РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

м. Київ

01.04.2024Справа № 910/1296/24

Господарський суд міста Києва у складі судді Бондарчук В.В., розглянувши у порядку спрощеного позовного провадження

позовну заяву Приватного акціонерного товариства «Просто», м. Київ

до Товариства з додатковою відповідальністю «Страхова компанія "Альфа-Гарант"», м. Київ

про стягнення 9 874,41 грн,

Без повідомлення (виклику) сторін.

ОБСТАВИНИ СПРАВИ:

Приватне акціонерне товариство «Просто» (далі - ПрАТ «Просто»/позивач) звернулося до Господарського суду міста Києва із позовом Товариства з додатковою відповідальністю «Страхова компанія "Альфа-Гарант"» (далі - ТзДВ «СК "Альфа-Гарант"»/відповідач) про стягнення 9 874,41 грн - страхового відшкодування внаслідок пошкодження транспортного засобу під час дорожньо-транспортної пригоди (далі - ДТП).

Позовні вимоги позивач обґрунтовує виплатою потерпілій особі страхового відшкодування згідно договору добровільного страхування наземних транспортних засобів PVP.S №2203227 від 24.11.2022, внаслідок чого до позивача перейшло право вимоги до особи, відповідальної за завдані збитки.

Господарський суд міста Києва ухвалою від 05.02.2024 прийняв позовну заяву до розгляду та відкрив провадження у справі за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) сторін.

13.02.2024 через систему «Електронний суд» від відповідача надійшов відзив на позовну заяву, в якому ТзДВ «СК "Альфа-Гарант"» заперечує проти задоволення позову, посилаючись на те, що Національний банк України рішенням від 27.04.2023 анулював ліцензію ПрАТ «Просто» на провадження господарської діяльності з надання фінансових послуг, відповідно, керуючись ризик-орієнтовним підходом та на виконання вимог Закону України «Про запобігання та протидію легалізації (відмиванню) доходів, одержаних злочинним шляхом, фінансування тероризму та фінансуванню розповсюдження зброї масового знищення», ТзДВ «СК "Альфа-Гарант"» має право не здійснювати виплату страхового відшкодування на користь позивача у зв`язку із наявністю високого ступеня ризику підозрілої фінансової операції, встановленою п. 3 ч. 4 ст. 15 наведеного закону.

Крім того, у відзиві на позовну заяву ТзДВ «СК "Альфа-Гарант"» просить суд зменшити заявлену позивачем суму витрат на професійну правничу допомогу з огляду на неспівмірність розміру зі складністю справи, оскільки підготовка її до розгляду не потребувала аналізу великого обсягу доказів, законодавства, та відповідно значних зусиль та часу.

Дослідивши матеріали справи, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд

ВСТАНОВИВ:

24.11.2022 між Приватним акціонерним товариством «Страхова компанія "Просто-страхування"», назву якого змінено на Приватне акціонерне товариство «Просто», та ОСОБА_1 укладено договір добровільного страхування наземних транспортних засобів PVP.S №2203227, предметом якого є майнові інтереси страхувальника, пов`язані із володінням, користуванням та розпорядженням автомобілем «Toyota CH-R», реєстраційний номер НОМЕР_1 .

Строк дії договору: з 26.11.2022 до 25.11.2023.

Як вбачається із матеріалів справи, 09.07.2023 о 19 год. 30 хв. ОСОБА_2 , керуючи транспортним засобом «Hyundai», реєстраційний номер НОМЕР_2 , у м. Києві по вул. Мейтуса, не дотрималась безпечної дистанції із транспортним засобом «Toyota CH-R», реєстраційний номер НОМЕР_1 , внаслідок чого автомобілі зіткнулися та отримали механічні пошкодження із матеріальними збитками.

Голосіївський районний суд м. Києва постановою від 07.08.2023 визнав ОСОБА_2 винною у вчиненні правопорушення, передбаченого ст. 124 КУпАП та наклав штраф.

Так, положеннями ст. 988 Цивільного кодексу України встановлено, що страховик зобов`язаний у разі настання страхового випадку здійснити страхову виплату у строк, встановлений договором.

Згідно із п. 3 ч. 1 ст. 20 Закону України «Про страхування», страховик зобов`язаний при настанні страхового випадку здійснити страхову виплату або виплату страхового відшкодування у передбачений договором строк.

Відповідно до висновку/калькуляції системи AUDATEX №164637 від 19.07.2023 вартість відновлювального ремонту автомобіля «Toyota CH-R», реєстраційний номер НОМЕР_1 склала 12 474,41 грн.

31.07.2023 ПрАТ «СК "Просто "» складено страховий акт №164637 на суму 12 474,41 грн.

Відповідно до зазначеного вище страхового акту, позивачем виплачено страхове відшкодування на користь страхувальника у сумі 12 474,41 грн, що підтверджується платіжною інструкцією №3958 від 01.08.2023.

Обґрунтовуючи суду свої вимоги, ПрАТ «СК "Просто"» зазначає, що внаслідок виплати страхового відшкодування страхувальнику пошкодженого автомобіля «Toyota CH-R», реєстраційний номер НОМЕР_1 , позивач відповідно до ст.ст. 993, 1191 Цивільного кодексу України та ст. 27 Закону України «Про страхування» набув право зворотної вимоги до осіб, відповідальних за завдану шкоду.

При цьому, з матеріалів справи вбачається, що цивільно-правова відповідальність за шкоду перед третіми особами, завдану внаслідок експлуатації транспортного засобу «Hyundai», реєстраційний номер НОМЕР_2 на момент ДТП була застрахована у ТзДВ «СК "Альфа-Гарант"» за полісом №ЕР/211504074 обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів (страхова сума за шкоду майну становить 160 000,00 грн, франшиза складає 2 600,00 грн).

18.08.2023 позивач звернувся до відповідача із заявою за вих. №04-2035 від 16.08.2023 про виплату страхового відшкодування в сумі 12 474,41 грн.

Однак, заява позивача залишена ТзДВ «СК "Альфа-Гарант"» без відповіді та задоволення.

Оцінюючи подані докази та наведені обґрунтування за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об`єктивному розгляді всіх обставин справи в їх сукупності, суд вважає, що позовні вимоги підлягають задоволенню, з огляду на таке.

Відповідно до ст. 73 ГПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Згідно зі ст. 6 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів», страховим випадком є подія, внаслідок якої заподіяна шкода третім особам під час дорожньо-транспортної пригоди, яка сталася за участю забезпеченого транспортного засобу і внаслідок якої настає цивільно-правова відповідальність особи, відповідальність якої застрахована за договором.

За змістом ст. 29 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів», у зв`язку з пошкодженням транспортного засобу відшкодовуються витрати, пов`язані з відновлювальним ремонтом транспортного засобу з урахуванням зносу, розрахованого у порядку, встановленому законодавством, включаючи витрати на усунення пошкоджень, зроблених навмисно з метою порятунку потерпілих внаслідок дорожньо-транспортної пригоди, з евакуацією транспортного засобу з місця дорожньо-транспортної пригоди до місця проживання того власника чи законного користувача транспортного засобу, який керував транспортним засобом у момент дорожньо-транспортної пригоди, чи до місця здійснення ремонту на території України. Якщо транспортний засіб необхідно, з поважних причин, помістити на стоянку, до розміру шкоди додаються також витрати на евакуацію транспортного засобу до стоянки та плата за послуги стоянки.

Як встановлено судом, суму страхового відшкодування автомобіля «Toyota CH-R», реєстраційний номер НОМЕР_1 , сплачено ПрАТ «СК "Просто"» на підставі договору добровільного страхування наземних транспортних засобів PVP.S №2203227 від 24.11.2022 та страхового акту №164637 від 31.07.2023.

Згідно зі ст. 27 Закону України «Про страхування» до страховика, який виплатив страхове відшкодування за договором майнового страхування, в межах фактичних витрат переходить право вимоги, яке страхувальник або інша особа, що одержала страхове відшкодування, має до особи, відповідальної за заподіяний збиток.

Тож, з огляду на те, що позивач виплатив страхове відшкодування застрахованого автомобіля «Toyota CH-R», реєстраційний номер НОМЕР_1 , у ПрАТ «СК "Просто"» виникло право вимоги до особи, відповідальної за заподіяну шкоду, тобто, у даному випадку до ТзДВ «СК "Альфа-Гарант"».

За таких обставин, у зв`язку із настанням страхового випадку - пошкодженням ОСОБА_2 автомобіля «Toyota CH-R», реєстраційний номер НОМЕР_1 , у відповідача виник обов`язок відшкодувати позивачу витрати, пов`язані із відновлювальним ремонтом транспортного засобу у розмірі 9 874,41 грн (за вирахуванням франшизи у розмірі 2 600,00 грн).

Щодо твердження відповідача про наявність підстави для відмови у задоволенні позову, а саме, що відповідно до рішення НБУ від 27.04.2023 року у зв`язку із порушенням ліцензійних умов анульовано ліцензію ПрАТ «Просто-страхування» на провадження господарської діяльності з надання фінансових послуг у зв`язку з тим, що структура власності страховика не відповідає вимогам законодавства України, суд зазначає таке.

У п. 15 постанови Правління Національного банку України №18 від 24.02.2022 року «Про роботу банківської системи в період запровадження воєнного стану» (з урахуванням змін, внесених постановою Правління Національного банку України №44 від 08.03.2022) постановлено зупинити здійснення обслуговуючими банками видаткових операцій за рахунками резидентів Російської Федерації/Республіки Білорусь, за рахунками юридичних осіб (крім банків), кінцевими бенефіціарними власниками яких є резиденти Російської Федерації/Республіки Білорусь, за винятком визначених цим пунктом обмежень.

Згідно інформації, розміщеної на офіційному Інтернет-представництві Національного банку України, рішенням Правління Національного банку України від 27.04.2023, яке набрало чинності з 28.04.2023, анульовано Приватному акціонерному товариству «Просто-страхування» ліцензії на провадження господарської діяльності з надання фінансових послуг (крім професійної діяльності на ринку цінних паперів) у зв`язку з тим, що структура власності страховика не відповідає вимогам законодавства України.

Невідповідність структури власності небанківської фінансової установи вимогам законодавства України є підставами для анулювання ліцензій на провадження діяльності з надання фінансових послуг відповідно до ст. 38-1 Закону України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг».

Відповідно до витягу з Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань станом на момент розгляду цієї справи кінцевим бенефіціарним власником позивача є громадянин Вірменії: ОСОБА_3 із відсотком частки статутного капіталу або відсотком права голосу (непрямий вплив): 99,9.

Отже, із загальнодоступної інформації, розміщеної на офіційному Інтернет-представництві Національного банку України, не вбачається, що кінцевим бенефіціарним власником, членом або учасником (акціонером), що має частку в статутному капіталі 10 і більше відсотків, позивача є Російська Федерація, громадянин Російської Федерації, або юридична особа, створена та зареєстрована відповідно до законодавства Російської Федерації/Республіки Білорусь.

Крім того, відповідачем не надано, а матеріали справи не містять жодних доказів того, що відносно позивача (кінцевих бенефіціарних власників позивача) застосовані спеціальні економічні та інші обмежувальні заходи (санкції) відповідно до ст. 5 Закону України «Про санкції», а також, що позивач або його кінцеві бенефіціарні власники є громадяни держави, що здійснює збройну агресію проти України (крім громадян такої держави, яким надано статус учасника бойових дій після 14.04.2014 року), та/або особи, місцем постійного проживання (перебування, реєстрації) яких є держава, що здійснює збройну агресію проти України.

За вказаних обставин, суд критично оцінює твердження ТзДВ «СК "Альфа-Гарант"», що останнє, керуючись ризик-орієнтованим підходом та на виконання вимог Закону про ПВК/ФТ має право не здійснювати виплату страхового відшкодування на користь клієнта (кредитора) у зв`язку із наявністю високого ступеня ризику підозрілої фінансової операції, встановленою п. 3 ч. 4 ст. 15 Закону про ПВК/ФТ.

Анулювання ПрАТ «Просто-страхування» ліцензії на провадження господарської діяльності з надання фінансових послуг (крім професійної діяльності на ринку цінних паперів) не є підставою для несплати страхового відшкодування.

До аналогічних висновків дійшов Північний апеляційний господарський суд у постанові від 20.03.2024 у справі №910/13017/23.

Статтею 74 ГПК України встановлено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається, як на підставу своїх вимог та заперечень.

Відповідно до вимог ст. 76, ст. 77 ГПК України, належними є докази, на підставі яких можна встановити обставини, які входять в предмет доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування. Обставини справи, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування. Предметом доказування є обставини, які підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.

Отже, ураховуючи встановлене вище, суд дійшов висновку про обґрунтованість заявлених позивачем вимог про стягнення із відповідача страхового відшкодування у сумі 9 874,41 грн, що має наслідком задоволення позову.

Витрати по сплаті судового збору відповідно до ст. 129 ГПК України покладаються на відповідача.

Щодо вимоги позивача про стягнення витрат на професійну правничу допомогу у сумі 6 000,00 грн, суд зазначає таке.

Відповідно до ст. 123 ГПК України, судові витрати складаються із судового збору та витрат, пов`язаних із розглядом справи. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати: 1) на професійну правничу допомогу; 2) пов`язані із залученням свідків, спеціалістів, перекладачів, експертів та проведенням експертизи; 3) пов`язані із витребуванням доказів, проведенням огляду доказів за їх місцезнаходженням, забезпеченням доказів; 4) пов`язані із вчиненням інших процесуальних дій, необхідних для розгляду справи або підготовки до її розгляду.

За змістом ч. 1, 3 ст. 124 ГПК України, разом з першою заявою по суті спору кожна сторона подає до суду попередній (орієнтовний) розрахунок суми судових витрат, які вона понесла і які очікує понести у зв`язку із розглядом справи. Попередній розрахунок розміру судових витрат не обмежує сторону у доведенні іншої фактичної суми судових витрат, які підлягають розподілу між сторонами за результатами розгляду справи.

Статтею 126 ГПК України встановлено, що за результатами розгляду справи витрати на професійну правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат:

1) розмір витрат на професійну правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу професійну правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката, визначається згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою;

2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.

Для визначення розміру витрат на професійну правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги (частина 3 статті 126 цього Кодексу).

Отже, як зазначено судом вище, позивачем заявлено до стягнення витрати на професійну правничу допомогу у розмірі 6 000,00 грн.

Разом із тим, не погоджуючись із заявленою позивачем сумою витрат на професійну правничу допомогу, відповідач просить суд зменшити її розмір з огляду на неспівмірність зі складністю справи.

Отже, на підтвердження витрат на професійну правничу допомогу, позивачем надано: копію договору про надання правової допомоги №1 від 03.01.2024, укладеного між позивачем та Адвокатським бюро «Синюк та партнери»; копію реєстру справ від 18.01.2024; копію акта виконаних робіт від 31.01.2024, відповідно до якого адвокатське бюро надало позивачу правову допомогу за період «січень 2024 року» згідно переліку справ, в тому числі по спірному страховому випадку із гонораром 6 000,00 грн; копію платіжної інструкції №6012 від 18.01.2024; детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних для надання правової допомоги від 31.01.2024; ордер на надання правничої (правової) допомоги серії АІ №1116322, виданого АБ «Синюк та партнери» на ім`я адвоката Синюка Станіслава Леонідовича, та копію свідоцтва на право заняття адвокатською діяльністю Синюка Станіслава Леонідовича серії КС №6423/10 від 15.02.2018.

Судом враховано, що розмір гонорару визначається за погодженням адвоката із клієнтом, і може бути змінений лише за їх взаємною домовленістю.

Водночас, суд зазначає, що за змістом частини 4 статті 126 ГПК України розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із:

1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг);

2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг);

3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт;

4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.

У разі недотримання вимог частини 4 цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на професійну правничу допомогу адвоката, які підлягають розподілу між сторонами. Обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами (частина 5 статті 126 ГПК України).

Суд зазначає, що загальне правило розподілу судових витрат визначене у частині 4 статті 129 ГПК України.

Разом із тим, у частині 5 наведеної норми цього Кодексу визначено критерії, керуючись якими суд (за клопотанням сторони або з власної ініціативи) може відступити від вказаного загального правила при вирішенні питання про розподіл витрат на правову допомогу та не розподіляти такі витрати повністю або частково на сторону, не на користь якої ухвалено рішення, а натомість покласти їх на сторону, на користь якої ухвалено рішення.

Зокрема, відповідно до частини 5 статті 129 ГПК України під час вирішення питання про розподіл судових витрат суд враховує:

1) чи пов`язані ці витрати з розглядом справи;

2) чи є розмір таких витрат обґрунтованим та пропорційним до предмета спору, з урахуванням ціни позову, значення справи для сторін, у тому числі чи міг результат її вирішення вплинути на репутацію сторони або чи викликала справа публічний інтерес;

3) поведінку сторони під час розгляду справи, що призвела до затягування розгляду справи, зокрема, подання стороною явно необґрунтованих заяв і клопотань, безпідставне твердження або заперечення стороною певних обставин, які мають значення для справи, безпідставне завищення позивачем позовних вимог тощо;

4) дії сторони щодо досудового вирішення спору та щодо врегулювання спору мирним шляхом під час розгляду справи, стадію розгляду справи, на якій такі дії вчинялись.

При цьому, на предмет відповідності зазначеним критеріям суд має оцінювати поведінку/дії/бездіяльність обох сторін при вирішенні питання про розподіл судових витрат.

Випадки, за яких суд може відступити від загального правила розподілу судових витрат, унормованого частиною 4 статті 129 ГПК України, визначені також положеннями частин 6, 7, 9 статті 129 цього Кодексу.

Таким чином, зважаючи на наведені положення законодавства, у разі недотримання вимог частини 4 статті 126 ГПК України, суду надано право зменшити розмір витрат на професійну правничу допомогу адвоката, які підлягають розподілу між сторонами, лише за клопотанням іншої сторони. При цьому, обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, що підлягають розподілу між сторонами (частини 5-6 статті 126 ГПК України).

Суд зазначає, що при визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін. Ті самі критерії застосовує Європейський суд з прав людини, присуджуючи судові витрат на підставі ст. 41 Конвенції. Зокрема, згідно з його практикою заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їхній розмір - обґрунтованим (рішення у справі «East/West Alliance Limited» проти України», заява N 19336/04).

У рішенні Європейського суду з прав людини у справі «Лавентс проти Латвії» зазначено, що відшкодовуються лише витрати, які мають розумний розмір.

Тобто, суд зобов`язаний оцінити рівень адвокатських витрат, що мають бути присуджені з урахуванням того, чи були такі витрати понесені фактично, але й також - чи була їх сума обґрунтованою.

Суд не зобов`язаний присуджувати стороні, на користь якої відбулося рішення, всі його витрати на адвоката, якщо, керуючись принципами справедливості, пропорційності та верховенством права, встановить, що розмір гонорару, визначений стороною та його адвокатом, є завищеним щодо іншої сторони спору, зважаючи на складність справи, витрачений адвокатом час, та неспіврозмірним у порівнянні з ринковими цінами адвокатських послуг.

Так, відповідно до статті 15 ГПК України суд визначає в межах, встановлених цим Кодексом, порядок здійснення провадження у справі відповідно до принципу пропорційності, враховуючи: завдання господарського судочинства; забезпечення розумного балансу між приватними й публічними інтересами; особливості предмета спору; ціну позову; складність справи; значення розгляду справи для сторін, час, необхідний для вчинення тих чи інших дій, розмір судових витрат, пов`язаних із відповідними процесуальними діями, тощо.

Таким чином, при визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи.

Ураховуючи наведене вище, а також клопотання відповідача про зменшення заявлених позивачем витрат на професійну правничу допомогу, оцінивши подані заявником докази на підтвердження цих витрат, виходячи із критеріїв реальності та розумності таких витрат, їх обґрунтованості та пропорційності до предмета спору, ціни позову, характеру та обсягу наданих адвокатом послуг, а також приймаючи до уваги, що справа №910/1296/24 розглядалась у порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) сторін, при цьому, позивачем було заявлено до стягнення лише суму страхового відшкодування, відповідно підготовка позовної заяви не вимагала великих витрат часу та зусиль на здійснення розрахунку позовної вимоги, суд дійшов висновку про часткове задоволення вимоги ПрАТ «Просто» про стягнення із ТзДВ «СК "Альфа-Гарант"» витрат на професійну правничу допомогу, які підлягають сплаті, зменшивши заявлену суму на 50%, що у підсумку складає 3 000,00 грн.

Керуючись статтями 74, 76, 129, 233, 236, 237, 238, 240, 241, 254 Господарського процесуального кодексу України, суд

ВИРІШИВ:

Позовну заяву Приватного акціонерного товариства «Просто» задовольнити.

Стягнути із Товариства з додатковою відповідальністю «Страхова компанія "Альфа-Гарант"» (01133, місто Київ, бульвар Лесі Українки, будинок 26; ідентифікаційний код 32382598) на користь Приватного акціонерного товариства «Просто» (04050, місто Київ, вулиця Герцена, будинок 10; ідентифікаційний код 24745673) суму страхового відшкодування у розмірі 9 874 (дев`ять тисяч вісімсот сімдесят чотири) грн 41 коп., витрати на професійну правничу допомогу у розмірі 3 000 (три тисячі) грн та судовий збір у сумі 3 028 (три тисячі двадцять вісім) грн 00 коп.

Після набрання рішенням законної сили видати наказ.

Рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом двадцяти днів в порядку, передбаченому ст.ст. 253-259, з урахуванням підпункту 17.5 пункту 17 розділу XI "Перехідні положення" Господарського процесуального кодексу України.

Суддя В.В. Бондарчук