ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД РІВНЕНСЬКОЇ ОБЛАСТІ
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"01" квітня 2024 р. м. Рівне Справа №918/250/24

Господарський суд Рівненської області у складі судді О. Андрійчук, за участю секретаря судового засідання О. Гуменюк, розглянувши за правилами спрощеного позовного провадження у судовому засіданні матеріали справи

за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю "Украгроком"

до Товариства з обмеженою відповідальністю "Рівень - Агро"

про стягнення в сумі 294 425, 44 грн,

за участю представників:

від позивача: не з`явився,

від відповідача : не з`явився,

УСТАНОВИВ:

У березні 2024 року Товариство з обмеженою відповідальністю "Украгроком" звернулося до Господарського суду Рівненської області із позовною заявою до Товариства з обмеженою відповідальністю "Рівень - Агро" про стягнення 294 425,44 грн, з яких: 150 947,69 грн основного боргу, 28 604,84 грн 30% річних, 35 120,52 грн пені, 38 417,98 грн відсотків за користування товарним кредитом та 41 334,41 грн штрафу за договором поставки №Лк280423/01 від 28.04.2023.

Cтислий виклад позиції позивача та заперечень відповідача.

Згідно із з позовною заявою, остання обґрунтована тим, що між позивачем (продавець) та відповідачем (покупець) укладено договір поставки на умовах відстрочки платежу, на виконання якого позивачем поставив товар на загальну суму 196 678,15 грн, який відповідач оплатив частково, на суму 51 227,70 грн, відтак розмір основного боргу з урахування курсової різниці становить 150 947,69 грн. Окрім того, позивач за неналежне виконання зобов`язань нарахував та просить суд стягнути 28 604,84 грн 30% річних, 35 120,52 грн пені, 38 417,98 грн відсотків за користування товарним кредитом та 41 334,41 грн штрафу.

У матеріально-правове обґрунтування заявлених позовних вимог позивач посилається на ст. 11, 525, 526, 530, 538, 625, 692, 712 ЦК України та ст. 193, 265 ГК України тощо.

Відповідач своїм правом на відзив у порядку та строки, визначені ГПК України та ухвалою суду від 11.03.2024, не скористався, відтак розгляд справи здійснюється за наявними матеріалами.

Процесуальні рішення, заяви і клопотання сторін та результати їх розгляду.

Ухвалою суду від 11.03.2024 прийнято позовну заяву до розгляду та відкрито провадження у справі у порядку спрощеного позовного провадження, судове засідання для розгляду справи по суті призначене на 01.04.2024.

01.04.2024 від позивача надійшло клопотання про розгляд справи без участі його представника.

Інших заяв і клопотань від сторін не надходило.

Дослідивши матеріали справи у їх сукупності та взаємозв`язку, оцінивши подані докази, суд установив таке.

Фактичні обставини справи та зміст спірних правовідносин.

28.04.2023 між позивачем (продавець) та відповідачем (покупець) укладено договір поставки №Лк280423/01 на умовах відстрочки платежу (короткострокова), за п. 1.1. якого поставки продавець взяв на себе зобов`язання передати у власність (поставити) покупця товар (насіння, добрива з мікроелементами для позакореневого підживлення, засоби захисту рослин), а покупець зобов`язався прийняти товар та оплатити його вартість.

За п. 1.2. договору найменування товару, його кількість, терміни поставки та оплати, базис поставки (місце передачі покупцю) визначені у специфікаціях до цього договору, які є його невід`ємною частиною. Ціна за одиницю виміру товару та його загальна ціна, яку має сплатити покупець, визначається специфікаціями (додатками) до цього договору, з урахуванням вимог щодо цього, викладених в тексті самого договору (розділ 2).

Пунктом 4.4. договору погоджено, що приймання товару покупцем за кількістю підтверджується видатковою накладною. Після приймання товару за кількістю, претензії покупця щодо кількості, пакування чи зовнішнього вигляду товару не приймаються.

На виконання договору поставки позивач належним чином поставив відповідачу товар у кількості та асортименті, вказаному у додатках (специфікаціях) №№1-5 до договору поставки на суму 196 678,15 грн, що підтверджується видатковими накладними № Лк000038 від 28.04.2023 на суму 8 531,70 грн, № Лк000015 від 05.05.2023 на суму 42 696,00 грн, № Лк000059 від 16.05.2023 на суму 101 015,00 грн, № Лк0000111 від 26.05.2023 на суму 12 764,40 грн, № Лк000072 від 14.06.2023 на суму 31 671,05 грн.

Відповідно до п. 2.2. договору покупець здійснює оплату товару шляхом перерахування грошових коштів в гривнях на банківський рахунок продавця, вказаний в рахунку-фактурі. Оплата згідно з рахунком-фактури дійсна в межах строку, визначеного в ньому.

Згідно з п. 2.4. договору поставки оплата товару проводиться в терміни, які вказані в специфікаціях до договору, з урахуванням п. 2.6. цього договору.

Так, специфікаціями до договору встановлено такі строки оплати: № 1 від 28.04.2023 на суму 8 531,70 грн у строк до 28.05.2023, № 2 від 05.05.2023 на суму 42 696,00 грн у строк до 04.06.2023, № 3 від 16.05.2023 на суму 101 015,00 грн у строк до 15.06.2023, № 4 від 26.05.2023 на суму 12 764,40 грн у строк до 25.06.2023, № 5 від 14.06.2023 на суму 31 671,05 грн у строк до 14.07.2023.

Як установлено судом із фактичних обставин справи, відповідач здійснив оплату поставленого товару частково, на суму 51 227,70 грн, що підтверджується виписками по рахунку позивача, а саме: 06.05.2023 на суму 8 531,70 грн, 12.05.2023 - 12 808,80 грн, 18.05.2023 - 10 000,00 грн, 21.07.2023 - 10 000,00 грн, 03.08.2023 - 5 000,00 грн, 09.10.2023 - 4 887,20 грн, відтак розмір боргу становить 145 450,45 грн (196 678,15 грн - 51 227,70 грн).

Відповідно до п. 5.4. договору у випадку збільшення на міжбанківському валютному ринку України станом на банківський день, що передує даті написання позовної заяви, вартості долару США (Євро) в національній валюті в порівнянні з вартістю долару США (Євро) в національній валюті на банківський день, що передує даті укладання відповідної специфікації, ціна неоплаченого товару може змінюватися продавцем пропорційно зміні вартості долара США (Євро) в односторонньому порядку за такою формулою: С = В х (К2/К1) грн, де: С - кінцева ціна неоплаченого товару в національній валюті України, що підлягає сплаті після зміни ціни неоплаченого товару за вказаною формулою; В - ціна неоплаченого товару в національній валюті України, яка підлягає зміні у зв`язку зі зміною вартості долара США (Євро) по відношенню до гривні; К2 - вартість 1 (одного) долара США (Євро) в національній валюті України за курсом продажу долару США (Євро) за гривню, що склався на міжбанківському валютному ринку України (за даними веб-сайту www.udinform.com, а у разі її недоступності або відсутності відповідної інформації на ній за даними веб-сайту http://minfin.com.ua) на банківський день, що передує даті написання позовної заяви, збільшеним на кількість процентів, що вказана у специфікації (якщо збільшення передбачено Специфікацією); К1 - вартість 1 (одного) долара США (Євро) в національній валюті України за курсом продажу долару США (Євро) за гривню, що склався на міжбанківському валютному ринку України (за даними веб-сайту dinform.com, а у разі її недоступності або відсутності відповідної інформації на ній за даними веб-сайту http://minfin.com.ua) на банківський день, що передує даті підписання відповідної Специфікації, збільшеним на кількість процентів, що вказана у Специфікації (якщо збільшення передбачено Специфікацією).

Згідно з п. 2.8. договору достатнім (належним) підтвердженням показника курсу продажу іноземної валюти на міжбанківському валютному ринку України для цілей, передбачених цим договором, є, в тому числі, але не виключно, значення розміщені в мережі Інтернет на вказаній у п. 2.3., 2.4., 5.4. договору сторінці на відповідну дату. Значення курсу може підтверджуватися роздруківкою сторінки вказаного сайту, що засвідчена підписом уповноваженої особи продавця.

Станом на 04.03.2024 (останній банківський день, що передує даті написання позовної заяви) курс продажу долару США за гривню (міжбанк) становив 38,33 грн/за дол. США. У свою чергу, станом на 15.05.2023, 25.05.2023, 13.06.2023 (останні банківські дні, що передували датам підписання додатків (специфікацій) №№ 3-5 до договору поставки) курс продажу долару США за гривню (міжбанк) становив 36,934 грн.

Отже, ціна товару, поставленого та неоплаченого за договором, з урахуванням п. 5.4 договору, за розрахунком позивача станом на 05.03.2024 становить 150 947,69 грн.

Окрім того, п. 2.9. договору передбачено, що товар, поставлений з відстроченням платежу, вважається таким, що продається в кредит відповідно до ст. 694 ЦКУ, а саме з нарахуванням процентів на несплачену частину вартості товару. Розмір процентів за користування товарним кредитом становить 35 % річних. Продавець має право нарахувати проценти на вартість такого товару за період з дати поставки товару і до дати оплати повної вартості товару. Продавець надає рахунок на оплату процентів покупцю, при цьому останній зобов`язаний оплатити такий рахунок протягом 3 (трьох) днів з дати отримання, але не пізніше 7 (семи) днів з дати направлення продавцем рахунку в порядку, передбаченому цим договором.

Позивачем нараховані відповідачу відсотки за користування товарним кредитом в розмірі 38 417,98 грн з 06.05.2023 по 08.02.2024, про що направлено рахунок-фактуру №Лк000000012 від 08.02.2024 та вимогу про його оплату.

Проте відповідач вимогу позивача проігнорував, жодної відповіді на надав, окрім цього, відповідачем не вчинялось жодних дій, спрямованих на погашення існуючої перед позивачем заборгованості та оплати отриманого товару.

Відповідно до п. 5.2., 5.3. договору сторони досягли згоди, що за порушення строків (термінів) платежів покупець сплачує на користь продавця штраф у розмірі 25% від суми несплаченого платежу та пеню в розмірі подвійної облікової ставки НБУ від суми простроченого платежу за кожний день прострочення. Сума простроченого платежу визначається ціною товару (її частиною), яку покупець сплатив із запізненням. Якщо на момент подання продавцем вимоги або позову до суду щодо сплати покупцем пені, ціна товару (її частина) не сплачена покупцем, сума несплаченої ціни товару (її частини), для розрахунку пені, визначається відповідно до п. 5.4. договору. Керуючись положеннями ч. 2 ст. 625 ЦК України, сторони дійшли згоди, що у випадку прострочення покупцем платежу, сплата якого передбачена відповідно до умов цього договору, покупець на вимогу продавця сплачує останньому 30 (тридцять) відсотків річних від простроченої суми. Прострочена сума визначається ціною товару (її частиною), яку покупець сплатив із запізненням. Якщо на момент подання продавцем вимоги або позову до суду щодо сплати покупцем 30 (тридцяти) відсотків річних від простроченої суми, ціна товару (її частина) не сплачена покупцем, сума несплаченої ціни товару (її частини), для розрахунку відсотків (річних) визначається відповідно до 5.4. договору.

Згідно з п. 5.5. договору сторони домовились, що за ч. 6 ст. 232 ГК України позовна давність до вимог про сплату (стягнення) штрафних санкцій (пені) і нарахованих відповідно до умов цього договору становить три роки. Нарахування штрафних санкцій за прострочення виконання зобов`язань за цим договором припиняється через три роки з моменту виникнення прострочення.

Позивач за несвоєчасне проведення розрахунків за поставлений товар здійснив нарахування 30% річних в розмірі 28 604,84 грн, пені в розмірі 35 120,52 грн та штрафу в розмірі 41 334,41 грн.

З урахуванням викладеного судом установлено, що між сторонами виникли правовідносини, пов`язані із несвоєчасною оплатою товару за договором поставки та відповідальністю за порушення строків оплати за поставлений товар, регулювання яких здійснюється ГК України та ЦК України.

Норми права, що підлягають до застосування, та мотиви їх застосування, оцінка аргументів, наведених сторонами.

Відповідно до ст. 11 ЦК України підставами виникнення цивільних прав та обов`язків є, зокрема, договори та інші правочини.

За змістом ст. 626, 627 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Судами установлено, що правовідносини сторін виникли з договору, який за своєю правовою природою є договором поставки.

Відповідно до ст. 265 ГК України за договором поставки одна сторона - постачальник зобов`язується передати (поставити) у зумовлені строки (строк) другій стороні - покупцеві товар (товари), а покупець зобов`язується прийняти вказаний товар (товари) і сплатити за нього певну грошову суму.

Згідно з ч. 1, 2 ст. 712 ЦК України за договором поставки продавець (постачальник), який здійснює підприємницьку діяльність, зобов`язується передати у встановлений строк (строки) товар у власність покупця для використання його у підприємницькій діяльності або в інших цілях, не пов`язаних з особистим, сімейним, домашнім або іншим подібним використанням, а покупець зобов`язується прийняти товар і сплатити за нього певну грошову суму. До договору поставки застосовуються загальні положення про купівлю-продаж, якщо інше не встановлено договором, законом або не випливає з характеру відносин сторін.

Статтею 655 ЦК України передбачено, що за договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов`язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов`язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму.

Відповідно до ч. 1, 2 ст. 692 ЦК України покупець зобов`язаний оплатити товар після його прийняття або прийняття товаророзпорядчих документів на нього, якщо договором або актами цивільного законодавства не встановлений інший строк оплати товару. Покупець зобов`язаний сплатити продавцеві повну ціну переданого товару.

Стаття 204 ЦК України закріплює презумпцію правомірності правочину. Ця презумпція означає, що вчинений правочин вважається правомірним, тобто таким, що породжує, змінює або припиняє цивільні права й обов`язки, доки ця презумпція не буде спростована, зокрема, на підставі рішення суду, яке набрало законної сили. У разі неспростування презумпції правомірності договору всі права, набуті сторонами правочину за ним, повинні безперешкодно здійснюватися, а обов`язки, що виникли внаслідок укладення договору, підлягають виконанню.

Договір є обов`язковим для виконання сторонами (ст. 629 ЦК України).

У силу вимог ч. 1 ст. 530 ЦК України якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

Приписами ч. 1, 6, 7 ст. 193 ГК України, які кореспондуються зі ст. 525, 526 ЦК України, унормовано, що суб`єкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобов`язання належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобов`язання відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться. Не допускаються одностороння відмова від виконання зобов`язань, крім випадків, передбачених законом, а також відмова від виконання або відстрочка виконання з мотиву, що зобов`язання другої сторони за іншим договором не було виконано належним чином.

Згідно зі ст. 610 ЦК України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).

Відповідно до ч. 1 ст. 612 ЦК України боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом.

Як установлено судом із фактичних обставин справи, відповідач, отримавши товар на суму 196 678,15 грн, оплатив його частково, на суму 51 227,70 грн, відтак розмір боргу становить 145 450,45 грн.

Заразом, як зазначалося, сторони в договорі обумовили корегування вартості поставленого товару на курсову різницю, у зв`язку з чим суд зазначає таке.

За ст. 533 ЦК України передбачено, що грошове зобов`язання має бути виконане у гривнях. Якщо у зобов`язанні визначено грошовий еквівалент в іноземній валюті, сума, що підлягає сплаті у гривнях, визначається за офіційним курсом відповідної валюти на день платежу, якщо інший порядок її визначення не встановлений договором або законом чи іншим нормативно-правовим актом.

Ця норма кореспондується із приписами ст. 524 ЦК України, згідно з якою зобов`язання має бути виражене у грошовій одиниці України - гривні. Сторони можуть визначити грошовий еквівалент зобов`язання в іноземній валюті.

Отже, положення чинного законодавства, хоч і передбачають обов`язковість застосування валюти України при здійсненні розрахунків, але не містять заборони визначення грошового еквіваленту зобов`язань в іноземній валюті. Відтак коригування платежів, в основі якого лежить зміна курсової різниці (зміна курсу гривні стосовно долара США), прямо не заборонена та не суперечить чинному законодавству України (відповідні правові позиції викладені у постановах Верховного Суду України від 07.10.2014 у справі №910/763/13, Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 13.03.2018 у справі №916/706/17, Верховного Суду у складі колегії суддів об`єднаної палати Касаційного господарського суду від 21.02.2020 у справі № 910/10191/17).

Суд, перевіривши правильність проведеного розрахунку (145 450,45 грн х (38,330/36,934) = 150 948,04 грн), дійшов висновку про його обґрунтованість, а отже, наявність підстав для задоволення вимог в частині стягнення 150 947,694 грн.

Окрім того, позивачем відповідно до умов договору нараховано та заявлено до стягнення 35% за користування товарним кредитом в розмірі 38 417,98 грн.

Приписами ч. 1, 5 ст. 694 ЦК України унормовано, що договором купівлі-продажу може бути передбачений продаж товару в кредит з відстроченням або з розстроченням платежу. Якщо покупець прострочив оплату товару, на прострочену суму нараховуються проценти відповідно до ст. 536 цього Кодексу від дня, коли товар мав бути оплачений, до дня його фактичної оплати. Договором купівлі-продажу може бути передбачений обов`язок покупця сплачувати проценти на суму, що відповідає ціні товару, проданого в кредит, починаючи від дня передання товару продавцем.

Здійснивши перерахунок 35% відсотків за продаж товару у кредит, суд установив, що їхній розмір становить 38 436,10 грн (при заявленому 38 417,98 грн), відтак 35% відсотків за продаж товару у кредит підлягають задоволенню у заявленому розмірі.

Також за порушення виконання грошового зобов`язання позивач нарахував та просить суд стягнути 30% річних в розмірі 28 604,84 грн, пені в розмірі 35 120,52 грн та штрафу в розмірі 41 334,41 грн.

За ст. 625 ЦК України боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання. Боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Отже, враховуючи положення ч. 2 ст. 625 ЦК України, нарахування інфляційних втрат на суму боргу та 3 % річних входять до складу грошового зобов`язання і є особливою мірою відповідальності боржника (спеціальний вид цивільно-правової відповідальності) за прострочення грошового зобов`язання, оскільки виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат (збитків) кредитора від знецінення грошових коштів внаслідок інфляційних процесів та отримання компенсації (плати) від боржника за користування утримуваними ним грошовими коштами, належними до сплати кредиторові.

Вимагати сплати відсотків річних, у тому числі в розмірі 30%, є правом кредитора, яким останній наділений в силу нормативного закріплення зазначених способів захисту майнового права та інтересу.

Згідно з ст. 611 ЦК України у разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, зокрема сплата неустойки.

Статтею 549 ЦК України унормовано, що неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума абоінше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання. Штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов`язання. Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання.

Відповідно до ч. 1 ст. 230 ГК України штрафними санкціями у цьому Кодексі визнаються господарські санкції у вигляді грошової суми (неустойка, штраф, пеня), яку учасник господарських відносин зобов`язаний сплатити у разі порушення ним правил здійснення господарської діяльності, невиконання або неналежного виконання господарського зобов`язання.

Отже, одним із видів господарських санкцій є штрафні санкції, до яких віднесено штраф та пеню.

Можливість одночасного стягнення пені та штрафу за порушення окремих видів господарських зобов`язань передбачено ч. 2 ст. 231 ГК України. При цьому в інших випадках порушення виконання господарських зобов`язань чинне законодавство не встановлює для учасників господарських відносин обмежень передбачати в договорі можливість одночасного стягнення пені та штрафу, що узгоджується зі свободою договору, передбаченою ст. 627 ЦК України, тобто коли сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

За таких обставин одночасне стягнення з учасника господарських відносин, який порушив господарське зобов`язання за договором, штрафу та пені не суперечить ст. 61 Конституції України, оскільки згідно зі ст. 549 ЦК України пеня та штраф є формами неустойки, а відповідно до ст. 230 ГК України - видами штрафних санкцій, тобто не є окремими та самостійними видами юридичної відповідальності. У межах одного виду відповідальності може застосовуватися різний набір санкцій.

Розмір штрафних санкцій відповідно до ч. 4 ст. 231 ГК України встановлюється законом, а в разі якщо розмір штрафних санкцій законом не визначено, санкції застосовуються в передбаченому договором розмірі. При цьому розмір санкцій може бути встановлено договором у відсотковому відношенні до суми невиконаної частини зобов`язання або в певній, визначеній грошовій сумі, або у відсотковому відношенні до суми зобов`язання незалежно від ступеня його виконання, або у кратному розмірі до вартості товарів (робіт, послуг).

Неустойка має подвійну правову природу. До настання строку виконання зобов`язання неустойка є способом його забезпечення, а в разі невиконання зобов`язання перетворюється на відповідальність, яка спрямована на компенсацію негативних для кредитора наслідків порушення зобов`язання боржником. Разом з тим пеня за своєю правовою природою продовжує стимулювати боржника до повного виконання взятих на себе зобов`язань і після сплати штрафу, тобто порівняно зі штрафом є додатковим стимулюючим фактором. Після застосування такої відповідальності, як штраф, який має одноразовий характер, тобто вичерпується з настанням самого факту порушення зобов`язання, пеня продовжує забезпечувати та стимулювати виконання боржником свого зобов`язання.

Нарахування штрафних санкцій за прострочення виконання зобов`язання, якщо інше не встановлено законом або договором, припиняється через шість місяців від дня, коли зобов`язання мало бути виконано (ч. 6 ст. 232 ГК України).

Особливість пені у тому, що вона нараховується з першого дня прострочення та доти, поки зобов`язання не буде виконане. Період, за який нараховується пеня за порушення зобов`язання, обмежується правила ч. 6 ст. 232 ГК України, якщо інше не встановлено договором. Її розмір збільшується залежно від тривалості порушення зобов`язання. Тобто вона може нараховуватись на суму невиконаного або неналежно виконаного грошового зобов`язання протягом усього періоду прострочення, якщо інше не вказано у законі чи в договорі. Пеню належить рахувати з наступного дня після дати, в яку зобов`язання мало бути виконано, і по переддень фактичного виконання грошового зобов`язання, або по відповідний день через шість місяців від дня, коли зобов`язання мало бути виконано, але в межах періоду, визначеного позивачем.

Перевіривши наданий позивачем розрахунок 30% річних, 25% штрафу та пені, суд установив, що розмір перших становить 31 696,74 грн (при заявленому 28 604,84 грн), другого 41 334,41 грн (165 337,65 грн х 25%) (при заявленому - 41 334,41 грн), а третьої 39 925,55 грн (при заявленому 35 120,52 грн) (розрахунок додається), а відтак 30% річних, штраф та пеня підлягають задоволенню у заявленому розмірі.

При цьому, як установлено судом із фактичних обставин справи, сторони у договорі погодили відповідальність покупця у вигляді відшкодування курсової різниці, 35% за користування товарним кредитом, 30% річних, 25% штрафу та пені. Сума вказаних нарахувань становить 148 974,99 грн (294 425,44 грн 145 450,45 грн), що складає 102,42% від суми основного боргу. При цьому умовами договору збільшено позовну давність для нарахування неустойки до трьох років, а також продовжено строк нарахування пені на три роки (судом також установлено, що відповідальність покупця не є пропорційною (співмірною) відповідальності продавця).

Судова практика щодо застосування ст. 233 ГК України та ст. 551 ЦК України наразі є усталеною (постанови Великої Палати Верховного Суду від 18.03.2020 у справі № 902/417/18, Верховного Суду від 14.04.2021 у справі № 923/587/20, від 01.10.2020 у справі № 904/5610/19, від 02.12.2020 у справі № 913/698/19, від 26.01.2021 у справі № 922/4294/19, від 24.02.2021 у справі № 924/633/20, від 03.03.2021 у справі № 925/74/19, від 16.03.2021 у справі № 910/3356/20, від 30.03.2021 у справі № 902/538/18, від 19.01.2021 у справі № 920/705/19, від 27.01.2021 у справі № 910/16181/18, від 31.03.2020 у справі № 910/8698/19, від 11.03.2020 у справі № 910/16386/18, від 09.07.2020 у справі № 916/39/19, від 08.10.2020 у справі № 904/5645/19, від 14.04.2021 у справі № 922/1716/20, від 13.04.2021 у справі № 914/833/19, від 22.06.2021 у справі № 920/456/17) і відповідно до неї при визначення розміру неустойки судам належить керуватися наступними загальними підходами (правилами): обидва кодекси містять норми, які дають право суду зменшити розмір обрахованих за договором штрафних санкцій, але ГК України вказує на неспівмірність розміру штрафних санкцій з розміром збитків кредитора як на обов`язкову умову, за наявності якої таке зменшення є можливим, тоді як ЦК України виходить з того, що підставою зменшення можуть бути й інші обставини, які мають істотне значення; зменшення розміру заявленої до стягнення неустойки є правом суду, а за відсутності у законі переліку таких виняткових обставин, господарський суд, оцінивши надані сторонами докази та обставини справи у їх сукупності, на власний розсуд вирішує питання про наявність або відсутність у кожному конкретному випадку обставин, за яких можливе зменшення неустойки; довести наявність обставин, які можуть бути підставою для відповідного зменшення, має заінтересована особа, яка заявила пов`язане з цим клопотання; неустойка має на меті стимулювати боржника до виконання основного грошового зобов`язання та не повинна перетворюватись на несправедливо непомірний тягар для споживача і бути джерелом отримання невиправданих додаткових прибутків для кредитора; господарський суд повинен надати оцінку як поданим учасниками справи доказам та обставинам, якими учасники справи обґрунтовують наявність підстав для зменшення штрафних санкцій, так і запереченням інших учасників щодо такого зменшення; закон не визначає ані максимального розміру, на який суди можуть зменшити нараховані відповідно до договору штрафні санкції, ані будь-який алгоритм такого зменшення; чинним законодавством не врегульований розмір (відсоткове співвідношення) можливого зменшення штрафних санкцій, а тому таке питання вирішується господарським судом згідно зі ст. 86 ГПК України, тобто за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів; підприємництво за своєю суттю є ризикованою діяльністю, в Україні діє принцип свободи договору та заборони суперечливої поведінки, сторони добровільно уклали договір і визначили штрафні санкції, тому суд має зменшувати розмір таких санкцій саме у виключних випадках з урахуванням всіх обставин справи.

Тобто при вирішенні питання про зменшення розміру штрафних санкцій судам належить брати до уваги як обставини, прямо визначені у ст. 233 ГК України та ст. 551 ЦК України, так і інші обставини, на які посилаються сторони і які мають бути доведені ними.

При цьому суд не зобов`язаний встановлювати всі можливі обставини, які можуть вплинути на зменшення штрафних санкцій; це не входить в предмет доказування у справах про стягнення штрафу. Відповідно до принципу змагальності суд оцінює лише надані сторонами докази і наведені ними аргументи. Суд повинен належним чином мотивувати своє рішення про зменшення неустойки, із зазначенням того, які обставини ним враховані, якими доказами вони підтверджені, які аргументи сторін враховано, а які відхилено (ст. 86, 236-238 ГПК України) (постанова Верховного Суду від 17.07.2021 у справі № 916/878/20).

Реалізуючи свої дискреційні повноваження, які передбачені ст. 551 ЦК України та 233 ГК України щодо права зменшення розміру належних до сплати штрафних санкцій, суд, враховуючи загальні засади цивільного законодавства, передбачені ст. 3 ЦК України (справедливість, добросовісність, розумність) має забезпечити баланс інтересів сторін, та з дотриманням правил ст. 86 ГПК України визначати конкретні обставини справи (як-то: ступінь вини боржника, його дії щодо намагання належним чином виконати зобов`язання, ступінь виконання зобов`язання боржником; майновий стан сторін, які беруть участь у зобов`язанні; не лише майнові, але й інші інтереси сторін, дії/бездіяльність кредитора тощо), які мають юридичне значення, і з огляду на мотиви про компенсаційний, а не каральний характер заходів відповідальності з урахуванням встановлених обставин справи не допускати фактичного звільнення від їх сплати без належних правових підстав (постанова Верховного Суду від 02.03.2023 у справі № 905/1409/21).

Отже, враховуючи період прострочення, наслідки порушення зобов`язання, беручи до уваги засади справедливості, добросовісності, розумності як складові елементи загального конституційного принципу верховенства права, закріплені у п. 6 ст. 3, ч. 3 ст. 509 та ч. 1, 2 ст. 627 ЦК України, зважаючи на правову природу пені та штрафу, їх основне призначення, суд, реалізовуючи свої дискреційні повноваження, зазначає, що наявність у кредитора можливості стягувати із боржника надмірні грошові суми як неустойку спотворює її дійсне правове призначення, оскільки із засобу розумного стимулювання боржника виконувати основне грошове зобов`язання неустойка перетворюється на несправедливо непомірний тягар та джерело отримання невиправданих додаткових прибутків кредитором, а тому пеня та штраф підлягають зменшенню на 50% до 17 560,26 грн та 20 667,21 грн відповідно. Окрім того, з метою дотримання розумного балансу між інтересами боржника та кредитора суд вважає за необхідне зменшити на 50% також 30% річних до 14 302,42 грн (постанова Великої Палати Верховного Суду від 18.03.2020 у справі № 902/417/18).

Висновки суду за результатами вирішення спору.

За результатами з`ясування обставин, на які сторони посилалися як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були дослідженні в судовому засіданні, і з наданням оцінки всім аргументам учасників справи у їх сукупності та взаємозв`язку, як це передбачено вимогами ст. 75-79, 86 ГПК України, суд дійшов висновку про порушення майнових прав позивача та про наявність підстав для задоволення позову.

Розподіл судових витрат.

Згідно з ч. 1 ст. 123 ГПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи.

Разом з першою заявою по суті спору кожна сторона подає до суду попередній (орієнтовний) розрахунок суми судових витрат, які вона понесла і які очікує понести у зв`язку із розглядом справи (ч. 1 ст. 124 ГПК України).

У позовній заяві позивачем зазначено попередній розрахунок судових витрат, що складаються зі судового збору в розмірі 3 533,11 грн.

Відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 129 ГПК України судовий збір покладається у спорах, що виникають при виконанні договорів та з інших підстав, - на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Зважаючи, що позов задоволено, відтак судовий збір в розмірі 3 533,11 грн покладається на відповідача.

При цьому суми штрафу, пені та 30% річних, розмір яких самостійно зменшив суд, при вирішенні питання про розподіл судового збору не враховуються.

Керуючись ст. 73, 74, 76-79, 86, 91, 123, 129, 233, 238, 240, 241 ГПК України, суд

ВИРІШИВ:

Позов Товариства з обмеженою відповідальністю "Украгроком" до Товариства з обмеженою відповідальністю "Рівень - Агро" про стягнення 294 425,44 грн задовольнити частково.

Стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю "Рівень - Агро" (34362, Рівненська область, Вараський район, с. Любахи, вул. Вишнева, буд. 58А, ідентифікаційний код 40131958)на користь Товариства з обмеженою відповідальністю "Украгроком" (02660, м. Київ, вул. Бориспільська, буд.7, ідентифікаційний код 30530159) 150 947,69 грн основного боргу, 14 302,42 грн 30% річних, 17 560,26 грн пені, 38 417,98 грн відсотків за користування товарним кредитом та 20 667,21 грн штрафу.

У задоволенні позовних вимог про стягнення 20 667,20 грн штрафу, 14 302,42 грн 30% річних, 17 560,26 грн пні відмовити.

Стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю "Рівень - Агро" (34362, Рівненська область, Вараський район, с. Любахи, вул. Вишнева, буд. 58А, ідентифікаційний код 40131958) на користь Товариства з обмеженою відповідальністю "Украгроком" (02660, м. Київ, вул. Бориспільська, буд.7, ідентифікаційний код 30530159) 3 533,11грн судового збору.

Позивач: Товариство з обмеженою відповідальністю "Украгроком" (02660, м. Київ, вул. Бориспільська, буд.7, ідентифікаційний код 30530159).

Відповідач: Товариство з обмеженою відповідальністю "Рівень - Агро" (34362, Рівненська область, Вараський район, с. Любахи, вул. Вишнева, буд. 58А, ідентифікаційний код 40131958).

Рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду (ч. 1, 2 ст. 241 ГПК України).

Апеляційна скарга на рішення суду подається безпосередньо до суду апеляційної інстанції протягом двадцяти днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини рішення суду, або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення (ч. 1 ст. 256 ГПК України).

Інформацію у справі, що розглядається, можна отримати на сторінці суду на офіційному вебпорталі судової влади України в мережі Інтернет за: http://rv.arbitr.gov.ua/sud5019/.

Повне судове рішення складене та підписане 01.04.2024.

Суддя О. Андрійчук