РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

01.04.2024Справа № 910/19243/23

Господарський суд міста Києва у складі судді Щербакова С.О., розглянувши матеріали господарської справи

за позовом Фізичної особи-підприємця Ступницького Михайла Івановича

до Державного спеціалізованого господарського підприємства «Ліси України»

про стягнення 44 460, 62 грн

Без повідомлення (виклику) учасників справи

ОБСТАВИНИ СПРАВИ

Фізична особа-підприємець Ступницький Михайло Іванович (далі-позивач) звернувся до Господарського суду міста Києва з позовом до Державного спеціалізованого господарського підприємства «Ліси України» (далі-відповідач) про стягнення надлишково сплачених коштів у розмірі 44 460, 62 грн.

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що позивачем помилково було перераховано відповідачу кошти у розмірі 44 460, 62 грн., оскільки на виконання умов договору № 03 довгострокового тимчасового користування лісами від 17.05.2010 ним щороку вносилася плата, заборгованість за позивачем не обліковувалася.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 22.12.2023 позовну заяву Фізичної особи-підприємця Ступницького Михайла Івановича - залишено без руху. Встановлено позивачу строк для усунення недоліків позовної заяви.

28.12.2023 до суду надійшла заява Фізичної особи-підприємця Ступницького Михайла Івановича про усунення недоліків позовної заяви (надіслана на електронну пошту суду).

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 08.01.2024 прийнято позовну заяву до розгляду та відкрито провадження у справі. Приймаючи до уваги малозначність справи в розумінні частини 5 статті 12 Господарського процесуального кодексу України, враховуючи ціну позову та характер спірних правовідносин, судом вирішено розгляд справи здійснювати за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) сторін, у зв`язку з чим надано відповідачу строк для подання відзиву на позовну заяву, а позивачу - для подання відповіді на відзив.

При цьому, судом повідомлено відповідача, що останній протягом п`яти днів з дня вручення ухвали про відкриття провадження у справі може подати заяву із обгрунтованими запереченнями проти розгляду справи за правилами спрощеного позовного провадження (у разі їх наявності).

Частиною 5 статті 176 Господарського процесуального кодексу України передбачено, що ухвала про відкриття провадження у справі надсилається учасникам справи, а також іншим особам, якщо від них витребовуються докази, в порядку, встановленому статтею 242 цього Кодексу, та з додержанням вимог частини четвертої статті 120 цього Кодексу.

Суд зазначає, що 18.10.2023 року набрав чинності Закон України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо обов`язкової реєстрації та використання електронних кабінетів в Єдиній судовій інформаційно-телекомунікаційній системі або її окремій підсистемі (модулі), що забезпечує обмін документами» від 29.06.2023 року №3200-ІХ на підставі якого внесено зміни до Господарського процесуального кодексу України.

Згідно ч. 6 ст.6 Господарського процесуального кодексу України, адвокати, нотаріуси, державні та приватні виконавці, арбітражні керуючі, судові експерти, органи державної влади та інші державні органи, зареєстровані за законодавством України як юридичні особи, їх територіальні органи, органи місцевого самоврядування, інші юридичні особи, зареєстровані за законодавством України, реєструють свої електронні кабінети в Єдиній судовій інформаційно-телекомунікаційній системі або її окремій підсистемі (модулі), що забезпечує обмін документами, в обов`язковому порядку. Інші особи реєструють свої електронні кабінети в Єдиній судовій інформаційно-телекомунікаційній системі або її окремій підсистемі (модулі), що забезпечує обмін документами, в добровільному порядку.

Суд направляє судові рішення та інші процесуальні документи учасникам судового процесу до їхніх електронних кабінетів, вчиняє інші процесуальні дії в електронній формі із застосуванням Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи або її окремої підсистеми (модуля), що забезпечує обмін документами, в порядку, визначеному цим Кодексом, Положенням про Єдину судову інформаційно-телекомунікаційну систему та/або положеннями, що визначають порядок функціонування її окремих підсистем (модулів) - ч. 5 ст. ст.6 Господарського процесуального кодексу України.

Відповідно до п. 37 Положення про порядок функціонування окремих підсистем (модулів) Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи, затвердженої рішенням Вищої ради правосуддя від 17 серпня 2021 року № 1845/0/15-21 (зі змінами), підсистема "Електронний суд" забезпечує можливість автоматичного надсилання матеріалів справ в електронному вигляді до Електронних кабінетів учасників справи та їхніх повірених.

До Електронних кабінетів користувачів надсилаються у передбачених законодавством випадках документи у справах, які внесені до автоматизованої системи діловодства судів (далі - АСДС) та до автоматизованих систем діловодства, що функціонують в інших органах та установах у системі правосуддя. Документи у справах надсилаються до Електронних кабінетів користувачів у випадку, коли вони внесені до відповідних автоматизованих систем у вигляді електронного документа, підписаного кваліфікованим підписом підписувача (підписувачів), чи у вигляді електронної копії паперового документа, засвідченої кваліфікованим електронним підписом відповідального працівника суду, іншого органу чи установи правосуддя (далі - автоматизована система діловодства).

Так, відповідно до ч. 5 ст. 242 Господарського процесуального кодексу України, учасникам справи, які не були присутні в судовому засіданні, або якщо судове рішення було ухвалено поза межами судового засідання чи без повідомлення (виклику) учасників справи, копія судового рішення надсилається протягом двох днів з дня його складення у повному обсязі в електронній формі шляхом надсилання до електронного кабінету у порядку, визначеному законом, а в разі відсутності електронного кабінету - рекомендованим листом з повідомленням про вручення.

Згідно п. 2, ч. 6 ст. 242 Господарського процесуального кодексу України, днем вручення судового рішення є день отримання судом повідомлення про доставлення копії судового рішення до електронного кабінету особи.

Судом було надіслано ухвалу від 08.01.2024 про відкриття провадження у даній справі в електронний кабінет Державного спеціалізованого господарського підприємства «Ліси України».

Як вбачається з матеріалів справи, ухвала суду від 08.01.2024 отримана відповідачем 11.01.2024, що підтверджується довідкою Господарського суду міста Києва про доставку електронного листа, відповідно до якої документ (ухвала суду від 08.01.2024) доставлено в електронний кабінет відповідача 11.01.2024.

Крім того, за змістом статті 2 Закону України "Про доступ до судових рішень" кожен має право на доступ до судових рішень у порядку, визначеному цим Законом. Усі судові рішення є відкритими та підлягають оприлюдненню в електронній формі не пізніше наступного дня після їх виготовлення і підписання.

Частинами 1, 2 ст.3 Закону України «Про доступ до судових рішень» визначено, що для доступу до судових рішень судів загальної юрисдикції Державна судова адміністрація України забезпечує ведення Єдиного державного реєстру судових рішень. Єдиний державний реєстр судових рішень - автоматизована система збирання, зберігання, захисту, обліку, пошуку та надання електронних копій судових рішень.

Судові рішення, внесені до Реєстру, є відкритими для безоплатного цілодобового доступу на офіційному веб-порталі судової влади України (ч.1 ст.4 Закону України «Про доступ до судових рішень»).

Враховуючи наведене, господарський суд зазначає, що відповідач мав право та дійсну можливість ознайомитись з ухвалою про відкриття провадження у справі від 08.01.2024 також у Єдиному державному реєстрі судових рішень (www.reyestr.court.gov.ua).

Згідно з ч. 2 ст. 178 Господарського процесуального кодексу України у разі ненадання відповідачем відзиву у встановлений судом строк без поважних причин суд має право вирішити спір за наявними матеріалами справи.

Приймаючи до уваги, що відповідач у строк, встановлений частиною 1 статті 251 Господарського процесуального кодексу України, не подав до суду відзив на позов, а відтак не скористався наданими йому процесуальними правами, за висновками суду, у матеріалах справи достатньо документів, які мають значення для правильного вирішення спору, внаслідок чого справа може бути розглянута за наявними у ній документами відповідно до частини 2 статті 178 Господарського процесуального кодексу України.

Згідно з частиною 4 статті 240 Господарського процесуального кодексу України у разі розгляду справи без повідомлення (виклику) учасників справи суд підписує рішення без його проголошення.

Дослідивши матеріали справи, всебічно і повно з`ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об`єктивно оцінивши надані суду докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, Господарський суд міста Києва -

ВСТАНОВИВ:

17.05.2010 між Державним підприємством «Дрогобицьке лісове господарство» (далі - постійний лісокористувач) та Фізичною особою-підприємцем Ступницьким Михайлом Івановичем (далі - тимчасовий лісоористувач) укладено договір № 03 довгострокового тимчасового користування лісами, умовами якого передбачено, що постійний лісокористувач виділяє, а тимсачовий лісоористувач бере в довгострокове тимчасове платне користування лісову ділянку для рекреаційних та культурно-оздоровчих цілей, загальною площею 0,48 га, строком на 20 років, яка знаходиться за межами населеного пункту на території Модрицьої сільської ради Дрогобицького району Львівської області.

Відповідно до п. 2.1. договору, у довгострокове тимчасове користування виділяється лісова ділянка загальною площею 0, 48 га, з наступною характеристикою: лісництво - Трускавецьке, квартал - 11, виділ - 28, категорія захисності лісів - 2 категорія, ліси 1 і 2 зон округів санітарної охорони лікувально-оздоровчих територій.

Договір укладено на 20 років, починаючи з дати його реєстрації (п. 3.1. договору).

Пунктом 3.2 договору визначено, що після закінчення терміну дії договору тимчасовий лісокористувач має переважне право поновлення його на новий або інший термін. У цьому разі тимчасовий лісокористувач повинен не пізніше ніж за 90 днів до закінчення строку дії договору повідомити письмово постійного лісокористувача про намір продовжити його дію.

Згідно п. 4.1. договору, плата за довгострокове тимчасове користування лісами вноситься тимчасовим лісокористувачем на рахунок постійного лісокористувача у розмірі 2376, 00 грн. Обчислення розміру плати здійснюється з урахуванням індексів інфляції.

Пунктом 4.2. договору передбачено, що плата за довгострокове тимчасове користування лісами за перший рік використання лісової ділянки вноситься при укладанні цього договору, а за наступні роки проводиться на умовах попередньої оплати.

Відповідно до п. 4.3. договору, плата за використання лісової ділянки справляється також у разі, коли тимчасовий користувач не використовує лісову ділянку за умовами договору, але дія договору не припинена.

Згідно п. 4.4. договору, розмір плати переглядається постійним лісокористувачем щороку у випадках: зміни умов господарювання, передбачених договором; зміни розмірів податків і місцевих зборів за користування лісовим фондом, визначених законодавством; у зв?язку з інфляційними процесами; погіршення стану лісової ділянки не з вини тимчасового лісокористувача, що підтверджено відповідними документами; в інших випадках, передбачених законом. Нова плата вводиться з моменту введення в дію названих змін.

За умовами п. 7.1. договору, після припинення дії договору тимчасовий лісокористувач повертає постіййному лісокористувачу лісову ділянку у стані, не гіршому порівняно з тим, у якому він одержав її у тимчасове довгострокове користування.

01.08.2023 між Державним спеціалізованим господарським підприємством «Ліси України» (постійний лісокористувач) та Фізичною особою-підприємцем Ступницьким Михайлом Івановичем (тимчасовий лісокористувач) укладено додаткову угоду № 1 до договору № 03 від 17.05.2010, відповідно до якої на підставі п. 8 наказу Державного агентства лісових ресурсів України від 28.10.2022 № 969 «Про припиненя Державного підприємства «Дрогобицьке лісове господарство» та затвердження складу комісії», наказу Державного агентства лісових ресурсів України від 19.01.2023 № 165 «Про затвердження передавального акту державного підприємства «Дрогобицьке лісове господарство» Державне спеціалізоване господарське підприємство «Ліси України» є правонаступником прав та обов?язків Державного підприємства «Дрогобицьке лісове господарство». Відповідно до 1.3.1 Положення про філію «Дрогобицьке лісове господарство» Державного спеціалізованого господарського підприємства «Ліси України» філія діє від імені ДП «Ліси України» та в його інтересах. У зв?язку з наведеним сторони дійшли згоди внести зміни в договір, а саме змінити преамбулу договору та викласти її в такій редакції: «Постійний лісокористувач» (далі - Сторона 1) Державне спеціалізоване господарське підприємство «Ліси України», в особі філії «Дрогобицьке лісове господарство» - з однієї сторони, та Тимчасовий лісокористувач (далі - Сторона 2) Фізична особа-підприємець «Ступницький Михайло Іванович», з іншої сторони.

У п. 6 додаткової угоди, сторони погодили, що її умови застосовуються до правовідносин між сторонами з 19.01.2023.

Як зазначає позивач, ним на виконання умов договору щороку вносилася плата за довгострокове тимчасове користування лісами на рахунок постійного лісокористувача. Станом на 01.01.2023 року заборгованість не обліковувалася, претензії Постійним лісокористувачем не виставлялися, жодних попереджень про припинення договору, зокрема, з підстав несплати збору за спеціальне використання лісових ресурсів, не надходило.

Проте, як зазначає позивач, наприкінці лютого 2023 року Філія «Дрогобицьке лісове господарство» ДП «Ліси України» надіслала йому рахунок № 153 на оплату довгострокової оренди землі на суму 44 460, 62грн з ПДВ.

Позивач вказує, що не з?ясувавши підстав нарахування такої суми оплатив на вказаний філією рахунок 44 460, 62грн, в тому числі 7 410, 10грн ПДВ, що підтверджується квитанцією АТ КБ «ПриватБанк» № 0.0..1 від 27.02.2023. Однак, на його думку, визначений договором розмір збору за спеціальне використання лісових ресурсів не може у 2023 році збільшитись на 44 460, 62грн навіть з урахуванням інфляції.

Тож, позивач звернувся до відповідача з заявою про повернення помилково перерахованих коштів б/н від 27.09.2023, в якій просив Державне спеціалізоване господарське підприємство «Ліси України» повернути помилково сплачені кошти у сумі 44 460, 00 грн, на підтвердження чого надано фіскальний чек від 27.09.2023.

Отже, обґрунтовуючи свої вимоги, позивач зазначає, що кошти у розмірі 44 460, 00 грн сплачені ним надлишково відповідачу, у зв`язку з чим на підставі ст. 1212 Цивільного кодексу України підлягають поверненню позивачу.

Оцінюючи подані докази та наведені обґрунтування за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об`єктивному розгляді всіх обставин справи в їх сукупності, суд вважає, що позовні вимоги не підлягають задоволенню, виходячи з наступного.

Згідно зі ст. 11 Цивільного кодексу України, цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки; підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є договори та інші правочини.

Відповідно до частини першої статті 509 Цивільного кодексу України, зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку.

Частинами 1, 3, 5 ст. 626 Цивільного кодексу України встановлено, що договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Договір є двостороннім, якщо правами та обов`язками наділені обидві сторони договору. Договір є відплатним, якщо інше не встановлено договором, законом, або не випливає із суті договору.

У відповідності до положень ст.ст. 6, 627 Цивільного кодексу України, сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Згідно зі ст. 628 Цивільного кодексу України, зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Відовідно до приписів ст. 18 Лісового кодесу України, об`єктом тимчасового користування можуть бути всі ліси, що перебувають у державній, комунальній або приватній власності.

Тимчасове користування лісами може бути: довгостроковим - терміном від одного до п`ятдесяти років і короткостроковим - терміном до одного року.

Довгострокове тимчасове користування лісами - засноване на договорі строкове платне використання лісових ділянок, які виділяються для потреб мисливського господарства, культурно-оздоровчих, рекреаційних, спортивних, туристичних і освітньо-виховних цілей, проведення науково-дослідних робіт.

Проаналізувавши зміст укладеного між сторонами договору № 03 від 17.05.2010, суд дійшов висновку, що за своєю правовою природою він є договором оренди.

Як встановлено ч. 1 ст. 283 Господарського кодексу України за договором оренди одна сторона (орендодавець) передає другій стороні (орендареві) за плату на певний строк у користування майно для здійснення господарської діяльності.

Згідно з ч. 6 ст. 283 Господарського кодексу України до відносин оренди застосовуються відповідні положення Цивільного кодексу України з урахуванням особливостей, передбачених цим Кодексом.

Відповідно до ст. 759 Цивільного кодексу України за договором найму (оренди) наймодавець передає або зобов`язаний передати наймачеві майно у користування за плату на певний строк.

Частиною 5 ст. 762 Цивільного кодексу України визначено, що плата за користування майном вноситься щомісячно, якщо інше не встановлено договором.

За користування майном з наймодавця справляється плата, розмір якої встановлюється договором найму (ч.1 ст. 762 Цивільного кодексу України).

Статтею 286 Господарського кодексу України встановлено, що орендна плата - це фіксований платіж, який орендар сплачує орендодавцю незалежно від наслідків своєї господарської діяльності. Строки внесення орендної плати визначаються в договорі.

Частина 1 статті 193 Господарського кодексу України встановлює, що суб`єкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобов`язання належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобов`язання - відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться і до виконання господарських договорів застосовуються відповідні положення Цивільного кодексу України з урахуванням особливостей, передбачених цим Кодексом.

Частиною 2 статті 193 Господарського кодексу України визначено, що кожна сторона повинна вжити усіх заходів, необхідних для належного виконання нею зобов`язання, враховуючи інтереси другої сторони та забезпечення загальногосподарського інтересу. Порушення зобов`язань є підставою для застосування господарських санкцій, передбачених цим Кодексом, іншими законами або договором.

Положеннями статті 526 Цивільного кодексу України передбачено, що зобов`язання повинні виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом (ст. 525 Цивільного кодексу України).

Договір, відповідно до ст. 629 Цивільного кодексу України, є обов`язковим для виконання сторонами.

Відповідно до ч. 1 ст. 73 Господарського процесуального кодексу України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Судом встановлено, що між позивачем та відповідачем було укладено договір № 03 довгострокового тимчасового користування лісами від 17.05.2010 (з урахуванням додаткової угоди № 1 від 01.08.2023), відповідно до якого позивач отримав у довгострокове тимчасове платне користування лісову ділянку для рекреаційних та культурно-оздоровчих цілей, загальною площею 0,48 га, строком на 20 років, яка знаходиться за межами населеного пункту на території Модрицьої сільської ради Дрогобицького району Львівської області.

З матеріалів справи вбачається, що позивачем на підставі виставленого відповідачем рахунку на оплату № 153 від 28.02.2023 було сплачено 44 460, 62 грн, що підтверджується квитанцією АТ КБ «ПриватБанк» № 0.0..1 від 27.02.2023.

Звертаючись до суду з даним позовом, позивач зазначає, що вказані кошти є зайво (надлишово) сплаченими, оскільки ним на виконання умов договору щороку вносилася плата за довгострокове тимчасове користування лісами на рахунок постійного лісокористувача. Станом на 01.01.2023 року заборгованість не обліковувалася, претензій постійним лісокористувачем не виставлялися, жодних попереджень про припинення договору, зокрема, з підстав несплати збору за спеціальне використання лісових ресурсів, не надходило.

Статтею 74 Господарського процесуального кодексу України встановлено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається, як на підставу своїх вимог та заперечень.

Відповідно до ст.ст. 76, 77 Господарського процесуального кодексу України, належними є докази, на підставі яких можна встановити обставини, які входять в предмет доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування. Обставини справи, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

Суд зазначає, що договір № 03 довгострокового тимчасового користування лісами від 17.05.2010 відповідно до його умов укладений між сторонами на 20 років, доказів його дострокового припинення, розірвання суду не надано. Тобто, на даний час між сторонами тривають договірні правовідносини, якими визначено обов`язок позивача вносити плату за довгострокове тимчасове користування лісами.

В матеріалах справи відсутні докази на підтвердження обставин викладених позивачем у позовній заяві щодо внесення ним щороку плати за довгострокове тимчасове користування лісами на рахунок постійного лісокористувача, як підставу для висновку про відсутність у позивача заборгованості перед відповідачем за укладеним договором.

При цьому, суд враховує умови п. 4.2 договору, в якому сторони погодили, що плата за довгострокове тимчасове користування лісами за перший рік використання лісової ділянки вноситься при укладанні цього договору, а за наступні роки проводиться на умовах попередньої оплати.

Тобто, враховуючи що договір на даний час є чинним, відповідно позивач зобов`язаний вносити плату за довгострокове тимчасове користування лісами на умовах попередньої оплати, що виключає перерахування коштів у надмірному розмірі, оскільки такі кошти зараховуються в рахунок майбутньої оплати.

При цьому, суд не приймає до уваги посилання позивача на те, що договором не передбачено сплати за таку послугу, як «довгострокова оренда землі» та у рахунку не вказано, що заборгованість за договором, з огляду на наступне.

Відповідно до ст. 78 Господарського процесуального кодексу України достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи.

Згідно статті 79 Господарського процесуального кодексу України наявність обставини, на яку сторона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, вважається доведеною, якщо докази, надані на підтвердження такої обставини, є більш вірогідними, ніж докази, надані на її спростування. Питання про вірогідність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.

Тлумачення змісту цієї статті свідчить, що нею покладено на суд обов`язок оцінювати докази, обставини справи з огляду і на їх вірогідність, яка дозволяє дійти висновку, що факти, які розглядаються, скоріше були (мали місце), аніж не були.

Зазначений підхід узгоджується з судовою практикою ЄСПЛ, юрисдикція якого поширюється на всі питання тлумачення і застосування Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція) (пункт 1 статті 32 Конвенції). Так, зокрема, у рішенні 23.08.2016 у справі "Дж. К. та Інші проти Швеції" ("J.K. AND OTHERS v. SWEDEN") ЄСПЛ наголошує, що "у країнах загального права у кримінальних справах діє стандарт доказування "поза розумним сумнівом ("beyond reasonable doubt"). Натомість у цивільних справах закон не вимагає такого високого стандарту; скоріше цивільна справа повинна бути вирішена з урахуванням "балансу вірогідностей". Суд повинен вирішити, чи являється вірогідність того, що на підставі наданих доказів, а також правдивості тверджень заявника, вимога цього заявника заслуговує довіри".

Аналогічна правова позиція викладена у постанові Верховного Суду від 21.05.2021 № 910/8861/20.

Суд зазначає, що у рахунку на оплату № 153 від 28.02.2023 вказано договір - «основний», при цьому як вказує сам позивач, між сторонами відсутні будь-які інші правочини, тобто єдиним правочином укладеним між сторонами є договір № 03 довгострокового тимчасового користування лісами від 17.05.2010, тож виходячи з принципу вірогідності доказів, суд приходить до висновку, що основним договором у даному випадку є укладений між сторонами договір № 03 від 17.05.2010 та зазначення у рахунку «довгострокову оренду землі» не є безумовною підставою для повернення позивачу коштів у розмірі 44 460, 62 грн., оскільки як зазначено судом вище довгострокове тимчасове користування лісами є за своєю правовою природою - орендою.

При цьому, позивачем не надано суду для порівняння інших рахунків, які виставлялись відповідачем позивачу за договором № 03 від 17.05.2010 та були сплачені позивачем, як підставу для подальшого висновку, що рахунки які раніше виставлялись позивачу містили чітке посилання на договір № 03 від 17.05.2010 та надану послугу - «довгострокове тимчасове користування лісами».

Згідно із частиною першою статті 177 Цивільного кодексу України об`єктами цивільних прав є, зокрема, речі, у тому числі гроші.

Об`єктивними умовами виникнення зобов`язань iз набуття, збереження майна без достатньої правової підстави виступають: 1) набуття або збереження майна однiєю особою (набувачем) за рахунок iншої (потерпілого); 2) шкода у вигляді зменшення або незбiльшення майна у iншої особи (потерпілого); 3) обумовленість збільшення або збереження майна на стороні набувача шляхом зменшення або вiдсутностi збільшення на стороні потерпілого; 4) вiдсутнiсть правової підстави для вказаної зміни майнового стану цих осіб.

Відповідно до ст. 1212 Цивільного кодексу України, особа, яка набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави (безпідставно набуте майно), зобов`язана повернути потерпілому це майно. Особа зобов`язана повернути майно і тоді, коли підстава, на якій воно було набуте, згодом відпала.

Положення цієї глави застосовуються незалежно від того, чи безпідставне набуття або збереження майна було результатом поведінки набувача майна, потерпілого, інших осіб чи наслідком події.

Положення цієї глави застосовуються також до вимог про: 1) повернення виконаного за недійсним правочином; 2) витребування майна власником із чужого незаконного володіння; 3) повернення виконаного однією із сторін у зобов`язанні; 4) відшкодування шкоди особою, яка незаконно набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи.

Аналіз цієї норми права дає підстави для висновку, що цей вид позадоговірних зобов`язань породжують такі юридичні факти: 1) набуття особою майна або його збереження за рахунок іншої особи; 2) відсутність для цього правових підстав або якщо такі відпали.

Загальна умова частини першої статті 1212 Цивільного кодексу України звужує застосування інституту безпідставного збагачення у зобов`язальних (договірних) відносинах, або отримане однією зі сторін у зобов`язанні підлягає поверненню іншій стороні на підставі статті 1212 ЦК України тільки за наявності ознаки безпідставності такого виконання.

Предметом регулювання інституту безпідставного отримання чи збереження майна є відносини, які виникають у зв`язку з безпідставним отриманням чи збереженням майна i які не врегульовані спеціальними інститутами цивільного права.

За змістом частини першої статті 1212 ЦК України безпідставно набутим майном є майно, набуте особою або збережене нею у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави, зокрема, внаслідок тих чи інших юридичних фактів, правомірних дій, які прямо передбачені частиною другою статті 11 ЦК України. Тобто, відсутність правової підстави означає, що набувач збагатився за рахунок потерпілого поза підставою, передбаченою законом, іншими правовими актами чи правочином.

Під відсутністю правової підстави розуміється такий перехід майна від однієї особи до іншої, який або не ґрунтується на прямій вказівці закону, або суперечить меті правовідношення і його юридичному змісту. Тобто відсутність правової підстави означає, що набувач збагатився за рахунок потерпілого поза підставою, передбаченою законом, іншими правовими актами чи правочином. Такий правовий висновок викладений раніше у постановах Верховного Суду від 23.01.2020 у справі №910/3395/19, від 23.04.2019 у справі №918/47/18, від 01.04.2019 у справі №904/2444/18.

Якщо поведінка набувача, потерпілого, інших осіб або подія утворюють правову підставу для набуття (збереження) майна, стаття 1212 ЦК України може застосовуватись тільки після того, як така правова підстава в установленому порядку скасована, визнана недійсною, змінена або припинена, у тому числі у виді розірвання договору.

Майно не може вважатися набутим чи збереженим без достатніх правових підстав, якщо це відбулося в не заборонений законодавством спосіб з метою забезпечення учасниками відповідних правовідносин у майбутньому породження певних цивільних прав та обов`язків, зокрема, внаслідок тих чи інших юридичних фактів, правомірних дій, прямо передбачених ч. 2 статті 11 ЦК України.

Суд зазначає, що у даному випадку сплачені позивачем грошові кошти є у розмірі 44 460, 62 грн є платою плату за довгострокове тимчасове користування лісами, такий платіж здійснений ним на підставі укладеного з відповідачем договору № 03 від 17.05.2010, тобто грошові кошти, заявлені позивачем до стягнення не є надлишково сплаченими або набутими відповідачем безпідставно.

Враховуючи викладене, у суду відсутні правові підстави для стягнення з відповідача на користь позивача грошових коштів у розмірі 44 460, 62 грн., які на думку позивача є надлишково сплаченими відповідачу.

Статтею 13 Господарського процесуального кодексу України встановлено, що судочинство у господарських судах здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених цим Кодексом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом.

За приписами статті 86 Господарського процесуального кодексу України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також вірогідність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

Відповідно до ст. 236 Господарського процесуального кодексу України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню господарського судочинства, визначеному цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи.

Підсумовуючи вищевикладене, виходячи із заявлених вимог, наведених обґрунтувань та наданих доказів, суд дійшов висновку, що позовні вимоги Фізичної особи-підприємця Ступницького Михайла Івановича до Державного спеціалізованого господарського підприємства «Ліси України» про стягнення 44 460, 62 грн задоволенню не підлягають.

Витрати по сплаті судового збору відповідно до ч. 1 ст. 129 Господарського процесуального кодексу України, залишаються за позивачем.

Керуючись статтями 74, 76-80, 129, 236-238, 247-252 Господарського процесуального кодексу України, Господарський суд міста Києва.

ВИРІШИВ:

1. У задоволенні позову відмовити повністю.

Рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

У разі розгляду справи без повідомлення (виклику) учасників справи, апеляційна скарга на рішення суду подається протягом двадцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Згідно з пунктом 17.5 розділу ХІ "Перехідні положення" Господарського процесуального кодексу України, апеляційна скарга на рішення суду подається до апеляційного господарського суду або через відповідний місцевий господарський суд.

Суддя С. О. Щербаков