною скаргою Комунального підприємства виконавчого органу Київради (Київської міської державної адміністрації) "Київтеплоенерго" на рішення Господарського суду міста Києва від 24.11.2023 у справі № 910/11138/23. Закінчено проведення підготовчих дій. Повідомлено учасників справи про призначення апеляційної скарги до розгляду на 19.02.2024. Роз`яснено учасникам справи право подати до суду апеляційної інстанції відзив на апеляційну скаргу в письмовій формі до 12.02.2024. Встановлено учасникам справи строк для подачі всіх заяв та клопотань в письмовій формі до 12.02.2024. Явка учасників справи не визнана обов`язковою.

Розгляд справи неодноразово відкладався, зокрема на 20.03.2024.

Явка представників учасників справи

Представник відповідача в судовому засіданні 20.03.2024 підтримав вимоги апеляційної скарги та просив її задовольнити.

Представник позивача в судовому засіданні 20.03.2024 заперечив проти доводів апелянта з підстав, викладених у відзиві та просив відмовити в задоволенні апеляційної скарги відповідача.

Розгляд клопотань та заяв учасників справи

Відповідачем до матеріалів апеляційної скарги було долучено витяг з відомостей державного реєстру речових прав на нерухоме майно, неможливість подання якого в суді першої інстанції представник відповідача в судовому засіданні обґрунтовував зміною представника сторони у цьому судовому процесі.

Протокольною ухвалою від 28.02.2024 колегією суддів відмовлено в задоволенні клопотання апелянта про залучення нових доказів, оскільки заявником в порядку ч. 3 ст. 269 ГПК України достатньо обґрунтованими доводами та доказами не доведено наявності виняткового випадку неподання документа у встановлений в процесуальному законі строк, а причини неподання об`єктивно не залежали від сторони.

Межі перегляду справи судом апеляційної інстанції

Згідно зі ст. 269 ГПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї. Докази, які не були подані до суду першої інстанції, приймаються судом лише у виняткових випадках, якщо учасник справи надав докази неможливості їх подання до суду першої інстанції з причин, що об`єктивно не залежали від нього. Суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права. У суді апеляційної інстанції не приймаються і не розглядаються позовні вимоги та підстави позову, що не були предметом розгляду в суді першої інстанції.

Статтею 129 Конституції України та ч. 1 ст. 74 ГПК України визначено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Суд, беручи до уваги межі перегляду справи в апеляційній інстанції, заслухавши пояснення присутніх учасників справи, обговоривши доводи апеляційної скарги, проаналізувавши на підставі фактичних обставин справи застосування судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права при прийнятті оскаржуваного судового рішення, дійшов висновку апеляційну скаргу слід залишити без задоволення, а оскаржене рішення без змін.

Обставини справи, установлені судом першої інстанції та перевірені судом апеляційної інстанції

26 вересня 2019 р. між позивачем та Товариством з обмеженою відповідальністю "АЛЛО" укладено договір добровільного страхування майна підприємств № 116ип9д, згідно якого останнє застрахувало майнові інтереси пов`язані з володінням, розпорядженням, користуванням майном зазначеного у Додатку № 1 до договору та розміщеного у торговій точці № 3191 по вул. Антоновича, 176 у м. Києві (магазини "Алло Мах" та "Mi" Xiaomi).

Згідно Додатку № 1 до договору об`єктом страхування є майно (товари в обороті): термінали (нові мобільні телефони та/або нові смартфони) та/або цифрова техніка (в т.ч., але не виключно: телевізори, ноутбуки, планшети) та/або комп`ютерна техніка та/або електронні книги в асортименті, та/або аксесуари в асортименті, а саме: аксесуари до мобільних телефонів, смартфонів, планшетів, книг, фототехніки, терміналів, комунікаторів, цифрової техніки; обладнання (модеми), а саме: обладнання операторів телекомунікаційних мереж, в т.ч., але не обмежуючись-модеми, термінали, кабелі, тощо; картки пам`яті до цифрової техніки, ігрові приставки, диски, диски з програмним забезпеченням, елементи живлення, фотокамери в асортименті.

Відповідно до умов п.п. 2.1., 2.2., 2.3. договору загальна сума за договором дорівнює 322356057,30 грн. Розміри страхових сум по окремим застрахованим об`єктам, вказано у Додатку № 1 до договору. За договором встановлюється безумовна франшиза по кожному та будь-якому окремому страховому випадку в розмірі 30000 грн. по одній території страхування, за ризиком 3.1.9 -50000 грн.

За доводами позивача в результаті прориву 13 січня 2020 магістральної лінії тепломережі Д-1000 по вул. Антоновича, 176 у м. Києві відбулось підтоплення першого поверху торгово-розважального центру "Ocean Plaza" де розміщувалось майно страховика в магазинах "Алло Мах" та "Mi" Xiaomi.

На підтвердження зазначених обставин позивачем надано лист ГУ Державної служби України з надзвичайних ситуацій у м. Києві № 65/19/1668 від 11 березня 2020 р., акт огляду застрахованого об`єкту від 14 січня 2020 р., інвентаризаційний опис товарно-матеріальних цінностей від 14 січня 2020 р., фото таблиці.

14.01.2020 страхувальник звернувся до позивача із заявою про настання збитку.

Товариством прийняло рішення про визнання вищевказаної події страховим випадком та відповідно до страхового акта від 03.04.2020 №ARX2554359, розрахунку страхового відшкодування від 21.02.2020 нараховано до виплати суму страхового відшкодування в розмірі 270045,31 грн.

Позивач як страховик згідно платіжного доручення № 659579 від 6 квітня 2020 р. здійснив виплату власнику пошкодженого майна страхового відшкодування у названій сумі.

З урахуванням наведених обставин, позивач керуючись ст. 27 Закону України "Про страхування" та ст. 993 ЦК України звернувся до суду з позовом про стягнення з відповідача страхового відшкодування в сумі 270045,31 грн.

Мотиви та джерела права, з яких виходить суд апеляційної інстанції при прийнятті постанови

Відповідно до ч. 1 ст. 16 Закону України "Про страхування" договір страхування - це письмова угода між страхувальником і страховиком, згідно з якою страховик бере на себе зобов`язання у разі настання страхового випадку здійснити страхову виплату страхувальнику або іншій особі, визначеній у договорі страхування страхувальником, на користь якої укладено договір страхування (подати допомогу, виконати послугу тощо), а страхувальник зобов`язується сплачувати страхові платежі у визначені строки та виконувати інші умови договору.

Дана норма кореспондується з положеннями ст. 979 ЦК України, якою визначено, що за договором страхування страховик зобов`язується у разі настання певної події (страхового випадку) виплатити страхувальникові або іншій особі, визначеній у договорі, грошову суму (страхову виплату), а страхувальник зобов`язується сплачувати страхові платежі та виконувати інші умови договору.

Згідно з п. 3 ч. 1 ст. 20 Закону України "Про страхування" страховик зобов`язаний при настанні страхового випадку здійснити страхову виплату або виплату страхового відшкодування у передбачений договором строк.

Статтею 9 названого Закону передбачено, що страховою виплатою є грошова сума, яка виплачується страховиком відповідно до умов договору страхування при настанні страхового випадку. Розмір страхової суми та (або) розміри страхових виплат визначаються за домовленістю між страховиком та страхувальником під час укладання договору страхування або внесення змін до договору страхування, або у випадках, передбачених чинним законодавством. Страхове відшкодування - страхова виплата, яка здійснюється страховиком у межах страхової суми за договорами майнового страхування і страхування відповідальності при настанні страхового випадку. Страхове відшкодування не може перевищувати розміру прямого збитку, якого зазнав страхувальник.

У ч. 1 ст. 25 Закону України "Про страхування" визначено, що здійснення страхових виплат і виплата страхового відшкодування проводиться страховиком згідно з договором страхування на підставі заяви страхувальника (його правонаступника або третіх осіб, визначених умовами страхування) і страхового акта (аварійного сертифіката), який складається страховиком або уповноваженою ним особою (аварійним комісаром) у формі, що визначається страховиком.

Згідно ч. 2 ст. 512 ЦК України кредитор у зобов`язанні може бути замінений також в інших випадках, встановлених законом.

В ст. 514 ЦК України визначено, що до нового кредитора переходять права первісного кредитора у зобов`язанні в обсязі і на умовах, що існували на момент переходу цих прав, якщо інше не встановлено договором або законом.

Відповідно до ст. 993 ЦК України та ст. 27 Закону України "Про страхування" до страховика, який виплатив страхове відшкодування за договором майнового страхування, у межах фактичних витрат переходить право вимоги, яке страхувальник або інша особа, що одержала страхове відшкодування, має до особи, відповідальної за завдані збитки.

Отже, страхувальник, який зазнав майнової шкоди в деліктному правовідношенні, набуває право вимоги відшкодування до заподіювача. У зв`язку з виплатою страхового відшкодування до страховика переходить право вимоги (права кредитора, яким у деліктному зобов`язанні є потерпілий) до заподіювача у межах фактичних витрат.

Таким чином, ураховуючи норми ст. 993 ЦК України та ст. 27 Закону України "Про страхування", якими регулюються спірні правовідносини, позивач - ПрАТ "Страхова компанія "АРКС", виплативши страхове відшкодування потерпілому за договором майнового страхування, набув від останнього права кредитора до заподіювача шкоди.

Стаття 11 ЦК України передбачає, що підставою виникнення цивільних прав і обов`язків є завдання майнової (матеріальної) та моральної шкоди іншій особі.

Загальні положення про цивільно-правову відповідальність за завдання позадоговірної майнової шкоди передбачені у ст. 1166 ЦК України, відповідно до якої майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам юридичної особи, а також шкода, завдана її майну, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала. Особа, яка завдала шкоди, звільняється від її відшкодування, якщо вона доведе, що шкоди завдано не з її вини.

Вирішуючи спір про відшкодування шкоди, суд повинен встановити наявність чи відсутність складу цивільного правопорушення, яке має містити такі складові:

- неправомірність (протиправність) поведінки особи, тобто її невідповідність вимогам, наведеним в актах цивільного законодавства;

- наявність шкоди, під якою слід розуміти втрату або пошкодження майна потерпілого та (або) позбавлення його особистого нематеріального права, взагалі будь-яке знецінення блага, що охороняється законом, та її розмір;

- причинний зв`язок між протиправною поведінкою та шкодою, який виражається в тому, що шкода має виступати об`єктивним наслідком поведінки заподіювана шкоди, тобто протиправна поведінка конкретної особи (осіб), на яку покладається відповідальність, є тією безпосередньою причиною, що невідворотно спричинила шкоду;

- вину заподіювана шкоди як суб`єктивного елемента відповідальності, що полягає в психічному ставленні особи до вчинення нею протиправного діяння і проявляється у вигляді умислу або необережності, за виключенням випадків, коли в силу прямої вказівки закону обов`язок відшкодування завданої шкоди покладається на відповідальну особу незалежно від вини.

Відсутність хоча б одного з цих елементів виключає відповідальність за заподіяну шкоду (аналогічна правова позиція, викладена у постановах Верховного Суду від 03.11.2021 №922/1705/20, від 02.11.2021 №918/1131/20, від 28.10.2021 №910/9851/20, від 29.06.2021 у справі №910/11287/16, від 15.06.2021 у справі №918/864/20, від 18.05.2021 у справі №925/1328/19, від 08.09.2020 у справі №926/1904/19, від 07.07.2020 у справі №922/3208/19).

Отже, відшкодування майнової шкоди може бути покладено на відповідача лише за наявності передбачених законом умов, сукупність яких створює склад правопорушення, що є підставою для цивільно-правової відповідальності.

Водночас зі змісту частини другої статті 1166 ЦК вбачається, що цивільне законодавство в деліктних зобов`язаннях передбачає презумпцію вини заподіювача шкоди, яка полягає в тому, що наявність вини заподіювача шкоди не підлягає доведенню позивачем, а саме відповідач повинен довести, що в його діях відсутня вина у заподіянні збитків. Спростування вини є процесуальним обов`язком її заподіювача, тобто відповідача у правовідносинах про відшкодування шкоди.

Відповідний висновок Верховного Суду щодо застосування частини другої статті 1166 ЦК та презумпції вини заподіювача шкоди міститься, зокрема, у постанові Верховного Суду від 23.01.2018 у справі №753/7281/15-ц та у постанові Верховного Суду від 21.07.2021 у справі №910/12930/18.

Так, звертаючись з даним позовом, ПрАТ "Страхова компанія "АРКС" визначив відповідачем у даній справі Комунальне підприємство виконавчого органу Київради (Київської міської державної адміністрації) "Київтеплоенерго", оскільки у відповідності до рішення Київської міської ради № 517/4581 "Про деякі питання припинення Угоди щодо реалізації проекту управління та реформування енергетичного комплексу м. Києва" від 24 квітня 2018 підприємству було передано майно, що забезпечує функціонування теплового блоку паливо енергетичного комплексу м. Києва.

В змісті цих доводів судом апеляційної інстанції встановлено, що розпорядженням Київської міської державної адміністрації від 27 грудня 2017 року за № 1693 «Про деякі питання припинення Угоди щодо реалізації проекту управління та реформування енергетичного комплексу м. Києва від 27 вересня 2001 року, укладеної між Київською міською державною адміністрацією та акціонерною енергопостачальною компанією «Київенерго», Комунальне підприємство виконавчого органу Київради (Київської міської державної адміністрації) «Київтеплоенерго» визначено підприємством, за яким буде закріплено на праві господарського відання майно комунальної власності територіальної громади міста Києва, що буде повернуто з володіння та користування ПАТ «Київенерго» після припинення Угоди щодо реалізації проекту управління та реформування енергетичного комплексу м. Києва від 27 вересня 2001 року, укладеної між Київською міською державною адміністрацією та акціонерною енергопостачальною компанією «Київенерго».

Рішенням Київської міської ради від 24 квітня 2018 року №517/4581 для забезпечення неперервності технологічного процесу виробництва, транспортування та постачання теплової енергії споживачам міста Києва та недопущення виникнення позаштатних ситуацій під час опалювального сезону 2018 та 2019 років вирішено продовжити дію Угоди щодо реалізації проекту управління та реформування енергетичного комплексу м. Києва від 27 вересня 2001 року, укладеної між Київською міською державною адміністрацією та акціонерною енергопостачальною компанією «Київенерго» на підставі рішень Київської міської ради від 21.12.2000 №128/1105, від 21.12.2000р. №129/1106, від 21.12.2000 №131/1108 (зі змінами, внесеними додатковими угодами від 25.11.2002, від 28.09.2006, від 29.12.2006, від 30.04.2007, від 07.11.2013, від 30.11.2016, від 19.12.2017 відповідно до рішень Київської міської ради від 28.09.2006 № 31/88, від 28.09.2006 № 102/159, від 26.04.2007 №474/1135, від 23.10.2013 № 274/9762, від 28.07.2016 № 854/854, від 20.06.2017 № 439/2661, розпорядження Київської міської державної адміністрації від 29.12.2006 № 1868), щодо:

- користування майном ТЕЦ № 5 та ТЕЦ №6, електроенергетичним майном, необхідним для передачі та постачання електричної енергії, майном сміттєспалювального заводу, розташованого на вул. Колекторній, 44 у Дарницькому районі м. Києва (завод «Енергія»), що є комунальною власністю територіальної громади міста Києва та відповідно до Угоди перебуває у володінні та користуванні ПАТ «Київенерго», до 31 липня 2018 року включно (п.1.1);

- користування іншим майном комунальної власності територіальної громади міста Києва, що відповідно до Угоди перебуває у володінні та користуванні ПАТ «Київенерго», крім майна, зазначеного у підпункті 1.1 пункту 1 цього рішення, до 30 квітня 2018 року включно (п.1.2.).

30.04.2018 Публічне акціонерне товариство "Київенерго", Київська міська державна адміністрація та Комунальне підприємство "Київтеплоенерго" підписали між собою акти приймання-передачі основних засобів комунальної власності територіальної громади м. Києва, які передаються виконавчому органу Київської міської ради (Київській міській державній адміністрації) з володіння та користування Публічного акціонерного товариства "Київенерго" у зв`язку з припиненням Угоди щодо реалізації проекту управління та реформування енергетичного комплексу м. Києва від 27.09.2001, укладеної між Київською міською державною адміністрацією та Акціонерною енергопостачальною компанією "Київенерго", що на момент передачі обліковуються за СВП "Київські теплові мережі" Публічного акціонерного товариства "Київенерго" (обставини передання майна встановлені судовими рішенням в рамках розгляду спору щодо правонаступництва КП "Київтеплоенерго" у справі № 910/2615/18).

Отже, з означеної дати котельні, теплові мережі та пункти, лічильники та інше допоміжне для постачання теплової енергії майно перейшло в експлуатацію до Комунального підприємства виконавчого органу Київради (Київської міської державної адміністрації) «Київтеплоенерго».

Як вірно встановлено судом та сторонами факт настання відповідної події не заперечувалось, що 13.01.2020 в місті Києві по вулиці Антоновича, будинок 174, на проїжджій частині дороги стався прорив магістральної тепломережі Д-1000 мм, що зумовило витік гарячої води.

Докази того, що зазначена магістральна мережа не перебувала на балансі Комунального підприємства виконавчого органу Київради (Київської міської державної адміністрації) «Київтеплоенерго» відповідачем до справи не представлено.

Колегією суддів встановлено, що листом ГУ Державної служби України з надзвичайних ситуацій у м. Києві № 65/19/1668 від 11.03.2020 підтверджено настання обставин із затоплення приміщень магазинів страхувальника, що знаходяться за адресою: м. Київ, вул. Антоновича, 176 (ТРЦ «Ocean Plaza»). Зокрема, в листі зазначено таке: «По лінії « 101» о 20 год. 25 хв. 13.01.2020 до оперативно-координаційного центру Головного управління надійшла інформація, що за адресою: м. Київ, Голосіївський район, вул. Антоновича, 174, на проїжджій частині дороги стався прорив магістральної лінії тепломережі Д-1000 мм. За результатами обстеження особовим складом 40-Державного пожежного рятувального поста з охорони об`єктів Управління організації заходів пожежної безпеки на закритих об`єктах Головного управління ДСНС України в м. Києві виявлено підтоплення приміщень магазинів "Алло Мах" та "Mi" Xiaomi, які знаходяться на мінус першому поверсі ТРЦ "Ocean Plaza"».

В контексті вищенаведеного, колегія суддів відхиляє як необґрунтовані доводи апеляційної скарги про те, що названий лист не містить конкретизації адреси магазинів АЛЛО, позаяк посилання органу ДСНС України на розміщення їх в ТРЦ "Ocean Plaza" виключає можливість ставлення під сумнів обставин затоплення магазинів АЛЛО саме за адресою: м. Київ, вул. Антоновича, 176 (адреса ТРЦ).

Також не підлягають врахуванню доводи апелянта щодо відсутності в матеріалах справи укладених між страхувальником та ТРЦ "Ocean Plaza" договорів оренди, оскільки обставини правомірності/неправомірності розміщення магазинів АЛЛО в торгово-розважальному центрі не входять до предмета доказування в рамках спору про відшкодування шкоди. Разом з тим, колегія звертає увагу, відповідач зобов`язаний відшкодовувати шкоду за пошкоджений ним товар, який правомірно знаходився в приміщенні не залежно від наявності або відсутності договорів оренди.

З урахуванням вищенаведеного, колегія суддів приходить до висновку, що належними засобами доказування в порядку ст. 74 ГПК України доведено факт затоплення магазинів АЛЛО, що розміщені в ТРЦ "Ocean Plaza", в результаті прориву магістральної тепломережі Д-1000 мм за адресою: м. Київ, Голосіївський район, вул. Антоновича, 174, яка перебувала в управлінні та користуванні відповідача.

Порядок та умови обслуговування теплових мереж, визначені Правилами технічної експлуатації теплових установок і мереж, що затверджені Наказом Міністерства палива та енергетики, від 14.02.2007, № 71 (далі - Правила).

За змістом п. 3 Правил власник - юридична особа, яка має у своїй власності або в господарському віданні (згідно з балансовою належністю) теплові установки чи теплові мережі, що виробляють, постачають або використовують теплову енергію.

Організація експлуатації теплових установок та мереж, їх ремонтів, налагодження і випробувань здійснюється відповідно до вимог нормативних документів (НД) і повинна забезпечувати дотримання встановлених показників (температурних графіків, тиску та витрат теплоносія тощо), надійність і економічність роботи устаткування, охорону праці відповідно до нормативно-правових актів з охорони праці, пожежну та техногенну безпеку відповідно до чинних нормативних документів (п. 5.1.1. Правил).

Експлуатація і обслуговування джерел теплопостачання, теплофікаційних та тепловикористовувальних установок, теплових мереж і систем теплоспоживання мають бути такими, щоб забезпечувати надійну, безпечну і економічну роботу всього устатковання (п. 5.2.2. Правил).

Згідно п. 6.3.13. Правил експлуатуюча теплову мережу організація здійснює контроль гідравлічних випробувань на міцність і щільність теплових мереж, систем теплопостачання та теплоспоживання, обладнання теплових пунктів споживача після їх монтажу або ремонту на встановлений НД тиск, який не повинен перевищувати від максимально допустимого пробного тиску для даних мереж, арматури, устатковання.

В п. 6.3.2. Правил під час експлуатації теплових мереж слід забезпечити безперебійне постачання споживачів тепловою енергією у вигляді гарячої води або пари встановлених параметрів відповідно до умов договору. Обслуговування теплових мереж здійснюється згідно з інструкціями з їх експлуатації, розробленими з урахуванням вимог цих Правил і ГКД 34.20.504.

На суб`єкті господарювання, в організації-власника устатковання має бути організовано постійний та періодичний контроль (діагностування) технічного стану устатковання теплових установок і мереж, будівель і споруд. Періодичність контролю установлює технічний керівник суб`єкта господарювання (особа, відповідальна за теплове господарство організації-власника устатковання). Результати контролю мають фіксуватися в спеціальному журналі (п. 5.9.1. Правил).

Технічне діагностування теплових установок і мереж має охоплювати комплекс заходів для визначення їх технічного стану. Завданням технічного діагностування є: визначення фактичного технічного стану устатковання (справне, несправне, працездатне, непрацездатне); визначення місць можливої відмови або несправності; прогнозування технічного стану устатковання. Експлуатація теплових установок і мереж з виявленими аварійно-небезпечними дефектами забороняється. (п. 5.9.3. Правил).

Згідно п. 6.3.27 Правил організація, яка експлуатує теплову мережу, повинна систематично, за графіком, здійснювати контроль стану будівельних конструкцій, трубопроводів і устаткування, антикорозійного покриття і теплової ізоляції трубопроводів теплової мережі із застосуванням сучасних ЗВТ і методів діагностики. Слід вести облік, систематизацію та аналіз виявлених дефектів за видами устаткування, виявляти причини, розробляти і впроваджувати заходи до запобігання виникненню дефектів. У разі відсутності сучасних ЗВТ і методів діагностики, як виняток, можливим є застосування шурфовок.

На водяних теплових мережах і конденсатопроводах слід організувати систематичний контроль за внутрішньою корозією трубопроводів шляхом аналізу мережної води і конденсату, а також за індикаторами внутрішньої корозії, встановлюваними у найбільш характерних точках: на виводах від ДТ, на кінцевих ділянках, у двох-трьох проміжних вузлах магістралі (п. 6.3.28. Правил).

За змістом п. п. 6.3.81. - 6.3.84. Правил стан підземних теплопроводів, теплоізоляційних і будівельних конструкцій теплових мереж, а також планування їх ремонтів і модернізації визначаються на підставі:

- результатів випробувань;

- результатів щорічних обстежень з допомогою приладів (тепловізорів, тепломірів тощо) у місцях найбільш імовірної появи зовнішньої корозії;

- шурфування під час усунення пошкоджень.

Планове шурфування здійснюється, виходячи з досвіду та тривалості експлуатації теплових мереж, типу прокладки та теплоізоляційних конструкцій. Їх кількість і місце проведення затверджуються керівництвом суб`єкта господарювання як додаток до графіка капітальних ремонтів теплових мереж.

Нагляд за станом підземних трубопроводів водяної теплової мережі з використанням методу шурфування можна починати після 3 років експлуатації теплової мережі.

Підземна конструкція теплової мережі після кожного планового або аварійного розкриття має бути повністю відновлена, про що складається акт, в якому зазначається стан ґрунту, будівельної конструкції, ізоляції труб, а також метод відновлення конструкції. Закривати шурфи без поновлення будівельно-ізоляційних конструкцій забороняється.

Контроль внутрішньої корозії водяних теплових мереж і конденсатопроводів повинен здійснюватись систематично шляхом аналізу води та конденсату, а також за допомогою встановлення індикаторів корозії в найхарактерніших точках та іншими методами.

Обсяг поточного та капітального ремонтів теплових мереж визначається на підставі виявлених під час експлуатації дефектів, даних випробувань, ревізій, а також шурфувань у разі аварійних витоків теплоносія.

У теплових мережах, які мають протягом року сезонну перерву в роботі, капітальний ремонт проводиться, як правило, один раз на рік у міжсезонний період.

У теплових мережах, які працюють протягом року безперервно, капітальний ремонт проводиться один раз на два роки одночасно з ремонтом теплофікаційного устатковання.

Поточний ремонт теплових мереж має виконуватися щороку.

Беручи до уваги те, що КП "Київтеплоенерго" як організація, у віданні якої перебувають теплові мережі, де 13.01.2020 відбувся прорив та невиробничий витік води із систем теплопостачання, зобов`язана забезпечувати надійну, безпечну і економічну роботу всього устаткування, зокрема, шляхом здійснення необхідного комплексу дій для запобігання настання надзвичайних ситуацій (аварій).

Відповідач вказуючи на недоведеність позивачем протиправності дій КП "Київтеплоенерго" та причинно-наслідкового зв`язку між такими діями і збитками жодними належними, допустимими та достовірними доказами в порядку ст. 74 ГПК України не доводить вчинення ним дій із попередження настання аварій на тепломагістралі, зокрема, проведення випробувань для виявлення її дефектів.

При цьому, апеляційна інстанція звертає увагу на те, що протиправна поведінка особи може виявлятися не лише в діях, на недоведеності яких наполягає апелянт, а і в недбалій бездіяльності, що фактично в даній справі доказово не спростовано відповідачем.

Отже відсутність в матеріалах справи документального підтвердження організації відповідачем експлуатації магістральної теплової мережі в порядку Правил технічної експлуатації теплових установок і мереж, затверджених Наказом Міністерства палива та енергетики, від 14.02.2007, № 71 є підставою для висновку про допущення стороною протиправної бездіяльності із завчасного виявлення дефектів в міцності/щільності мережі, що як наслідок зумовило настання прориву та витоку гарячої води з системи, якою і було затоплено магазини АЛЛО в ТРЦ "Ocean Plaza".

КП "Київтеплоенерго" належним чином не реалізувало свого процесуального обов`язку із спростування вини в настанні аварії на магістральній тепломережі, що перебуває у віданні останнього.

Відповідно до статті 14 ГПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у господарських справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд.

Згідно із частиною 1 статті 73 ГПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Відповідно до частини 1 статті 74 ГПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Згідно із частиною 2 статті 76 ГПК України предметом доказування є обставини, які підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.

Частинами 1, 3 статті 13 ГПК України судочинство у господарських судах здійснюється на засадах змагальності сторін. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом.

Обов`язок із доказування слід розуміти як закріплену в процесуальному та матеріальному законодавстві міру належної поведінки особи, що бере участь у судовому процесі, із збирання та надання доказів для підтвердження свого суб`єктивного права, що має за мету усунення невизначеності, яка виникає в правовідносинах у разі неможливості достовірно з`ясувати обставини, які мають значення для справи. Важливим елементом змагальності процесу є стандарти доказування - спеціальні правила, якими суд має керуватися при вирішення справи. Ці правила дозволяють оцінити, наскільки вдало сторони виконали вимоги щодо тягаря доказування і наскільки вони змогли переконати суд у своїй позиції, що робить оцінку доказів більш алгоритмізованою та обґрунтованою (постанова Верховного Суду від 22 квітня 2021 року у справі № 904/1017/20).

Верховний Суд неодноразово наголошував щодо необхідності застосування категорій стандартів доказування та відзначав, що принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин справи. Цей принцип передбачає покладання тягаря доказування на сторони. Одночасно цей принцип не передбачає обов`язку суду вважати доведеною та встановленою обставину, про яку сторона стверджує. Така обставина підлягає доказуванню таким чином, аби задовольнити, як правило, стандарт переваги більш вагомих доказів, тобто коли висновок про існування стверджуваної обставини з урахуванням поданих доказів видається більш вірогідним, ніж протилежний (постанови Верховного Суду від 02.10.2018 у справі №910/18036/17, від 23.10.2019 у справі №917/1307/18, від 25.02.2021 у справі №913/38/20, від 25.02.2021 у справі №904/7804/16, від 26.02.2021 у справі №908/2847/19, від 15.11.2019 у справі №909/887/18 на які також посилається скаржник).

У цьому контексті Суд звертається сталого та послідовного висновку Верховного Суду щодо неможливості застосування учасником справи концепції "негативного доказу" для обґрунтування власної позиції.

Зокрема, Верховний Суд неодноразово наголошував на тому, що принцип змагальності полягає в обов`язку кожної сторони довести ті обставини, на які вона посилається на підтвердження або заперечення власних вимог у спорі. Мається на увазі, що позивач стверджує про існування певної обставини та подає відповідні докази, а відповідач може спростувати цю обставину, подавши власні докази, які вважає більш переконливими. У свою чергу суд, дослідивши надані сторонами докази, та з урахуванням переваги однієї позиції над іншою виносить власне рішення. При цьому сторони не можуть будувати власну позицію на тому, що їх позиція є доведеною, доки інша сторона її не спростує (концепція негативного доказу), оскільки за такого підходу втрачає сенс уся концепція принципу змагальності.

Підсумовуючи викладене колегія суддів, оцінивши за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів як в цілому, так і кожного окремо, із врахуванням стандарту «вірогідності доказів» вважає, що позивачем у відповідності до норм процесуального закону доведено протиправність дій (бездіяльності) відповідача та наявності причинно-наслідкового зв`язку між такими діями (бездіяльністю) та настанням збитків. Висновок суду першої інстанції про те, що особою, відповідальною за завдані позивачу збитки, є відповідач, - заснований на вірному дослідженні усієї сукупності доказів та вірному встановлені обставин справи.

Довід апелянта про те, що він не є виконавцем комунальних послуг із теплопостачання в ТРЦ "Ocean Plaza" не заслуговує на увагу, адже затоплення приміщень магазинів відбулось не через прорив внутрішньобудинкових мереж центру, а в результаті прориву на проїжджій частині дороги магістральної тепломережі Д-1000 мм.

Також колегія суддів відхиляє як необґрунтовані аргументи апеляційної скарги про те, що судом не було встановлено перебування застрахованого майна за адресою місцезнаходження підтоплених магазинів ТОВ «АЛЛО», позаяк зазначені обставини підтверджені актом огляду застрахованого об`єкту від 14 січня 2020 р., інвентаризаційним описом товарно-матеріальних цінностей від 14 січня 2020 р., фото таблицями. При цьому, наявні у справі видаткові накладні, акти прийому-передачі та ТТН представлені стороною в підтвердження належності страхувальнику права власності на товари та їх вартість, яка враховувалась страхувальником в бухгалтерській довідці при визначені вартості пошкодженого товару.

На твердження апелянта про невірність визначення позивачем розміру відшкодування згідно бухгалтерської довідки Суд зазначає, що відповідач клопотання про призначення експертного дослідження з оцінки пошкодженого майна в суді першої інстанції не заявлялось, достатньо переконливих аргументів із посиланням на конкретно визначений новий товар, якому було надано невірну вартісну оцінку, відповідач не навів.

Посилання відповідача на положення п. 3.1.5.1.2 договору добровільного страхування не можуть бути підставою для скасування оскаржуваного рішення, оскільки не звільняють відповідача від відповідальності за завдані збитки.

Резюмуючи, колегія суддів приходить до висновку, що стороною позивача належними засобами доказування доведено наявності усього складу цивільного правопорушення як необхідної передумови для застосування до відповідача такої міри відповідальності як стягнення збитків. Тож суд першої інстанції вірно виснував про наявність правових підстав для задоволення позову у цій справі.

Висновки суду апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги

Згідно до статті 236 ГПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи.

Нормою ст. 276 Господарського процесуального кодексу України передбачено, що суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

За результатами апеляційного перегляду справи колегія суддів встановила, що оскаржене рішення суду першої інстанції прийнято у відповідності до вимог чинного законодавства, при повному з`ясуванні обставин, що мають значення для справи, підстави для його зміни чи скасування в розумінні приписів статті 277 ГПК України відсутні. Натомість викладені в апеляційні скарзі доводи не спростовують вірних висновків суду першої інстанції, а тому в її задоволенні слід відмовити.

Судові витрати

Згідно вимог статті 129 ГПК України, у зв`язку із відмовою у задоволенні апеляційної скарги судові витрати покладаються на апелянта.

Керуючись Главою 1 Розділу IV Господарського процесуального кодексу України, Північний апеляційний господарський суд

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу залишити без задоволення.

Рішення Господарського суду міста Києва від 24.11.2023 у справі № 910/11138/23 залишити без змін.

Матеріали справи повернути до господарського суду першої інстанції.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена до Верховного Суду у порядку та строк, передбачений ст.ст. 287-289 Господарського процесуального кодексу України.

Повний текст постанови складено та підписано, - 05.04.2024.

Головуючий суддя В.А. Корсак

Судді С.О. Алданова

О.О. Євсіков