ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ВІННИЦЬКОЇ ОБЛАСТІ
___________________________________________________________________________
РІШЕННЯ

"26" березня 2024 р. Cправа № 902/1489/23

Господарський суд Вінницької області у складі судді Матвійчука В.В.,

за участю секретаря судового засідання Марущак А.О., за відсутності сторін, розглянувши у відкритому судовому засіданні матеріали справи

за позовом: Немирівської міської ради (вул. Соборна, 26, м. Немирів, Вінницька область, 22800)

до: Фізичної особи - підприємця Чернецької Галини Лукічни ( АДРЕСА_1 )

про застосування наслідків нікчемності правочину

ОБСТАВИНИ СПРАВИ:

На розгляд Господарського суду Вінницької області надійшла позовна заява Немирівської міської ради № 03-34-3000 від 01.12.2023 з вимогою до Фізичної особи - підприємця Чернецької Галини Лукічни про застосування наслідків нікчемності правочину, шляхом зобов`язання ФОП Чернецьку Г.Л. звільнити безпідставно зайняті приміщення комунальної власності, а саме кімнати №1-а (1-1), 1-в (1-3) загальною площею 25,7 кв.м., які знаходяться за адресою: м. Немирів, вул. Горького, 88.

В обґрунтування позовних вимог позивач зазначає, що відповідач використовує майно, що на даний час є об`єктом комунальної власності Немирівської міської ради, на підставі Договору оренди індивідуально визначеного майна, що є об`єктом права власності територіальних громад сіл, селищ, міста Немирівського району від 20.01.2020, який є нікчемним в силу закону.

Відповідно до протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 05.12.2023 дану позовну заяву передано для розгляду судді Матвійчуку В.В.

Суд, ухвалою від 11.12.2023 за вказаним позовом відкрив провадження у справі №902/1489/23 за правилами загального позовного провадження. Підготовче засідання у справі призначив на 09.01.2024.

За наслідками судового засідання 09.01.2024 суд відклав підготовче засідання на 01.02.2024, про що 09.01.2024 постановив відповідну ухвалу.

У визначену судом дату (01.02.2024) справу знято з розгляду у зв`язку з перебуванням судді Матвійчука В.В. на лікарняному, по закриттю якого, суд, ухвалою від 05.02.2024 продовжив строк підготовчого провадження по справі №902/1489/23 на 30 днів та призначив підготовче засідання на 05.03.2024.

Виконавши завдання підготовчого провадження, судом закрито дану стадію господарського процесу та призначено справу до розгляду по суті на 26.03.2024, про що 05.03.2024 постановлено відповідну ухвалу.

На визначену судом дату представник позивача не з`явився. Про дату, час та місце розгляду справи повідомлений ухвалою від 05.03.2024, яка 06.04.2024 доставлена до його електронного кабінету в ЄСІТС.

Відповідач правом участі в засіданні суду також не скористався. Ухвала суду про відкриття провадження у справі, що направлена відповідачу повернута до суду з поштовою відміткою "за закінченням терміну зберігання".

Згідно із п.п. 4, 5 ч. 6 ст. 242 Господарського процесуального кодексу України днем вручення судового рішення є: день проставлення у поштовому повідомленні відмітки про відмову отримати копію судового рішення чи відмітки про відсутність особи за адресою місцезнаходження, місця проживання чи перебування особи, повідомленою цією особою суду; день прославлення у поштовому повідомленні відмітки про відмову отримати копію судового рішення чи відмітки про відсутність особи за адресою місцезнаходження, місця проживання чи перебування особи, яка зареєстрована у встановленому законом порядку, якщо ця особа не повідомила суду іншої адреси.

В разі якщо ухвалу про порушення провадження у справі було надіслано за належною адресою (тобто повідомленою суду стороною, а в разі ненадання суду відповідної інформації - адресою, зазначеною в Єдиному державному реєстрі юридичних осіб та фізичних осіб - підприємців), і не повернуто підприємством зв`язку або повернуто з посиланням на відсутність (вибуття) адресата, відмову від одержання, закінчення строку зберігання поштового відправлення тощо, то вважається, що адресат повідомлений про час і місце розгляду справи судом (абзац третій підпункту 3.9.1 постанови Пленуму Вищого господарського суду України № 18 від 26.12.2011 "Про деякі питання практики застосування Господарського процесуального кодексу України судами першої інстанції", яка стосується попередньої редакції ГПК України та на даний час є чинною).

Окрім того, суд зазначає, що ухвали суду у справі № 902/1489/23 офіційно оприлюднені у Єдиному державному реєстрі судових рішень - www.reyestr.court.gov.ua, доступ до якого є безоплатним та цілодобовим.

Окрім того, судом 13.03.2024 розміщено оголошення на веб-порталі судової влади (сайт Господарського суду Вінницької області) про розгляд справи № 902/1489/23 по суті, в якій відповідачем є Фізична особа - підприємець Чернецька Галина Лукічна.

Враховуючи викладене, суд вважає, що вжив всі залежні від нього заходи для повідомлення відповідача про судове провадження у даній справі.

Відзиву відповідача на позовну заяву до суду не надійшло.

За приписами частини 2 статті 178 Господарського процесуального кодексу України у разі ненадання відповідачем відзиву у встановлений судом строк без поважних причин суд має право вирішити спір за наявними матеріалами справи. Аналогічна норма міститься у частині 9 статті 165 ГПК України.

Оскільки відповідач не скористався своїм правом на подання відзиву, справа розглядається за наявними матеріалами у відповідності до приписів частини 9 статті 165 та частини 2 статті 178 ГПК України.

За наслідками судового засідання 26.03.2024 прийнято судове рішення.

Розглянувши подані документи і матеріали, з`ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об`єктивно оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, господарський суд,

ВСТАНОВИВ:

20.01.2020 між Немирівською районною радою Вінницької області (за Договором Орендодавець) на підставі розпорядження Немирівської районної ради Вінницької області № 271 від 14.01.2020 та Фізичною особою підприємцем Чернецькою Галиною Лукічною (відповідач, за Договором Орендар) укладено Договір оренди індивідуально визначеного майна, що є об`єктом права власності територіальних громад сіл, селищ, міста Немирівського району (надалі Договір).

Згідно з предметом даного Договору Орендодавець передає, а Орендар приймає в строкове платне користування майно, що є об`єктом права спільної власності територіальних громад сіл, селищ, міста Немирівського району, частину нежилого адміністративного приміщення районного Будинку побуту, а саме кімнати № 1-а, 1-в загальною площею 25,7 кв.м. згідно технічної документації, які знаходяться за адресою: м. Немирів, вул. Горького, 88 Вінницької області для розміщення підприємства з побутового обслуговування населення, банківських, фінансових або кредитних установ.

Згідно 1.2. Договору вартість орендованого майна, що визначена експертним шляхом станом на 30.11.2019 року складає 141136,00 (сто сорок одна тисяча сто тридцять шість) грн.

Відповідно до п. 1.4. Договору об`єкт оренди є спільною власністю територіальних громад району і знаходиться на балансі Немирівської районної ради.

Зміна власника майна (Балансоутримувача) не дає право на зміну умов Договору оренди, на скасування попередніх рішень, розпоряджень та усіх документів, які відносяться до цього Договору (п. 1.5. Договору)

За змістом п. 2.1. Договору вступ Орендаря у володіння та користування об`єктом оренди настає одночасно з моментом підписання Договору та акту передачі-приймання.

Передача об`єкта в оренду не спричиняє передачу права власності на нього. Об`єкт залишається спільною власністю територіальних громад району, а Орендар володіє і користується ним протягом строку оренди (п. 2.2. Договору)

Згідно п. 3.1. Договору за користування об`єктом оренди Орендар сплачує орендну плату, яка визначається на підставі Методики розрахунку та порядку використання плати за оренду державного майна та відповідно до Річних орендних ставок за використання нерухомого комунального майна, затвердженої рішенням 13 сесії районної ради 6 скликання від 14.12.2012 року із змінами внесеними рішенням 20 сесії районної ради 6 скликання від 31.01.2014 року і становить 1411грн. 36 коп. (одна тисяча чотириста одинадцять гривень тридцять шість копійок) в місяць без урахування ПДВ.

Пунктом 3.2. Договору визначено, що орендна плата перераховується Орендарем щомісячно 100% Орендодавцю (Балансоутримувачу).

Відповідно до п. 3.3. Договору розмір орендної плати за кожний наступний місяць визначається шляхом корегування орендної плати за попередній місяць на індекс інфляції за наступний місяць.

Крім визначеної орендної плати, Орендар сплачує комунальні послуги. Витрати за користування Орендарем комунальними послугами та електроенергією не включаються до орендної плати, а оплачуються Орендарем окремо по виставлених рахунках на відшкодування касових видатків відповідно до договору про відшкодування витрат Балансоутримувача на утримання орендованого нерухомого майна та надання комунальних послуг Орендарю.

Розділом 5 Договору визначено обов`язки Орендаря, до яких включено наступні обов`язки:

Використовувати орендоване майно у відповідності до його призначення та умов цього Договору (п. 5.1).

Своєчасно і в повному обсязі сплачувати орендну плату (плату за комунальні послуги та експлуатаційні витрати) (п. 5.2.)

У разі припинення дії Договору оренди повернути об`єкт оренди відповідно до розділу II Договору (п. 5.3).

Проводити Орендарем ремонтні роботи невід`ємних частин приміщення чи переобладнання, при цьому Орендар несе матеріальну відповідальність за якість ' проведених робіт (п. 5.4.).

Підтримувати орендоване майно в належному стані, передбаченому санітарними нормами та правилами пожежної безпеки, запобігати його псуванню (п. 5.5.).

Допускати посадових осіб Орендодавця для обстеження об`єкта оренди на предмет належного використання ( п. 5.6.)

Письмово повідомляти Орендодавця про зміни керівництва Орендаря, юридичної адреси, реквізитів банку (п. 5.7.)

Не проводити ремонти об`єкта оренди без дозволу Орендаря (п. 5.8.)

Звільнити об`єкт оренди в зв`язку з аварійною ситуацією або стихійним лихом, що може спричинити руйнування будівлі (п. 5.9).

Орендар зобов`язаний утримувати в справному стані засоби протипожежного захисту (п. 5.10).

При припиненні використання об`єкта оренди Орендар за місяць письмово повідомляє Орендодавця (п. 5.11).

Повернути об`єкт оренди в разі припинення чи розірвання Договору. Відшкодувати Орендодавцю збитки в разі погіршення стану майна або його втрати з вини Орендаря (п. 5.12.)

Здійснити нотаріальне посвідчення та державну реєстрацію Договору за власний рахунок (п. 5.13.)

Відшкодувати вартість незалежної оцінки, необхідної для проведення конкурсу, протягом 30 днів (п. 5.14).

Здійснити страхування орендованого майна (п. 5.15.).

Цей Договір укладено терміном на 20 років з 20.01.2020 року до 20.01.2040 року включно. (п. 10.1. Договору).

Відповідно до п.10 Прикінцевих та Перехідних положень Закону України Про місцеве самоврядування в Україні» за пропозицією сільських, селищних, міських рад районні, обласні ради повинні приймати рішення про передачу до комунальної власності відповідних територіальних громад окремих об`єктів, спільної власності територіальних громад, які знаходяться на їх території і задовольняють колективні потреби виключно цих територіальних громад.

Правонаступник районної ради району, ліквідованого Верховною Радою України, після припинення відповідних районних рад як юридичних осіб, але не пізніше 1 липня 2021 року, зобов`язаний передати у комунальну власність територіальних громад усі об`єкти спільної власності територіальних громад району, які знаходяться на території цих територіальних громад, відповідно до розмежування видатків між бюджетами, встановлених Бюджетним кодексом України.

З наведеного слідує, що для випадків, коли відбувається зміна правового режиму майна спільної власності територіальних громад у територіальної громади виникає обов`язок передати майно спільної власності територіальних громад району у комунальну власність конкретної територіальної громади.

Як вбачається з матеріалів справи, рішенням 60 (позачергової) сесії 1 скликання Немирівської міської ради Вінницької області від 08.10.2020 надано згоду Немирівській районній раді про прийняття із спільної власності територіальних громад сіл, селищ, міста Немирівського району в комунальну власність Немирівської об`єднаної територіальної громади в особі Немирівської міської ради, серед іншого, нерухомого майна, іншого окремого індивідуально визначеного майна та земельної ділянки, розташованої за адресою: 22800, Вінницька область, Немирівський район, м. Немирів, вул. Горького, буд. 88.

Згідно рішення 41 сесії 7 скликання Немирівської районної ради Вінницької області від 20.10.2020 передано із спільної власності територіальних громад району в комунальну власність Немирівської міської об`єднаної територіальної громади в особі Немирівської міської ради об`єкти нерухомого майна, в тому рахунку нерухоме майно, інше окреме індивідуально-визначене майно та земельну ділянку, розташоване за адресою: 22800, Вінницька область, Немирівський район, м. Немирів, вул. Горького, буд. 88.

За Актом приймання-передачі із спільної власності територіальних громад сіл, селищ, міста Немиріського району в особі Немирівської районної ради в комунальну власність Немирівської міської об`єднаної територіальної громади в особі Немирівської міської ради від 23.11.2020 Немирівська районна рада передала, а Немирівська міська ради прийняла у власність нерухоме майно, інше індивідуально визначене майно та земельну ділянку, розташовані за адресою: 22800, Вінницька область, м. Немирів, вул. Горького, 88.

11.12.2020 державним реєстратором зареєстровано право комунальної власності за територіальною громадою в особі Немирівської міської ради на об`єкт нерухомого майна, розташований за адресою: Вінницька область, м. Немирів, вул. Горького, 88 (реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 30).

За наведеного, з огляду на зазначені норми закону, Орендодавцем за вищевказаним Договором є Немирівська міська об`єднана територіальна громада в особі Немирівської міської ради.

Звертаючись до суду з позовом у даній справі позивач вказує на невиконання відповідачем положень Договору в частині його нотаріального посвідчення, та нікчемність даного правочину, з огляду на що просить застосувати наслідки нікчемності даного правочину.

Надаючи правову кваліфікацію спірним правовідносинам, суд виходив з наступного.

Стаття 15 Цивільного кодексу України (надалі також ЦК України) передбачає право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа також має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.

Під порушенням слід розуміти такий стан суб`єктивного права, за якого воно зазнало протиправного впливу з боку правопорушника, внаслідок чого суб`єктивне право особи зменшилося або зникло як таке, порушення права пов`язано з позбавленням можливості здійснити, реалізувати своє право повністю або частково.

Вказаний вище підхід є загальним і може застосовуватись при розгляді будь-яких категорій спорів, оскільки не доведеність порушення прав, за захистом яких було пред`явлено позов у будь-якому випадку є підставою для відмови у його задоволенні.

Таким чином, у розумінні закону, суб`єктивне право на захист це юридично закріплена можливість особи використати заходи правоохоронного характеру для поновлення порушеного права і припинення дій, які порушують це право.

Захист, відновлення порушеного або оспорюваного права чи охоронюваного законом інтересу відбувається, в тому числі, шляхом звернення з позовом до суду (ч.1 ст.16 ЦК України).

Наведена позиція ґрунтується на тому, що під захистом права розуміється державно-примусова діяльність, спрямована на відновлення порушеного права суб`єкта правовідносин та забезпечення виконання юридичного обов`язку зобов`язаною стороною, внаслідок чого реально відбудеться припинення порушення (чи оспорювання) прав цього суб`єкта, він компенсує витрати, що виникли у зв`язку з порушенням його прав, або в інший спосіб нівелює негативні наслідки порушення його прав.

Позивачем є особа, яка подала позов про захист порушеного чи оспорюваного права або охоронюваного законом інтересу. Водночас позивач самостійно визначає і обґрунтовує в позовній заяві у чому саме полягає порушення його прав та інтересів, а суд перевіряє ці доводи, і в залежності від встановленого вирішує питання про наявність чи відсутність підстав для правового захисту, при цьому застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту суб`єктивного права, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення.

Чинне законодавство визначає об`єктом захисту порушене, невизнане або оспорюване право чи цивільний інтерес. Порушення права пов`язано із позбавленням його володільця можливості здійснити (реалізувати) своє право повністю або частково. При оспорюванні або невизнанні права виникає невизначеність у праві, спричинена поведінкою іншої особи.

Отже, порушення, невизнання або оспорювання суб`єктивного права є підставою для звернення особи за захистом цього права із застосуванням відповідного способу захисту. Вирішуючи спір, суд повинен надати об`єктивну оцінку наявності порушеного права чи інтересу на момент звернення до господарського суду, а також визначити, чи відповідає обраний позивачем спосіб захисту порушеного права тим, що передбачені законодавством, та чи забезпечить такий спосіб захисту відновлення порушеного права. Крім того, суди мають виходити із того, що обраний позивачем спосіб захист цивільних прав має бути не тільки ефективним, а й відповідати правовій природі тих правовідносин, що виникли між сторонами, та має бути спрямований на захист порушеного права.

Враховуючи вищевикладене, виходячи із приписів ст.4 ГПК України, ст.ст.15, 16 ЦК України, можливість задоволення позовних вимог перебуває у залежності від наявності (доведеності) наступної сукупності умов: наявність у позивача певного суб`єктивного права або інтересу, порушення такого суб`єктивного права (інтересу) з боку відповідача та належність (адекватність встановленому порушенню) обраного способу судового захисту. Відсутність (недоведеність) будь-якого з означених елементів унеможливлює задоволення позовних вимог.

Відповідно до ч.ч.1, 2 ст.11 ЦК України, цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки. Підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є договори та інші правочин.

За приписами ст.509 ЦК України, зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку; зобов`язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 цього Кодексу, у тому числі і з договорів.

Частиною 1 ст.173 Господарського кодексу України встановлено, що господарським визнається зобов`язання, що виникає між суб`єктом господарювання та іншим учасником (учасниками) відносин у сфері господарювання з підстав, передбачених Господарським кодексом України, в силу якого один суб`єкт (зобов`язана сторона, у тому числі боржник) зобов`язаний вчинити певну дію господарського чи управлінсько-господарського характеру на користь іншого суб`єкта (виконати роботу, передати майно, сплатити гроші, надати інформацію тощо), або утриматися від певних дій, а інший суб`єкт (управнена сторона, у тому числі кредитор) має право вимагати від зобов`язаної сторони виконання її обов`язку.

Господарські зобов`язання можуть виникати, зокрема, з господарського договору та інших угод, передбачених законом, а також з угод, не передбачених законом, але таких, які йому не суперечать (ст.174 ГК України).

В силу ч.ч.1, 4 ст.179 ГК України майново-господарські зобов`язання, які виникають між суб`єктами господарювання або між суб`єктами господарювання і негосподарюючими суб`єктами - юридичними особами на підставі господарських договорів, є господарсько-договірними зобов`язаннями. При укладенні господарських договорів сторони можуть визначати зміст договору, зокрема, на основі вільного волевиявлення, коли сторони мають право погоджувати на свій розсуд будь-які умови договору, що не суперечать законодавству.

Частиною 7 ст.179 ГК України унормовано, що господарські договори укладаються за правилами, встановленими Цивільним кодексом України з урахуванням особливостей, передбачених цим Кодексом, іншими нормативно-правовими актами щодо окремих видів договорів.

За умовами ч.1 ст.627 ЦК України відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків (ч.1 ст.626 ЦК України).

Згідно ч.1 ст.759 ЦК України та ч.1 ст.283 ГК України, за договором оренди одна сторона (орендодавець) передає другій стороні (орендареві) за плату на певний строк у користування майно для здійснення господарської діяльності.

В силу ч.6 ст.283 ГК України, до відносин оренди застосовуються відповідні положення Цивільного кодексу України з урахуванням особливостей, передбачених цим Кодексом.

За своєю правовою природою Договір від 20.01.2020 є договором оренди нерухомого майна, що належить до комунальної власності, до регулювання правовідносин якого застосовуються положення Закону України Про оренду державного та комунального майна (надалі Закон).

Верховною Радою України 03.10.2019 прийнято новий Закон «Про оренду державного та комунального майна» № 157-ІХ, який набрав законної сили 27.12.2019.

Згідно з пунктом 3 статті 16 Закону України «Про оренду державного та комунального майна» № 157-ІХ визначено, що договір оренди підлягає нотаріальному посвідченню, якщо строк, на який укладається цей договір, перевищує п`ять років.

Згідно постанови Великої Палати Верховного Суду від 22 червня 2021 року у справі № 334/3161/17 невідповідність окремих положень спеціального закону положенням кодексу не може бути усунено шляхом застосування правила, за яким із прийняттям нового нормативно-правового акта автоматично призупиняє дію акт (його окремі положення), який був чинним раніше.

Суб`єкт законодавчої ініціативи зобов`язаний разом із законопроєктом про інакше регулювання цивільних відносин подати проєкт про внесення відповідних змін до ЦК.

Якщо ж ЦК не змінився, колізійний принцип lex posterior derogat priori, за яким пізніший закон скасовує попередній, не застосовується.

Норма ЦК превалює над однопредметною нормою іншого нормативно-правового акта, який має юридичну силу закону України.

Спеціальні норми закону можуть містити уточнювальні положення, проте не можуть прямо суперечити положенням ЦК України.

Пунктом 7 Прикінцевих та перехідних положень Закону «Про оренду державного та комунального майна»№ 157-ІХ внесено зміни до Цивільного кодексу України, в частині врегулювання правовідносин щодо найму будівель або інших капітальних споруд (їх частин), які є майном державної чи комунальної власності.

Згідно з п.7 Прикінцевих та перехідних положень Закону «Про оренду державного та комунального майна»№ 157-ІХ частину другу статті 793 викладено в такій редакції:

« 2. Договір найму будівлі або іншої капітальної споруди (їх окремої частини) строком на три роки і більше підлягає нотаріальному посвідченню, крім договору, предметом якого є майно державної або комунальної власності, який підлягає нотаріальному посвідченню у разі, якщо він укладений за результатами електронного аукціону строком більше ніж на п`ять років».

Частину першу статті 794 викладено в такій редакції: « 1. Право користування нерухомим майном, яке виникає на підставі договору найму будівлі або іншої капітальної споруди (їх окремої частини), укладеного на строк не менш як три роки, підлягає державній реєстрації відповідно до закону, крім випадку, передбаченого частиною другою статті 793.

Частиною 1 статті 209 Цивільного кодексу України передбачено, що правочин, який вчинений у письмовій формі, підлягає нотаріальному посвідченню лише у випадках, встановлених законом. Відповідно до частини 4 цієї статті, на вимогу фізичної або юридичної особи будь-який правочин з її участю може бути нотаріально посвідчений.

Нотаріальне посвідчення може бути вчинене лише такого правочину, який відповідно до статті 203 Цивільного кодексу України відповідає загальним вимогам, встановленим законодавством, а саме: зміст правочину не може суперечити Цивільному кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності, а сам правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. Правочин має вчинятись у формі, встановленій законом, та бути спрямований на реальне настання правових наслідків.

Пунктом 1 частини 1 статті 2 Закону «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» визначено, що державна реєстрація речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень (далі - державна реєстрація прав) - офіційне визнання і підтвердження державою фактів набуття, зміни або припинення речових прав на нерухоме майно, обтяжень таких прав шляхом внесення відповідних відомостей до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно.

Відповідно до ст. 4 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» в редакції чинній на момент укладення Договору державній реєстрації прав підлягають: 1) право власності та право довірчої власності як спосіб забезпечення виконання зобов`язання на нерухоме майно, об`єкт незавершеного будівництва; 2) речові права на нерухоме майно, похідні від права власності: право користування (сервітут); право користування земельною ділянкою для сільськогосподарських потреб (емфітевзис); право забудови земельної ділянки (суперфіцій); право господарського відання; право оперативного управління; право постійного користування та право оренди (суборенди) земельної ділянки; право користування (найму, оренди) будівлею або іншою капітальною спорудою (їх окремою частиною), що виникає на підставі договору найму (оренди) будівлі або іншої капітальної споруди (їх окремої частини), укладеного на строк не менш як три роки; право довірчої власності (крім права довірчої власності як способу забезпечення виконання зобов`язань); інші речові права відповідно до закону.

Згідно ст. 210 ЦК України правочин підлягає державній реєстрації лише у випадках, встановлених законом. Такий правочин є вчиненим з моменту його державної реєстрації.

Як зазначено судом вище, у пункті 5.13. Договору Сторони погодили зобов`язання Орендаря здійснити нотаріальне посвідчення та державну реєстрацію Договору за власний рахунок.

За наявними матері відповідачем не проведено державної реєстарції Договору, що дає підстави для висновку про недотримання відповідачем форми договору, відповідно до чинного на момент укладення Договору законодавства.

В частині нотаріального посвідчення Договору, суд вказує, що Пленум Верховного Суду України у пункті 13постанови від 06.11.2009 № 9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» роз`яснив, що з підстав недодержання вимог закону про нотаріальне посвідчення правочину нікчемними є тільки правочини, які відповідно до чинного законодавства підлягають обов`язковому нотаріальному посвідченню. Вирішуючи спір про визнання правочину, який підлягає нотаріальному посвідченню, дійсним, судам необхідно враховувати, що норма частини 2 статті 220 Цивільного кодексу України не застосовується щодо правочинів, які підлягають і нотаріальному посвідченню, і державній реєстрації, оскільки момент вчинення таких правочинів відповідно до статей 210 та 640 Цивільного кодексу України пов`язується з державною реєстрацією, тому вони не є укладеними і не створюють прав та обов`язків для сторін. При розгляді таких справ суди повинні з`ясувати, чи підлягає правочин обов`язковому нотаріальному посвідченню, чому він не був нотаріально посвідчений, чи дійсно сторона ухилилася від його посвідчення та чи втрачена така можливість, а також чи немає інших підстав нікчемності правочину. У зв`язку з недодержанням вимог закону про нотаріальне посвідчення правочину договір може бути визнано дійсним лише з підстав, встановлених статтями 218 та 220 Цивільного кодексу України.

Як вказує позивач, та знайшло своє підтвердження в матеріалах справи, відповідачем не виконано зобов`язання за Договором та не дотримано положень закону в частині обов`язкового нотаріального посвідчення Договору. Доказів зворотного відповідачем суду не надано.

Суд зважає на такі критерії добросовісної поведінки: вона має бути очікуваною, характерною для інших учасників цивільних правовідносин за порівнянних обставин; поведінка учасника цивільно-правових відносин не повинна обмежувати право чи позбавляти права інших осіб та має враховувати права, законні інтереси іншої сторони правовідносин; поведінка сторони має бути законною, зокрема не допускаються дії виключно з протиправною метою або з наміром заподіяти шкоду іншій особі; учасники цивільних правовідносин повинні сприяти своєму контрагенту різними способами, у тому числі через отримання необхідної інформації. Відповідність дій сукупно усім цим критеріям дозволить оцінити такі дії як добросовісні. В іншому разі є підстави стверджувати про недобросовісну поведінку та зловживання правом.

Головне завдання застосування принципу добросовісності полягає у тому, щоби перешкодити стороні отримати переваги та вигоду внаслідок своєї непослідовної поведінки на шкоду іншій стороні, яка добросовісно поклалася на певну юридичну ситуацію, створену першою стороною або обома. Інакше кажучи, принцип добросовісності проявляється у тому, що жодна особа не може отримувати переваги від своєї незаконної або недобросовісної поведінки. Поведінка є недобросовісною, якщо одна сторона договору прийняла виконання від іншої сторони, а після цього стверджує про недійсність договору або його неукладеність. Якщо поведінка однієї сторони давала іншій підстави вважати, що договір є дійсним (сторони протягом тривалого часу належно його виконували), то наступні вимоги про його недійсність або неукладеність є зловживанням правом.

Оцінюючи дії учасника на предмет добросовісності, необхідно враховувати не лише сам факт виконання договору, але й волю сторін на таке виконання та досягнення відповідних їй юридичних наслідків. Так, ухилення від нотаріального посвідчення та державної реєстрації Договору може підтверджувати відсутність у сторони волі на виконання Договору надалі, що дозволяє контрагенту покладатися на недійсність угоди.

Відповідно до висновку, сформульованого Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 14 грудня 2021 року у справі № 147/66/17, добросовісність - це певний стандарт поведінки, який характеризується чесністю, відкритістю і повагою інтересів іншої сторони договору або відповідного правовідношення (пункт 55 постанови). Принцип добросовісності передбачає, що сторони повинні діяти добросовісно під час реалізації їхніх прав і передбаченого договором та/або законом виконання їхніх обов`язків (пункт 60 постанови). Введення у цивільне законодавство принципу добросовісності є заходом, спрямованим на зміцнення моральних засад цивільно-правового регулювання. Саме з позиції моральності слід підходити до оцінки поведінки суб`єкта права як добросовісного або недобросовісного (пункт 61 постанови).

Згідно з висновком Верховного Суду у складі колегії суддів Касаційного господарського суду, сформульованим у постанові від 16 лютого 2022 року у справі № 914/1954/20, суди мають враховувати принцип добросовісності - стандарт поведінки, що характеризується чесністю, відкритістю і повагою інтересів іншої сторони договору або відповідного правовідношення. Доктрина заборони суперечливої поведінки, в основі якої лежить принцип добросовісності, базується на римській максимі: ніхто не може діяти всупереч своїй попередній поведінці. Поведінкою, яка суперечить добросовісності та чесній діловій практиці, є, зокрема, та, що не відповідає попереднім заявам або поведінці однієї сторони, за умови, що інша розумно на них покладається.

За змістом частини другої статті 13 ЦК України недобросовісна поведінка однієї особи, яка полягає у вчиненні дій, що можуть у майбутньому порушити права інших осіб, є формою зловживання правом. Сутність зловживання правом полягає у недобросовісному вчиненні уповноваженою особою дій, які складають зміст відповідного суб`єктивного цивільного права, зокрема всупереч меті останнього. Заборона зловживання правом по суті випливає з властивості рівнозваженості, закладеної у принципі юридичної рівності учасників цивільних правовідносин. За змістом приписів ЦК України поняття «добросовісність» ототожнюється з поняттям «безвинність», а «недобросовісність» - з виною. За діяння, якими завдано шкоду внаслідок недобросовісної поведінки, може наступати відповідальність (наприклад, на підставі частини третьої статті 39 ЦК України). Оскільки настання відповідальності, за загальним правилом, пов`язується з виною, то такі діяння є винними (див. висновок сформульований Верховним Судом у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду у постанові від 4 вересня 2020 року у справі № 311/2145/19).

Беручи до уваги вищевикладене, зважаючи на відсутність доказів державної реєстрації та нотаріального посвідчення Договору оренди індивідуально визначеного майна, що є об`єктом права власності територіальних громад сіл, селищ, міста Немирівського району від 20.01.2020, суд констатує відсутність факту набуття речових прав ФОП Чернецької Г.Л. відповідно до Договору.

Відповідно до ч.2 ст.215 ЦК України, недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається.

Нікчемність правочину конструюється за допомогою «текстуальної» недійсності, оскільки вона існує тільки у разі прямої вказівки закону. Така пряма вказівка може втілюватися, зокрема, в термінах «нікчемний», «є недійсним».

Нікчемний правочин, на відміну від оспорюваного, не створює юридичних наслідків, тобто, не породжує (змінює чи припиняє) цивільних прав та обов`язків.

За наявності спору щодо правових наслідків недійсного правочину, одна зі сторін якого чи інша заінтересована особа вважає його нікчемним, суд перевіряє відповідні доводи та у мотивувальній частині судового рішення, застосувавши відповідні положення норм матеріального права, підтверджує чи спростовує обставину нікчемності правочину.

Саме такий правовий висновок Верховного Суду викладено в постанові від 31.05.2022 у справі №910/3334/21.

Нікчемний правочин або правочин, визнаний судом недійсним, є недійсним з моменту його вчинення (ч.1 ст.236 ЦК України).

Отже, недотримання положень договору та приписів закону щодо обов`язкового нотаріального посвідчення та державної реєстрації договору зумовлює його нікчемність та не створює інших юридичних наслідків, крім тих, які пов`язані з його нікчемністю.

За таких обставин суд дійшов висновку про те, що Договір оренди індивідуально визначеного майна, що є об`єктом права власності територіальних громад сіл, селищ, міста Немирівського району від 20.01.2020 є нікчемним, у зв`язку з чим останній з моменту його укладення не породжує жодних юридичних наслідків, крім тих, які пов`язані з його нікчемністю.

За приписами ч.2 ст.215 ЦК України, недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається.

Частиною 1 статті 216 цього Кодексу визначено, що недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов`язані з його недійсністю. У разі недійсності правочину кожна із сторін зобов`язана повернути другій стороні у натурі все, що вона одержала на виконання цього правочину, а в разі неможливості такого повернення, зокрема тоді, коли одержане полягає у користуванні майном, виконаній роботі, наданій послузі, - відшкодувати вартість того, що одержано, за цінами, які існують на момент відшкодування.

Отже, за результатами нікчемних правочинів кожна із сторін зобов`язана повернути другій стороні у натурі все, що вона одержала на виконання.

За вказаних обставин позов про застосування наслідків нікчемного правочину шляхом звільнення Фізичною особою підприємцем Чернецькою Галиною Лукічною безпідставно зайняті приміщення комунальної власності відповідає наведеним положенням статті 216 ЦК України.

Завданням господарського судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів, пов`язаних із здійсненням господарської діяльності, та розгляд інших справ, віднесених до юрисдикції господарського суду, з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав і законних інтересів фізичних та юридичних осіб, держави.

Статтею 14 ГПК України передбачено, що суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у господарських справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи, в інтересах яких заявлено вимоги, за винятком тих осіб, які не мають процесуальної дієздатності.

Згідно з положеннями статті 74 ГПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи, крім витребування доказів судом у випадку, коли він має сумніви у добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обов`язків щодо доказів.

Судом кожній стороні судом була надана розумна можливість, представити справу в таких умовах, які не ставлять цю сторону у суттєво невигідне становище відносно другої сторони, в т.ч. подати докази на підтвердження своїх вимог та заперечень, прийняти участь у досліджені доказів, надати пояснення, обґрунтувати перед судом переконливість поданих доказів та позицій по справі, скористатись іншими процесуальними правами.

Як зазначалось вище, суд процесуальним законом позбавлений права на збирання доказів по справі з власної ініціативи, що було б порушенням рівності прав учасників судового процесу.

Статтею 86 ГПК України передбачено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також вірогідність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Обов`язком суду при розгляді справи є дотримання вимог щодо всебічності, повноти й об`єктивності з`ясування обставин справи та оцінки доказів.

Усебічність та повнота розгляду передбачає з`ясування всіх юридично значущих обставин та наданих доказів з усіма притаманними їм властивостями, якостями та ознаками, їх зв`язками, відносинами і залежностями. Таке з`ясування запобігає однобічності та забезпечує, як наслідок, постановлення законного й обґрунтованого рішення.

З`ясування відповідних обставин має здійснюватися із застосуванням критеріїв оцінки доказів передбачених ст.86 ГПК України щодо відсутності у жодного доказу заздалегідь встановленої сили та оцінки кожного доказу окремо, а також вірогідності і взаємного зв`язку доказів у їх сукупності.

У п.п.1-3 ч.1 ст.237 ГПК України передбачено, що при ухваленні рішення суд вирішує, зокрема питання чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; яку правову норму належить застосувати до цих правовідносин.

Суддів зауважує, що принцип "процесуальної рівності сторін" передбачає, що у випадку спору, який стосується приватних інтересів, кожна зі сторін повинна мати розумну можливість представити свою справу, включаючи докази, в умовах, які не ставлять цю сторону в істотно більш несприятливе становище стосовно протилежної сторони (рішення ЄСПЛ від 27.10.1993 у справі "Dombo V. v. The Netherlands").

Отже, виходячи із системного аналізу обставин встановлених при розгляді даної справи у їх сукупності та наданих доказів, виходячи із загальних засад, встановлених у ст.3 ЦК України, а саме, справедливості, добросовісності, розумності, суд дійшов висновку про наявність правових підстав для задоволення позову Немирівської міської ради.

Судовий збір, сплачений позивачем за подачу позову, відповідно до ст. 129 покладається судом на відповідача, отже стягненню з відповідача на користь позивача підлягає судовий збір у сумі 2 684,00 грн.

Враховуючи вищенаведене та керуючись статтями 2, 4, 5, 7, 8, 10, 11, 13, 14, 15, 18, 73, 74, 76, 77, 78, 79, 86, 123, 129, 232, 233, 236, 237, 238, 240, 241, 242, 326 Господарського процесуального кодексу України, суд,

УХВАЛИВ:

Позов задоволити.

Застосувати наслідки нікчемності правочину Договору оренди індивідуально визначеного майна, що є об`єктом права власності територіальних громад сіл, селищ, міста Немирівського району від 20.01.2020, шляхом звільнення Фізичною особою - підприємцем Чернецькою Галиною Лукічною ( АДРЕСА_1 ; РНОКПП НОМЕР_1 ) безпідставно зайняті приміщення комунальної власності, а саме кімнати №1-а (1-1), 1-в (1-3) загальною площею 25,7 кв.м., які знаходяться за адресою: АДРЕСА_2 .

Стягнути з Фізичної особи - підприємця Чернецької Галини Лукічни ( АДРЕСА_1 ; РНОКПП НОМЕР_1 ) на користь Немирівської міської ради (вул. Соборна, 26, м. Немирів, Вінницька область, 22800; ) 2 684 грн. 00 коп. - витрат зі сплати судового збору.

Примірник повного судового рішення надіслати позивачу до електронного кабінету в ЄСІТС, відповідачу - рекомендованим листом.

Рішення суду набирає законної сили у строки передбачені ст. 241 ГПК України.

Рішення може бути оскаржене до Північно-західного апеляційного господарського суду, в порядку та строки визначені ст.ст. 256, 257 ГПК України.

Рішення набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано.

Повне рішення складено 05 квітня 2024 р.

Суддя Василь МАТВІЙЧУК

віддрук. прим.:

1 - до справи

2 - відповідачу (вул. Брилінг, 15, м. Немирів, Вінницька область, 22800