ПІВНІЧНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"04" квітня 2024 р. Справа№ 910/11911/23

Північний апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючого: Козир Т.П.

суддів: Агрикової О.В.

Мальченко А.О.

розглянувши у порядку письмового провадження, без виклику учасників справи, апеляційну скаргу Приватного акціонерного товариства "Українська страхова компанія "Княжа Вієнна Іншуранс Груп"

на рішення Господарського суду міста Києва від 09.01.2024

у справі №910/11911/23 (суддя Приходько І.В.)

за позовом Товариства з додатковою відповідальністю "Експрес Страхування"

до Приватного акціонерного товариства "Українська страхова компанія "Княжа Вієнна Іншуранс Груп"

про стягнення 172 964,84 грн,

УСТАНОВИВ:

У липні 2023 року Товариство з додатковою відповідальністю "Експрес Страхування" (далі - позивач) звернулось у Господарський суд міста Києва з позовом до Приватного акціонерного товариства "Українська страхова компанія "Княжа Вієнна Іншуранс Груп" (далі - відповідач) про стягнення 172 964,84 грн, у тому числі: 99 000,00 грн страхового відшкодування в порядку суброгації, 11 048,26 грн пені за прострочення виконання грошового зобов`язання, 52 102,53 грн інфляційного збільшення боргу та 10 814,05 грн 3% річних.

Позовні вимоги обґрунтовані виплатою позивачем потерпілій особі страхового відшкодування в сумі 773 952,30 грн згідно договору добровільного страхування наземних транспортних засобів від 21.10.2016, внаслідок чого до позивача перейшло право вимоги до винної у дорожньо-транспортній пригоді (далі - ДТП) особи та до відповідача, як страхової компанії, у якій була застрахована цивільна відповідальність особи, винної у ДТП, тому позивач 30.08.2019 звернувся до відповідача із заявою про виплату страхового відшкодування в сумі 99 000,00 грн (з урахуванням франшизи 1000,00 грн), однак відповідач у встановлений 90-ти денний строк вказані кошти позивачу не сплатив.

Заперечуючи проти позову у суді першої інстанції, відповідач посилався на те, що згідно ст. 37 Закону України "Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів" (далі - Закон №1961-IV) підставою для відмови виплаті страхового відшкодування є неподання заяви про страхове відшкодування протягом одного року; ДТП сталось 01.02.2017, а позивач звернувся до відповідача із заявою про виплату страхового відшкодування лише 22.08.2019, тому позивач 30.10.2019 прийняв вмотивоване рішення про відмову у виплаті страхового відшкодування; вказаний річний строк є преклюзивним і поновленню не підлягає; позивач не проявив жодної зацікавленості щодо виплати страхового відшкодування щодо транспортного засобу у межах встановлених строків; 30.09.2019 відповідачем було прийнято рішення про відмову у виплаті страхового відшкодування, а даний позов було подано 23.07.2023, через 3,5 роки після прийняття рішення відповідачем, таким чином позивачем було пропущено строк позовної давності для звернення із цим позовом до суду; поведінка позивача є недобросовісною і він зловживає веденням воєнного стану, оскільки у проміжок часу з 30.10.2019 по 24.02.2022 ним не вчинялись жодні активні дії, як для перегляду рішення про відмову у виплаті страхового відшкодування, так і для подання позову до суду.

Рішенням Господарського суду міста Києва від 09 січня 2024 року позов задоволено повністю.

Стягнуто з Приватного акціонерного товариства "Українська страхова компанія "Княжа Вієнна Іншуранс Груп" на користь Товариства з додатковою відповідальністю "Експрес Страхування" 99 000 грн 00 коп. - страхового відшкодування, 11 048 грн 26 коп. - пені, 10 814 грн 05 коп. - 3% річних, 52 102 грн 53 коп. - інфляційних втрат коштів та 2 684 грн 00 коп. - витрати по сплаті судового збору.

Не погоджуючись з прийнятим рішенням суду, Приватне акціонерне товариство "Українська страхова компанія "Княжа Вієнна Іншуранс Груп" подало апеляційну скаргу, у якій просить скасувати оскаржуване рішення повністю та прийняти нове рішення, яким відмовити у задоволенні позовних вимог в повному обсязі.

Апеляційна скарга мотивована тим, що судом неправильно застосовані норми матеріального права, а висновки суду першої інстанції не відповідають фактичним обставинам справи, оскільки позивачем було пропущено річний строк звернення із заявою про виплату страхового відшкодування, який є преклюзивним, тому відповідач прийняв обґрунтоване рішення про відмову у виплаті страхового відшкодування; позивач міг подати заяву до моменту винесення постанови про притягнення до адміністративної відповідальності винуватця у ДТП, а далі додатково подати відповідну постанову, на підставі якої відповідач би приймав рішення, однак позивачем цього не було зроблено; відсутні підстави для стягнення із відповідача пені, 3% річних та інфляційних втрат коштів, оскільки відповідачем в межах встановленого строку (90 днів з дня отримання заяви) було прийняте вмотивоване рішення про відмову у виплат; позовну заяву подано з пропуском трирічного строку позовної давності і поведінка позивача є недобросовісною, оскільки він зловживає введенням воєнного стану.

Ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 06 лютого 2024 року відкрито апеляційне провадження, встановлено строк для подання відзиву на апеляційну скаргу - до 22 лютого 2024 року, сторонам роз`яснено, що апеляційна скарга буде розглянута у письмовому провадженні, без виклику учасників справи.

Позивач отримав ухвалу суду 08.02.2024, що підтверджується довідкою про доставку електронного документа від 08.02.2024, однак не скористався своїм правом подати відзив на апеляційну скаргу.

Частиною 2 ст. 270 Господарського процесуального кодексу України (далі - ГПК України) встановлено, що розгляд справ у суді апеляційної інстанції починається з відкриття першого судового засідання або через п`ятнадцять днів з дня відкриття апеляційного провадження, якщо справа розглядається без повідомлення учасників справи.

Відповідно до ч. 1 ст. 273 ГПК України апеляційна скарга на рішення суду першої інстанції розглядається протягом шістдесяти днів з дня постановлення ухвали про відкриття апеляційного провадження у справі.

Дослідивши матеріали справи, розглянувши апеляційну скаргу, Північний апеляційний господарський суд вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Як вбачається з матеріалів справи та вірно встановлено судом першої інстанції, 21.10.2016 між СП у формі ТОВ "Автомобільний Дім Україна Мерседес Бенц", як страхувальником, та позивачем - ТДВ "Експрес Страхування", як страховиком, було укладено договір № 203.16.2328807 добровільного страхування наземних транспортних засобів, предметом якого є майнові інтереси Страхувальника, пов`язані з володінням, користуванням та/або розпорядженням транспортним засобом "Mercedes Benz GLS 250", номер кузову НОМЕР_1 , зі страховою сумою - 1 609 947,00 грн, франшизою по ризику "ДТП" - 0,50% від страхової суми (далі - Договір страхування).

01.02.2017 о 19 год. 55 хв. по вул. Харківське шосе, 166 в м. Києві ОСОБА_1 , керуючи автомобілем "Subaru Forester", державний номерний знак НОМЕР_2 , під час зміни напрямку руху не переконалася, що це буде безпечним, виїхала на смугу зустрічного руху та не надала дорогу автомобілю "Mercedes Benz GLS 250", номер кузову НОМЕР_1 , під керуванням ОСОБА_2 , який рухався у зустрічному напрямку, внаслідок чого відбулося зіткнення, від якого в подальшому автомобіль "Mercedes Benz GLS 250", номер кузову НОМЕР_1 , здійснив зіткнення з автобусом "БАЗ", що призвело до пошкодження транспортних засобів, чим порушила п.п. 10.1, 10.4 ПДР України.

10.02.2017 суб`єктом оціночної діяльності було здійснено огляд пошкодженого транспортного засобу "Mercedes Benz GLS 250", номер кузову НОМЕР_1 , про що оформлено Протокол огляду ТЗ. На огляд пошкодженого ТЗ було запрошено ОСОБА_1 та ПРАТ "Українська страхова компанія "Княжа Вієнна Іншуранс Груп", що підтверджується накладними кур`єрської служби "ТЕКС".

02.02.2017 до ТДВ "Експрес Страхування" звернувся страхувальник із повідомленням про подію з транспортним засобом.

04.06.2019 Постановою Київського апеляційного суду по справі №33/824/817/2019 ОСОБА_1 була визнана винною у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого статтею 124 КпАП України.

Позивач зазначає, що у справі про адміністративне правопорушення по факту ДТП проводились численні експертизи, остаточне рішення по справі про адміністративне правопорушення було прийнято лише 04.06.2019 постановою Київського апеляційного суду по справі №33/824/817/2019, а заява Страхувальника про виплату страхового відшкодування була подана 19.08.2019.

Згідно звіту №1026 про оцінку КТЗ "Mercedes Benz GLS 250", складеного 08.08.2019, ринкова вартість вказаного автомобіля у пошкодженому стані (після ДТП) складає 675 000,00 грн, а згідно звіту №1669 про "Mercedes Benz GLS 250", складеного 10.03.2017, вартість відновлювального ремонту вказаного автомобілю складає 1 233 917,22 грн.

20.08.2019 ТДВ "Експрес страхування" прийняло рішення про визнання випадку страховим та виплату страхового відшкодування СП у формі ТОВ "Автомобільний Дім Україна Мерседес Бенц" за пошкодження транспортного засобу "Mercedes Benz GLS 250", номер кузову НОМЕР_1 в сумі: 1 609 947 грн. (страхова сума) - 675 000,00 грн (залишкова вартість ТЗ після ДТП) - 160 994,70 грн (франшиза) = 773952,30грн, що підтверджується страховим актом № 3.17.186-1 від 20.08.2019.

Страхове відшкодування на суму 773 952,30 грн було перераховане згідно до платіжного доручення № ЦО 03944 від 20.08.2019. Розрахунок збитку підтверджений постановою Київського апеляційного суду по справі №359/8500/19 від 13.07.2023.

Цивільно-правова відповідальність ОСОБА_1 як володільця автомобіля "Subaru Forester", державний номерний знак НОМЕР_3 , була застрахована у ПРАТ "УСК "Княжа Вієнна Іншуранс Груп" на підставі полісу серії АК № 004841554 обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів. Згідно інформації з бази МТСБУ за полісом ПрАТ "Українська страхова компанія "Княжа Вієнна Іншуранс Груп" серії АК № 004841554 він діяв станом на дату ДТП 01.02.2017 року, франшиза по полісу складає 1 000,00 грн.

22.08.2019 ТДВ "Експрес Страхування" звернулось до ПрАТ "Українська страхова компанія "Княжа Вієнна Іншуранс Груп" із заявою за вих. №5030/07-3.17.186 про виплату страхового відшкодування згідно полісу серії АК № 004841554, проте страхове відшкодування не сплачено, рішення про відмову у виплаті страхового відшкодування позивачу не направлялось.

У вересні 2019 року ТДВ "Експрес Страхування" звернулось у Бориспільський міськрайонний суд Київської області з позовом до ОСОБА_1 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору, Приватне акціонерне товариство "Українська страхова компанія "Княжа ВієннаІншуранс Груп", про відшкодування шкоди в сумі 773 952,30 грн.

Постановою Київського апеляційного суду від 13.07.2023 у справі №359/8500/19, яка залишена без змін постановою Верховного Суду від 27.12.2023, апеляційну скаргу Товариства з додатковою відповідальністю "Експрес Страхування" було задоволено частково. Рішення Бориспільського міськрайонного суду Київської області від 25 листопада 2021 року скасовано та ухвалено по справі нове судове рішення, яким позов Товариства з обмеженою відповідальністю "Експрес Страхування" - задоволено частково. Стягнуто з ОСОБА_1 на користь Товариства з обмеженою відповідальністю "Експрес Страхування" шкоду, завдану внаслідок дорожньо-транспортної події, у розмірі 673 952,30 грн. В іншій частині позовних вимог - відмовлено.

Відмовляючи у задоволенні позову в частині стягнення 100000,00 грн, суди виходили з того, що позивач звертаючись з позовом до ОСОБА_1 та не заявляючи вимог до страховика відповідача ПрАТ "УСК "Княжа Вієнна Іншуранс Груп", не врахував, що обов`язок виплатити відповідне відшкодування за Законом №1961-IV виникає у страховика особи, яка застрахувала цивільну відповідальність та в особи, яка застрахувала цивільну відповідальність, якщо розмір завданої нею шкоди перевищує розмір страхового відшкодування, чи якщо страховик за Законом №1961-IV не має обов`язку здійснити страхове відшкодування (регламентну виплату), тобто внаслідок заподіяння під час ДТП шкоди (настання страхового випадку) обов`язок відшкодувати завдану шкоду розподіляється між винуватцем ДТП і його страховиком, а том позов підлягає частковому задоволенню та стягненню з відповідача на користь позивача суми завданої шкоди в частині, що перевищує розмір ліміту відповідальності страховика, у сумі 673952,30грн, а в іншій частині - відмовити.

У зв`язку із викладеними обставинами позивач у липні 2023 року звернувся до Господарського суду міста Києва із даним позовом та просив стягнути з відповідача 99 000,00 грн страхового відшкодування в порядку суброгації (з урахуванням 1000 грн франшизи), 11 048,26 грн пені за прострочення виконання грошового зобов`язання за період з 30.11.2019 р. по 30.05.2020 р., 52 102,53 грн інфляційного збільшення боргу за період з грудня 2019 року по червень 2023 року та 10 814,05 грн - 3% річних за період з 30.11.2019 р. по 21.07.2023 р.

Заперечуючи проти позову, як у суді першої інстанції, так і у апеляційній скарзі, відповідач посилався на те, що позивачем було пропущено річний строк звернення із заявою про виплату страхового відшкодування, який є преклюзивним, тому відповідач прийняв обґрунтоване рішення про відмову у виплаті страхового відшкодування; позивач міг подати заяву до моменту винесення постанови про притягнення до адміністративної відповідальності винуватця у ДТП, а далі додатково подати відповідну постанову, на підставі якої відповідач би приймав рішення, однак позивачем цього не було зроблено; відсутні підстави для стягнення із відповідача пені, 3% річних та інфляційних втрат коштів, оскільки відповідачем в межах встановленого строку (90 днів з дня отримання заяви) було прийняте вмотивоване рішення про відмову у виплат; позовну заяву подано з пропуском трирічного строку позовної давності і поведінка позивача є недобросовісною, оскільки він зловживає введенням воєнного стану.

На підтвердження доводів про прийняття відповідного рішення по заяві позивача відповідач до відзиву на позов надав копію листа від 30.10.2019 №8676 про відмову у виплаті страхового відшкодування у зв`язку із пропуском річного строку на подання заяви. Проте, як встановив суд першої інстанції, доказів направлення вказаного листа позивачу відповідач не надав.

За наслідком розгляду спору по суті суд першої інстанції прийшов до висновку, що позовні вимоги є обґрунтованими, доведеним і підлягають задоволенню у повному обсязі.

Північний апеляційний господарський суд погоджується із вказаним висновком суду першої інстанції з огляду на наступне.

Відповідно до ст.11 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України) цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки. Підставами виникнення цивільних прав та обов`язків є, зокрема, завдання майнової (матеріальної) та моральної шкоди іншій особі.

Відповідно до ст. 993 ЦК України та ст. 27 Закону України "Про страхування" до страховика, який виплатив страхове відшкодування за договором майнового страхування, у межах фактичних витрат переходить право вимоги, яке страхувальник або інша особа, що одержала страхове відшкодування, має до особи, відповідальної за завдані збитки.

Згідно з ч. 2 ст. 512 та ст. 514 ЦК України кредитор у зобов`язанні може бути замінений іншою особою у випадках, встановлених законом. До нового кредитора переходять права первісного кредитора у зобов`язанні в обсязі і на умовах, що існували на момент переходу цих прав, якщо інше не встановлено договором або законом.

Як встановлено судом, виплата страхового відшкодування в загальній сумі 773952,30 грн була здійснена позивачем у зв`язку зі страховою подією та у відповідності до умов договору добровільного страхування наземних транспортних засобів від 21.10.2016.

Розрахунок збитку підтверджений постановою Київського апеляційного суду від 13.07.2023 у справі №359/8500/19, а тому в силу положень ст. 75 ГПК України не підлягає повторному доказуванню.

Отже, факт виплати страховиком страхового відшкодування обумовив перехід до нього від страхувальника відповідних прав у порядку суброгації до особи, відповідальної за завдані збитки, в межах понесених ним витрат на виплату страхового відшкодування.

Основною характерною ознакою суброгації є збереження того зобов`язання, яке існувало на момент заподіяння шкоди і у зв`язку з яким було виплачене страхове відшкодування, та зміна в ньому кредитора.

Під час суброгації нового зобов`язання не виникає, первісні правовідносини залишаються незмінними. Тобто, у таких правовідносинах відбувається передача (перехід) права вимоги від страхувальника (вигодонабувача) до страховика. Страховик виступає замість потерпілого.

До нового кредитора переходять права первісного кредитора у зобов`язанні в обсязі та на умовах, що існували на момент переходу цих прав, якщо інше не встановлено договором або законом. Новий кредитор набуває прав та обов`язків свого попередника.

Таким чином позивач у даній справі витупає на правах потерпілого (ТОВ "Автомобільний Дім Україна Мерседес Бенц"), а тому до нього перейшло право вимоги до особи, відповідальної за спричинення шкоди.

Особою, відповідальною за завдану шкоду, може бути як винна особа - безпосередній її заподіювач, так і страхова компанія, відповідальна за останнього.

Цивільна відповідальність безпосереднього заподіювача шкоди (особи винної у ДТП) ОСОБА_1 на дату скоєння ДТП була застрахована відповідачем у відповідності до положень Закону України "Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів" на підставі полісу серії АК № 004841554 з лімітом відповідальності по майну в сумі 100 000,00 грн та франшизою 1000, 00 грн.

Отже, в даному випадку саме відповідач, як страховик цивільно-правової відповідальності власника автомобіля, керуючи автомобілем "Subaru Forester", державний номерний знак НОМЕР_2 , тобто, особи, яка визнана винною у ДТП, згідно постанови Київського апеляційного суду від 04.06.2019 у справі №33/824/817/2019, має відшкодовувати збитки, що були завдані внаслідок ДТП, в межах ліміту відповідальності за вирахуванням франшизи, а позивач, як особа, яка виплатила страхове відшкодування особі, якій завдано збитків внаслідок ДТП, набув право вимоги до відповідача замість потерпілої особи.

Відповідно до пункту 22.1 статті 22 Закону №1961-IV при настанні страхового випадку страховик відповідно до лімітів відповідальності страховика відшкодовує у встановленому цим Законом порядку оцінену шкоду, яка була заподіяна у результаті дорожньо-транспортної пригоди життю, здоров`ю, майну третьої особи.

Статтею 30 Закону №1961-IV визначено, що вважається фізично знищеним, якщо його ремонт є технічно неможливим чи економічно необґрунтованим. Ремонт вважається економічно необґрунтованим, якщо передбачені згідно з звітом (актом) чи висновком про оцінку, виконаним оцінювачем або експертом відповідно до законодавства, витрати на відновлювальний ремонт транспортного засобу перевищують вартість транспортного засобу до дорожньо-транспортної пригоди. Якщо транспортний засіб вважається знищеним, його власнику відшкодовується різниця між вартістю транспортного засобу до та після дорожньо-транспортної пригоди, а також витрати на евакуацію транспортного засобу з місця дорожньо-транспортної пригоди.

Матеріалами справи підтверджується, що вартість відновлювального ремонту застрахованого позивачем транспортного засобу становить 1 233 917,22 грн, а вартість автомобіля у пошкодженому стані (після ДТП) складає 675 000,00 грн, отже він вважається фізично знищеним.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 04 липня 2018 року у справі №755/18006/15-ц (провадження № 14-176цс18) Велика Палата Верховного Суду зробила висновок про те, що відшкодування шкоди особою, відповідальність якої застрахована за договором обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів можливе за умови, що згідно з цим договором або Законом №1961-IV у страховика не виник обов`язок з виплати страхового відшкодування (зокрема, у випадках, передбачених у статті 37), чи розмір завданої шкоди перевищує ліміт відповідальності страховика. В останньому випадку обсяг відповідальності страхувальника обмежений різницею між фактичним розміром завданої шкоди і сумою страхового відшкодування. Покладання обов`язку з відшкодування шкоди у межах страхового відшкодування на страхувальника, який уклав відповідний договір страхування і сплачує страхові платежі, суперечить меті інституту страхування цивільно-правової відповідальності (стаття 3 Закону №1961-IV). Уклавши договір обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності, страховик на випадок виникнення деліктного зобов`язання бере на себе у межах суми страхового відшкодування виконання обов`язку страхувальника, який завдав шкоди.

Згідно ст. 1194 ЦК України особа, яка застрахувала свою відповідальність, у разі недостатності страхової виплати (відшкодування) для повного відшкодування завданої нею шкоди зобов`язана сплатити потерпілому різницю між фактичним розміром шкоди і страховою виплатою (відшкодуванням).

Таким чином, відповідач, як страховик відповідальності винної у ДТП особи на підставі спеціальної норми статті 30 Закону №1961-IV, має відшкодувати різниця між вартістю транспортного засобу до та після дорожньо-транспортної пригоди, а також витрати на евакуацію транспортного засобу з місця дорожньо-транспортної пригоди, в межах страхового ліміту, а різницю відшкодовує особа, яка завдала збитки, на підставі статті 1194 ЦК України.

Частиною 1 ст. 1166 ЦК України встановлено, що майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала.

Згідно з частинами 1, 2 ст. 1187 ЦК України джерелом підвищеної небезпеки є діяльність, пов`язана з використанням, зберіганням або утриманням транспортних засобів, що створює підвищену небезпеку для особи, яка цю діяльність здійснює та інших осіб. Шкода, завдана джерелом підвищеної небезпеки, відшкодовується особою, яка на відповідній правовій підставі (право власності, інше речове право, договір підряду, оренди тощо) володіє транспортним засобом, механізмом, іншим об`єктом, використання, зберігання або утримання якого створює підвищену небезпеку.

Особливість правил відшкодування шкоди, завданої джерелом підвищеної небезпеки, полягає в наявності лише трьох підстав для виникнення відповідальності: а) наявність шкоди; б) протиправна дія заподіювача шкоди; в) наявність причинного зв`язку між протиправною дією та шкодою. Вина заподіювача шкоди не вимагається. Тобто особа, яка завдала шкоди джерелом підвищеної небезпеки, відповідає й за випадкове її завдання (без вини). Відповідальність такої особи поширюється до межі непереборної сили. Тому її називають підвищеною.

За частиною першою статті 1188 ЦК України шкода, завдана внаслідок взаємодії кількох джерел підвищеної небезпеки, відшкодовується на загальних підставах, а саме, зокрема, шкода, завдана одній особі з вини іншої особи, відшкодовується винною особою.

Протиправна поведінка та вина ОСОБА_1 (власниці застрахованого відповідачем транспортного засобу) встановлена постановою Київського апеляційного суду від 04.06.2019 у справі №33/824/817/2019, а між протиправною поведінкою та шкодою існує прямий причинний зв`язок.

Щодо розміру завданої шкоди, то з матеріалів справи вбачається, що позивач прийняв рішення про визнання випадку страховим та виплату страхового відшкодування СП у формі ТОВ "Автомобільний Дім Україна Мерседес Бенц" за пошкодження транспортного засобу "Mercedes Benz GLS 250", номер кузову НОМЕР_1 в сумі: 1 609 947 грн. (страхова сума) - 675 000,00 грн. (залишкова вартість ТЗ після ДТП) - 160 994,70 грн. (франшиза) = 773 952,30 грн., що підтверджується страховим актом №3.17.186-1 від 20.08.2019.

Відповідно до ст.1192 ЦК України, розмір збитків, що підлягають відшкодуванню потерпілому, визначається відповідно до реальної вартості втраченого майна на момент розгляду справи або виконання робіт, необхідних для відновлення пошкодженої речі.

Відповідно до пункту 36.2 статті 36 Закону України Закону №1961-IV страховик (МТСБУ) протягом 15 днів з дня узгодження ним розміру страхового відшкодування з особою, яка має право на отримання відшкодування, за наявності документів, зазначених у статті 35 цього Закону, повідомлення про дорожньо-транспортну пригоду, але не пізніш як через 90 днів з дня отримання заяви про страхове відшкодування зобов`язаний: у разі визнання ним вимог заявника обґрунтованими - прийняти рішення про здійснення страхового відшкодування (регламентної виплати) та виплатити його; - у разі невизнання майнових вимог заявника або з підстав, визначених статтями 32 та/або 37 цього Закону, - прийняти вмотивоване рішення про відмову у здійсненні страхового відшкодування (регламентної виплати).

Суд першої інстанції вірно встановив, що 22.08.2019 позивач звернувся до відповідача із заявою за вих. № 5030/07-3.17.186 про виплату страхового відшкодування згідно полісу серії АК № 004841554, проте страхове відшкодування не сплачено, рішення про відмову у виплаті страхового відшкодування позивачу не направлялось, що підтверджується наявним в матеріалах справи повідомленням про вручення поштового відправлення.

Однак, матеріали справи не містять доказів на підтвердження здійснення відповідачем виплати страхового відшкодування, а посилання відповідача на те, що він 30.10.2019 прийняв рішення про відмову у виплаті позивачу страхового відшкодування відхиляються судом, оскільки матеріали справи не містять доказів направлення вказаного листа позивачу.

Підпункт 37.1.4 пункту 37.1 статті 37 Закону № 1961-IV визначає наслідком пропуску потерпілою особою річного строку подання заяви до страховика про страхове відшкодування, право страховика на відмову у виплаті регламентних виплат.

Разом з тим, ані Закон №1961-IV, ані ЦК України, ані будь-який інший закон не передбачає в цьому випадку припинення взагалі права потерпілою особи на отримання відшкодування або на задоволення позову як, наприклад, передбачено ЦК України при пропуску позовної давності.

Аналізуючи норми законодавства стосовно добросовісної поведінки всіх учасників правовідносин (стаття 13 ЦПК України) та принципу повного відшкодування шкоди (стаття 1166 ЦК України), Велика Палата Верховного Суду з огляду на відсутність норми закону, що передбачає припинення в цьому випадку цивільного права на відшкодування, та з урахуванням із загального права особи на захист права в суді (стаття 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод) дійшла висновку, що при добросовісній поведінці потерпілої особи та доведеності, що річний строк пропущено через незалежні від потерпілої особи причини, особа може отримати таке відшкодування, пред`явивши вимогу до страховика (страхової компанії) в судовому порядку протягом строку позовної давності.

Велика Палата Верховного Суду в постановах від 4 липня 2018 року у справі № 755/18006/15-ц (провадження №14-176цс18), від 3 жовтня 2018 року у справі №760/15471/15-ц (провадження № 14-316цс18) звертала увагу на те, що у справах про відшкодування матеріальної шкоди, заподіяної страхувальником за договором обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів, у межах ліміту страхового відшкодування належним відповідачем буде страховик.

Покладання обов`язку з відшкодування шкоди у межах страхового відшкодування на страхувальника, який уклав відповідний договір страхування і сплачує страхові платежі, крім зазначених вище випадків, суперечить меті інституту страхування цивільно-правової відповідальності (стаття 3 Закону № 1961-IV).

Принцип повного відшкодування шкоди, закріплений у статті 1166 ЦК України, реалізується у відносинах страхування через застосування положень статті 1194 цього Кодексу. Вказана норма передбачає, що особа, яка застрахувала свою цивільну відповідальність, у разі недостатності страхової виплати (страхового відшкодування) для повного відшкодування завданої нею шкоди за загальним правилом зобов`язана сплатити потерпілому різницю між фактичним розміром шкоди і страховою виплатою (страховим відшкодуванням).

Матеріалами справи підтверджується, що позивач діяв добросовісно, оскільки протиправна поведінка та вина ОСОБА_1 у ДТП була встановлена постановою Київського апеляційного суду від 04.06.2019 у справі №33/824/817/2019, лише після чого позивач 20.08.2019 виплатив страхове відшкодування застрахованій ним особі по договору добровільного страхування та, відповідно, набув право вимоги до ОСОБА_1 , як винної у ДТП особи, та до відповідача, як до страхової компанії, яка застрахувала цивільно-правову відповідальність особи, винної у ДТП та у стислі строки 22.08.2019 звернувся до відповідача із заявою про виплату страхового відшкодування, яка була отримана відповідачем 30.08.2019.

Доводи відповідача про те, що позивач міг подати заяву до моменту винесення постанови про притягнення до адміністративної відповідальності винуватця у ДТП, а далі доподати відповідну постанову, на підставі якої відповідач би приймав рішення, відхиляються судом, оскільки вони не ґрунтуються на нормах чинного законодавства.

Таким чином, є вірним висновок суду першої інстанції про те, що вимога позивача про стягнення з відповідача 99 000,00 грн страхового відшкодування є обґрунтованою, доведеною та підлягає задоволенню.

Крім того, у зв`язку з неналежним виконанням відповідачем покладеного на нього обов`язку щодо своєчасної виплати страхового відшкодування, позивач просив суд стягнути з відповідача 10 814,05 грн - 3% річних, 52102,53 грн - інфляційних втрат коштів та 11 048,26 грн пені.

Відповідно статті 526 ЦК України зобов`язання мають виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог законодавства, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Згідно з частиною 1 статті 530 ЦК України якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

Відповідно до статті 610 ЦК України, порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).

В силу приписів статті 599 ЦК України зобов`язання припиняється виконанням, проведеним належним чином.

Відповідно до частини 1 статті 612 ЦК України боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом.

Згідно п. 36.2 ст.36 Закону №1961-IV страховик (МТСБУ) протягом 15 днів з дня узгодження ним розміру страхового відшкодування з особою, яка має право на отримання відшкодування, за наявності документів, зазначених у статті 35 цього Закону, повідомлення про дорожньо-транспортну пригоду, але не пізніш як через 90 днів з дня отримання заяви про страхове відшкодування зобов`язаний: у разі визнання ним вимог заявника обґрунтованими - прийняти рішення про здійснення страхового відшкодування (регламентної виплати) та виплатити його.

Позивач отримав заяву позивача 30.08.2019, що підтверджується поштовим повідомленням про вручення, отже мав виплатити страхове відшкодування не пізніше 29.11.2019.

Факт прострочення виконання відповідачем зобов`язання щодо виплати страхового відшкодування товару належним чином доведений та підтверджений матеріалами справи.

Доводи відповідача про те, що він діяв у відповідності до вимог чинного законодавства та 30.10.2019 прийняв рішення про відмову у виплаті, відхиляється судом, оскільки вказана відмова суперечить висновкам Великої Палати Верховного Суду від 04 липня 2018 року у справі №755/18006/15-ц та меті інституту страхування цивільно-правової відповідальності.

Відповідно до пункту 36.5 статті 36 Закону №1961-IV за кожен день прострочення виплати страхового відшкодування (регламентної виплати) з вини страховика (МТСБУ) особі, яка має право на отримання такого відшкодування, сплачується пеня з розрахунку подвійної облікової ставки Національного банку України, яка діє протягом періоду, за який нараховується пеня.

Частиною 2 статті 625 передбачено, що боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

З урахуванням того, що відповідачем порушено строк, встановлений законом на відшкодування та виплату страхового відшкодування, позивач нарахував 11 048,26 грн пені за прострочення виконання грошового зобов`язання за період з 30.11.2019 р. по 30.05.2020 р., 52 102,53 грн інфляційного збільшення боргу за період з грудня 2019 року по червень 2023 року та 10 814,05 грн 3% річних за період з 30.11.2019 р. по 21.07.2023 р.

Перевіривши розрахунки пені, 3 % річних та інфляційних втрат коштів апеляційний господарський суд погоджується із висновком суду першої інстанції про те, що вони зроблені арифметично та методологічно правильно, а тому ці позовні вимоги підлягають задоволенню у повному обсязі.

Однак, в процесі розгляду справи відповідачем було заявлено про пропуск позивачем трирічного строку позовної давності.

Стаття 256 ЦК України визначає, що позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Відповідно до статті 257 ЦК України, загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки.

Згідно з частиною 1 статті 261 ЦК України, перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила.

Статтею 264 ЦК України передбачено, що перебіг позовної давності переривається вчиненням особою дії, що свідчить про визнання нею свого боргу або іншого обов`язку. Позовна давність переривається у разі пред`явлення особою позову до одного із кількох боржників, а також якщо предметом позову є лише частина вимоги, право на яку має позивач. Після переривання перебіг позовної давності починається заново. Час, що минув до переривання перебігу позовної давності, до нового строку не зараховується.

Як вбачається з матеріалів справи, позивач просив стягнути з відповідача суму страхового відшкодування у розмірі 99 000,00 грн. на підставі Закону України "Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів", а саме з отримання відповідачем заяви про страхове відшкодування, яка направлена відповідачу 22.08.2019 та відповідно до якої строк позовної давності почав відраховуватися з 22.08.2019 по 22.08.2022, а з позовною заявою позивач звернувся до суду 27.07.2023.

Проте, Законом України "Про внесення змін до деяких законодавчих актів України, спрямованих на забезпечення додаткових соціальних та економічних гарантій у зв`язку з поширенням коронавірусної хвороби (COVID-19)" розділ "Прикінцеві та перехідні положення" Цивільного кодексу України (Відомості Верховної Ради України, 2003 р., №№ 40-44, ст. 356) доповнено пунктом 12 такого змісту: "Під час дії карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України з метою запобігання поширенню коронавірусної хвороби (COVID-19), строки, визначені статтями 257, 258, 362, 559, 681, 728, 786, 1293 цього Кодексу, продовжуються на строк дії такого карантину."

Постановою Кабінету Міністрів України від 9 грудня 2020 р. №1236 "Про встановлення карантину та запровадження обмежувальних протиепідемічних заходів з метою запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2" з метою запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2 (далі - COVID-19), з 19 грудня 2020 р. до 31 серпня 2022 р. на території України установлено карантин, продовживши дію карантину, встановленого постановами Кабінету Міністрів України від 11 березня 2020 р. №211 "Про запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2", від 20 травня 2020 р. №392 "Про встановлення карантину з метою запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2" та від 22 липня 2020 р. №641 "Про встановлення карантину та запровадження посилених протиепідемічних заходів на території із значним поширенням гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2".

Постановою Кабінету Міністрів України № 1423 від 23.12.2022 "Про внесення змін до розпорядження Кабінету Міністрів України № 338 від 25.03.2020 і постанови Кабінету Міністрів України № 1236 від 09.12.2020" продовжено на всій території України дію карантину до 30.04.2023.

Крім того, відповідно до пункту 19 Прикінцевих та перехідних положень Цивільного процесуального кодексу України у період дії в Україні воєнного, надзвичайного стану строки, визначені статтями 257- 252, 362, 559, 681, 728, 786, 1293 цього Кодексу, продовжуються на строк його дії.

Враховуючи викладене, суд першої інстанції дійшов юридично правильного висновку про те, що позивачем на момент звернення з позовом до суду не пропущений строк позовної давності.

Відповідно до ст. 86 ГПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному та повному і об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Оцінивши докази у справі в їх сукупності, враховуючи встановлені фактичні обставини справи та наведені норми чинного законодавства, апеляційний господарський суд погоджується із висновком суду першої інстанції про те, що позовні вимоги про стягнення 99 000,00 грн страхового відшкодування в порядку суброгації, 11 048,26 грн пені за прострочення виконання грошового зобов`язання, 52 102,53 грн інфляційного збільшення боргу та 10 814,05 грн 3% річних, є обґрунтованими та підлягають задоволенню.

Доводи апелянта по суті його скарги в межах заявлених вимог свого підтвердження не знайшли, оскільки не спростовують висновків суду першої інстанції та не можуть бути підставами для скасування рішення господарського суду першої інстанції.

За таких обставин суд апеляційної інстанції вважає, що висновки суду першої інстанції про встановлені обставини і правові наслідки є вичерпними, відповідають дійсності і підтверджуються достовірними доказами.

Суд першої інстанції повно встановив суттєві для справи обставини, дослідив та правильно оцінив надані сторонами докази, вірно кваліфікував спірні правовідносини та правильно застосував до них належні норми матеріального і процесуального права, а тому рішення Господарського суду міста Києва законне та обґрунтоване, отже, підстави для його скасування відсутні.

Оскільки цією постановою суд апеляційної інстанції не змінює рішення та не ухвалює нового, розподіл судових витрат судом апеляційної інстанції не здійснюється, а витрати, пов`язані з розглядом апеляційної скарги, покладаються на апелянта.

Керуючись ст. ст. 267-285 Господарського процесуального кодексу України, Північний апеляційний господарський суд

ПОСТАНОВИВ:

1. Апеляційну скаргу Приватного акціонерного товариства "Українська страхова компанія "Княжа Вієнна Іншуранс Груп" залишити без задоволення, а рішення Господарського суду міста Києва від 09 січня 2024 року - без змін.

2. Справу повернути до Господарського суду міста Києва.

3. Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена до Верховного Суду протягом двадцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повний текст постанови складено 04.04.2024.

Головуючий суддя Т.П. Козир

Судді О.В. Агрикова

А.О. Мальченко