ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ХАРКІВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
_______________________________________________________________________
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

25.03.2024м. ХарківСправа № 922/4820/23

Господарський суд Харківської області у складі:

судді Рильової В.В.

при секретарі судового засідання Бойко О.Н.

розглянувши в порядку загального позовного провадження справу

за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю "ЮПМ Україна" (місцезнаходження: 08343, Київська область, Бориспільський район, село Мартусівка, вулиця Мойсеєва, будинок 70; ІК: 37950980)
до Товариства з обмеженою відповідальністю "Флагман Флексо Фекторі Україна" (місцезнаходження: 61172, Харківська область, місто Харків, вулиця Роганська, будинок 159; ІК: 40343663)
про стягнення 21 550 721,72 грн
за участю представників:

позивача: Святашова М.С. (довіреність б/н від 21.09.2023, свідоцтво про право на заняття адвокатською діяльністю серії ЗП №001090 від 28.08.2015);

відповідача: Писаренко С.Ю.( ордер серії АР №1151602 від 08.12.2023, свідоцтво про право на заняття адвокатською діяльністю №001326 від 29.06.2017);

ВСТАНОВИВ:

Товариство з обмеженою відповідальністю "ЮПМ Україна" (позивач) звернулося до Господарського суду Харківської області з позовною заявою про стягнення з Товариства з обмеженою відповідальністю "Флагман Флексо Фекторі Україна" (відповідач ) заборгованості за договором поставки № 59752/2018 від 20.08.2018 у розмірі 14 635 879,30 грн., пені у розмірі 2 735 447,72 грн., 3% річних у розмірі 725 372,25 грн., інфляційних втрат у розмірі 3 454 022,45 грн.

Також позивач просить покласти на відповідача судовий збір в розмірі 323 261, 60 грн. та витрати на професійну правничу допомогу, докази понесення яких будуть подані позивачем протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду в порядку ч.8 ст. 129 ГПК України.

Ухвалою Господарського суду Харківської області від 17.11.2023 позовну заяву ТОВ "ЮПМ Україна" прийнято до розгляду та відкрито провадження у справі № 922/4820/23; постановлено розглядати справу за правилами загального позовного провадження. Встановлено відповідачу п`ятнадцятиденний строк з дня вручення даної ухвали для подання до суду відзиву на позовну заяву, із доказами, що підтверджують обставини, на яких ґрунтуються заперечення кожного із відповідачів, якщо такі докази не надані позивачем.

Ухвалою Господарського суду Харківської області від 19.01.2024 в клопотанні відповідача про поновлення процесуального строку на подання відзиву та прийнятті до розгляду відзиву на позовну заяву (вх.№ 1078/24 від15.01.2024) - відмовлено.

Не погодившись з ухвалою Господарського суду Харківської області від 19.01.2024, відповідач звернувся до Східного апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою на ухвалу Господарського суду Харківської області від 19.01.2024 у справі № 922/4820/23.

Ухвалою Східного апеляційного господарського суду від 30 січня 2024 року витребувано у Господарського суду Харківської області копії матеріалів справи № 922/4820/23, необхідних для розгляду апеляційної скарги відповідача-Товариства з обмеженою відповідальністю "Флагман Флексо Фекторі Україна" (вх. № 283 Х/2-5) на ухвалу Господарського суду Харківської області від 19.01.2024 у справі № 922/4820/23 .

Відповідно до підпункту 17.11 та 17.12 підпункту 17 пункту 1 розділу XI Перехідних положень ГПК України подання апеляційних або касаційних скарг на ухвали суду першої або апеляційної інстанції не перешкоджає продовженню розгляду справи цим судом, крім випадків, коли до суду апеляційної або касаційної інстанції передаються всі матеріали справи. Суд зобов`язаний зупинити провадження у справі до перегляду ухвали у справі в порядку апеляційного чи касаційного провадження, якщо відповідно до підпункту 17.10 цього підпункту до суду апеляційної чи касаційної інстанції направляються всі матеріали справи.

Отже, враховуючи наведені вище приписи ГПК України суд продовжив розгляд справи в підготовчому провадженні.

Розгляд справи № 922/4820/23 в підготовчому засіданні неодноразово відкладався задля забезпечення принципу змагальності та реалізації прав сторін на повне та об`єктивне встановлення всіх обставин спору.

Ухвалою Господарського суду Харківської області від 12.02.2024 підготовче провадження у справі № 922/4820/23 закрито; справу призначено до судового розгляду по суті на 26 лютого 2024 р. Вказану ухвалу постановлено судом без виходу суду до нарадчої кімнати та занесено до протоколу судового засідання від 12.02.2024.

22.02.2024 до Господарського суду Харківської області через систему "Електронний суд" від відповідача надійшли додаткові пояснення (вх.№4974 від 22.02.2024). У вказаних додаткових поясненнях відповідач зазначає, що відповідно до ч.5. ст.161 ГПК України, суд може дозволити учаснику справи подати додаткові пояснення щодо окремого питання, яке виникло при розгляді справи, якщо визнає це необхідним. Відповідач вказує на те, що у випадку залишення Східним апеляційним господарським судом ухвали Господарського суду Харківської області від 19.01.2024 без змін, у матеріалах справи будуть відсутні документи, які висвітлюють позицію відповідача. З огляду на вищевказане, відповідач просив суд надати дозвіл на подання додаткових пояснень та долучити їх до матеріалів справи.

В судовому засіданні 26.02.2024 була присутня представник позивача, представник відповідача в судове засідання 26.02.2024 не з`явився.

Ухвалою Господарського суду Харківської області 26.02.2024 додаткові пояснення Товариства з обмеженою відповідальністю "Флагман Флексо Фекторі Україна" (вх.№4974 від 22.02.2024) у справі №922/4820/23 - залишено без розгляду з мотивів, викладених в тексті даної ухвали.

Крім того, протокольною ухвалою Господарського суду Харківської області від 26.02.2024 задоволено клопотання відповідача про відкладення розгляду справи на іншу дату (вх.№4961 від 22.02.2024), судове засідання відкладено на 18.03.2024. Вказану ухвалу постановлено без виходу суду до нарадчої кімнати та занесено до протоколу судового засідання від 26.02.2024.

13.03.2024 Постановою Східного апеляційного Господарського суду апеляційну скаргу відповідача-Товариства з обмеженою відповідальністю "Флагман Флексо Фекторі Україна" на ухвалу Господарського суду Харківської області від 19.01.2024 у справі № 922/4820/23 - залишено без задоволення, ухвалу Господарського суду Харківської області від 19.01.2024 у справі № 922/4820/23 - залишено без змін.

15.03.2024 до Господарського суду Харківської області через систему "Електронний суд" від відповідача надійшло клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги (вх.№7212 від 15.03.2024), в якому відповідач просить суд, у разі часткового чи повного задоволення позовних вимог ТОВ "ЮПМ Україна" зменшити заявлену позивачем суму витрат на оплату правничої допомоги адвоката до співмірного, справежливого та обґрунтованого розміру на розсуд суду.

Ухвалою Господарського суду Харківської області від 18.03.2024 клопотання відповідача про зменшення витрат на оплату правничої допомоги (вх.№7212 від 15.03.2024) прийнято до розгляду та долучено до матеріалів справи. 18.03.2024 в судовому засіданні з розгляду справи по суті, в порядку ст.216 ГПК України, оголошено перерву до 25.03.2024. Вказані ухвали постановлено судом без виходу до нарадчої кімнати та занесено до протоколу судового засідання від 18.03.2024.

25.03.2024 в судовому засіданні з розгляду справи по суті були присутні представник позивача та відповідача.

Представник позивача в судовому засіданні 25.03.2024 року позовні вимоги підтримав повністю з підстав, викладених у позовній заяві, та просив суд позов задовольнити.

Зважаючи на відсутність в матеріалах справи відзиву на позовну заяву, суд зазначає, що принцип рівності сторін вимагає, щоб кожній стороні була надана розумна можливість представити свою справу за умов, які не ставлять її в суттєво невигідне становище порівняно з опонентом, а тому представнику відповідача було надано можливість всебічно і повно обґрунтувати свої заперечення щодо позовної заяви в судовому засіданні з розгляду справи по суті.

В судовому засіданні 25.03.2024 року представник відповідача проти позову заперечував, просив в задоволенні позову відмовити повністю, обґрунтовуючи свою позицію зазначив, наступне.

По - перше, на думку відповідача, термін дії договору був встановлений до 31.12.2019, а тому продовження строку дії Договору було можливо одноразово, тобто до 31.12.2020 року. По - друге, стосовно стягнення пені, відповідач посилається на п. 3.4 Договору, та зазначає, що вказаний пункт не визначає, який саме розмір облікової ставки НБУ (на яку саме дату) має застосовуватися до спірних правовідносин при обчисленні пені. По - третє, відповідач зазначає, що окремі операції поставки за Договором належними достовірними та допустимими доказами не підтверджені, оскільки надані товарно- транспортні накладні від 17.02.2022, 21.02.2022, 22.02.2022 не є підтвердженням належного виконання зобов`язань позивачем на суму 277 784,34 грн. Крім того, відповідач зазначає що рахунок №218 від 15.02.2022, доданий позивачем до позову, та податкова накладна від 15.02.2022 №64 на суму 305 150,56 грн. були складені посадовими особами ТОВ "ЮПМ Україна", вказані документи не містять ніяких відміток уповноважених осіб покупця про отримання товару на зазначену суму, а тому докази поставлення товару 15.02.2022, на думку відповідача, в матеріалах справи відсутні . По - четверте, відповідач посилається на обставини непероборної сили, а саме масове вторгнення російських військ на територію України 24.02.2022.

Заслухавши у відкритому судовому засіданні пояснення представників позивача та відповідача, дослідивши матеріали справи, всебічно і повно з`ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, об`єктивно оцінивши надані суду докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд встановив наступне.

20.08.2018р. між Позивачем (за договором - «Продавець») та Відповідачем (за договором - «Покупець») було укладено Договір поставки № 59752/2018 (далі - «Договір поставки»).

Пунктом 1.1. Договору поставки визачено, що Продавець зобов`язується поставити, а Покупець зобов`язується прийняти та оплатити Товар на умовах, погоджених Сторонами в даному Договорі.

Пунктом 1.2. Договору поставки зазначається, асортимент, кількість, ціна, та інші характеристики Товару, що поставляється за цим Договором, визначаються у Підтвердженні Замовлення.

Відповідно до п.2.1. Договору ціна товару є договірною та узгоджується сторонами на кожну партію окремо, в момент розміщення замовлення та вказується у рахунку - фактурі і видатковій накладній в національній валюті - гривні.

Згідно п.2.3. Договору загальна сума даного Договору складається із сум вартості Товару, що відвантжений Постачальником Покупцю на підставі підписаних Сторонами видаткових накладних.

Пунктом 3.1. Договору оплата за поставлений товар здійснюється покупцем в гривнях протягом 45 календарних днів від дати оформлення видаткової накладної шляхом банківського переказу на поточний рахунок продавця.

Відповідно до п.3.3 продавець встановлює наступну процедуру виставлення рахунків Покупцеві: рахунки за поставлений Товар виставляються в день відвантаження Товару на склад Покупця за кожну партію окремо (п.3.3.1 Договору).

Датою оплати Покупця буде вважатися дата надходження грошових коштів на поточний рахунок Продавця (п.3.3.2 Договору).

У разі прострочення оплати вартості поставленого Товару, Продавець має право вимагати рід Покупця сплати неустойки на суму простроченої оплати в розмірі подвійної облікової ставки НБУ за період прострочення (тобто, починаючи з дня виникнення заборгованості, встановленого Договором, до дня фактичної оплати).

Неустойка за прострочення оплати нараховується на суму кожного простроченого рахунку окремо (п.3.4 Договору).

Відповідно до п.4.1. Договору Запит направляється Покупцем Продавцю в письмовій формі. Продавець повідомляє строки поставки товарів і направляє Покупцю Пропозицію в письмовій формі. Після цього Покупець направляє Продавцю Замовлення, у відповідь на яке Продавець обов`язково направляє Покупцю Підтвердження Замовлення. Замовлення на Товар вважається прийнятим Продавцем з моменту відправлення Продавцем Підтвердження Замовлення.

Згідно п. 4.4. Договору Поставка товарів здійснюється Продавцем шляхом доставки автомобільним транспортом товарів на склад Покупця, у строк, визначений в Підтвердженні Замовлення.

Продавець вважається таким, що виконав своє зобов`язання по передачі Товару Покупцю (поставка є здійсненою) з моменту підписання Покупцем видаткової накладної або акту прийому-передачі Товару (п.5.6 Договору).

Сторони звільняються від відповідальності за часткове або повне невиконання своїх обов`язків за цим Договором, якщо таке невиконання було прямим наслідком будь-яких дій з боку державних органів (нормативних актів, інструкцій та інших документів,) або наслідком настання обставин непереборної сили, таких як: пожежа, повінь, землетрус, війна чи інші стихійні лиха та/або транспортні катастрофи (п.6.1 Договору).

Сторони зобов`язуються повідомити про виникнення і припинення перерахованих вище обставин, які впливають на виконання зобов`язань. Якщо виконання в розумний строк Продавцем своїх обов`язків за договором неможливо з перерахованих вище причин, Сторони мають право розірвати договір шляхом направлення письмового повідомлення. Жодна зі сторін не має права пред`явити вимоги про відшкодування збитків у зв`язку з розірванням договору, якщо розірвання договору відбулося з перерахованих вище причин (п.6.2 Договору).

Відповідно до п.8.1. Договору даний Договір набуває чинності з моменту його підписання і діє до «31» грудня 2019 року, або до моменту одностороннього розірвання Договору однією зі Сторін шляхом письмового повідомлення про це іншої Сторони за 3 (три) місяці до такого розірвання, якщо інше не передбачено цим Договором.

Пунктом 8.4 Договору сторони визачили , що після закінчення терміну дії Договору, зазначеного в п. 8.1, договір автоматично пролонгується на кожний наступний календарний рік у тому випадку, якщо жодна із сторін не направила іншій стороні письмове пповідомлення про намір розірвати договір не пізніше, ніж за 90 календарних днів до дати закінчення початкового терміну дії договору.

Договір скліплено печатками сторін та підписано уповноваженими представниками.

Також, до Договору поставки, сторони уклали Додаток № 1 («Транспортні умови»), Додаток № 2 («Якість, гарантії та порядок розгляду претензій»), Додаток № 3 («Торгові практики»), Додаткову угоду № 130919 від 13.09.2019 р. (зміна п. 3.1. Договору щодо строку оплати Товару), Додаткову угоду № 02012020 від 02.01.2020 р. (зміна п. 3.1. Договору щодо строку оплати Товару), Додаткову угоду № 08102020 від 08.10.2020 (зміна реквізитів Покупця), ( том 1, арк. спр. 156-161).

Також сторонами було укладено додаткову угоду № 02012020 до Договору № 59752/2018 від 20.08.2018 ( том 1, арк. спр. 161). Вказаною додатковою угодою п.3.1. Договору викладено в наступній редакції: "Оплата за поставлений Товар здійснюється покупцем у гривні протягом 90 календарних днів. Нові терміни оплати починають діяти з дати підписання даної додаткової угоди на ті рахунки, які були випущені після моменту її пвдписання від дати отримання кожної партії за накладною шляхом банківського переказу на поточний рахунок продавця."

Як вказує позивач, протягом жовтня 2021 - лютого 2022 року, згідно Договору поставки, позивачем було прийнято до виконання та повністю виконано від Відповідача замовлення щодо поставки самосклеювальних матеріалів, а відповідачем було прийнято (отримано) товар за кількістю та якістю, що також підтверджується складеними первинними документами.

Разом з цим, позивач зазначає, що у позивача відсутні оригінали наступних документів: видаткова накладна №204 від 15.02.2022р. та товарно-транспортна накладна по вказаній поставці товару, видаткова накладна №216 від 16.02.2022р., видаткова накладна №228 від 17.02.2022р., видаткова накладна №248 від 21.02.2022р., видаткова накладна №259 від 22.02.2022р. Вказані видаткові накладні та товарно-транспортна накладна по поставці від 15.02.2022р. були передані позивачем відповідачу на підпис під час поставки (відвантаження) Товару в період з 15.02.2022р. по 22.02.2022р., проте у зв`язку з початком повномасштабного вторгнення російської федерації та територію України та введенням воєнного стану 24 лютого 2022 року, оригінали вказаних документів, підписаних відповідачем, не були повернуті відповідачем позивачу.

Разом з тим, як зазначає позивач, факт поставки Товару 16.02.2022р. на суму 703861,08 грн. з ПДВ, 17.02.2022р. на суму 19484,40 грн. з ПДВ, 21.02.2022р. на суму 101599,20 грн. з ПДВ, 22.02.2022р. на суму 156700,74 грн. з ПДВ та наявність господарських операцій за такими поставками підтверджується товарно-транспортними накладними, доданими до позову ( т. 2 арк. спр.165-177) , а також зареєстрованими позивачем податковими накладними. Також, на підтвердження факту поставки 15.02.2022р. позивачем товару відповідачу на суму 305 150,56 грн. з ПДВ, позивач надає копію рахунку на оплату поставленого Товару №218 від 15.02.2022р., а також копію податкової накладної №64 від 15.02.2022р. ( том 2, арк. спр. 161-164), зареєстровану позивачем в ЄРПН, що на думку позивача, підтверджує його волю до настання відповідних правових наслідків, а саме можливості відображення податкового кредиту по поставці відповідачем та реальність здійснення господарської операції.

В обґрунтування позовних вимог ТОВ "ЮПМ Україна" посилається на те, що позивачем було виконано зобов`язання щодо поставки товару, а відповідачем принято даний товар. Проте, станом на день подання позовної заяви, відповідач не повністю виконав свої грошові зобов`язання, товар, поставлений у період з жовтня 2021 - лютого 2022 року, не оплатив, внаслідок чого у ТОВ "Флагман Флеско Фекторі" виникла заборгованість за Договором поставки на суму 14 635 879,30 грн.

Позивач, у зв`язку із невиконанням відповідачем зобов`язань за договорм № 59752/2018 від 20.08.2018, звернувся до відповідача з вимогою від 20.09.2023 відповідно до якої позивач просив відповідача протягом семи днів з дня отримання вимоги погасити наявну заборгованість, сплативши суму в розмірі 14 635 879,30 грн. на рахунок ТОВ "ЮПМ Україна" (Т.1, арк.спр.176-179).

Вказану вимогу направлено позивачем на адресу відповідача засобами поштового зв`язку, докази направлення надані позивачем до матеріалів справи (Т 1, арк.спр.180-181).

Згідно з інформацією, розміщеною на офіційному сайті Укрпошти, відповідачем вимогу отримано 03.10.2023 (вручено за довіреністю), що підтверджується трекінгом відстеження поштових відправлень (Т 1, арк.спр. 182-183).

Проте, відповідач на вищезазначену претензію не відреагував та суму заборгованості не сплатив.

Отже, позивач зазначає, що заборгованість відповідача перед позивачем за вищевказаним договором складає 14 635 879,30 грн.

Крім того, внаслідок прострочення виконання відповідачем зобов`язань, позивачем нараховано та заявлено до стягнення пеню в розмірі 2 735 447,72 грн. (на підставі пункту 3.4 Договору), три проценти річних в розмірі 725 372,25 грн. та інфляційні втрати в розмірі 3 454 022,45 грн. (в порядку статті 625 ЦК України).

Обставини щодо стягнення суми заборгованості за Договором поставки №59752/2018 та вказаних нарахувань в примусовому порядку стали підставою для звернення ТОВ "ЮПМ Україна" до суду із даним позовом.

Вирішуючи питання про правомірність та обґрунтованість заявлених в межах даної справи позовних вимог, суд виходить з наступного.

За загальними положеннями цивільного законодавства цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки. Підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є договори та інші правочини (стаття 11 Цивільного кодексу України). Правочин, різновидом якого є договори - основний вид правомірних дій це волевиявлення осіб, безпосередньо спрямовані на виникнення, зміну або припинення цивільних прав і обов`язків. При цьому, стаття 12 Цивільного кодексу України передбачає, що особа здійснює свої цивільні права вільно на власний розсуд.

У відповідності зі статтею 173 Господарського кодексу України (далі - ГК України), зі змістом якої кореспондуються і приписи статті 509 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України), господарським визнається зобов`язання, що виникає між суб`єктом господарювання та іншим учасником (учасниками) відносин у сфері господарювання з підстав, передбачених цим кодексом, в силу якого один суб`єкт (зобов`язана сторона, у тому числі боржник) зобов`язаний вчинити певну дію господарського чи управлінсько-господарського характеру на користь іншого суб`єкта (виконати роботу, передати майно, сплатити гроші, надати інформацію тощо), або утримуватися від певних дій, а інший суб`єкт (управлена сторона, у тому числі кредитор) має право вимагати від зобов`язаної сторони виконати її обов`язку.

Господарські зобов`язання можуть виникати, зокрема, з господарського договору та інших угод, передбачених законом, а також з угод, не передбачених законом, але таких, які йому не суперечать (стаття 174 ГК України).

Частиною третьою статті 509 ЦК України встановлено, що зобов`язання має ґрунтуватися на засадах добросовісності, розумності та справедливості.

Згідно статті 193 ГК України та статті 526 ЦК України, яка містить аналогічні положення, зобов`язання повинні виконуватися належним чином відповідно до закону, інших актів, договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобов`язання - відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться.

Кожна сторона повинна вжити усіх заходів, необхідних для належного виконання нею зобов`язання, враховуючи інтереси другої сторони та забезпечення загальногосподарського інтересу.

Крім того, за змістом статті 193 ГК України не допускається одностороння відмова від виконання зобов`язань, крім випадків, передбачених законом. Аналогічні застереження містить стаття 525 ЦК України.

До виконання господарських договорів застосовуються відповідні положення Цивільного кодексу України з урахуванням особливостей, передбачених цим Кодексом (частина перша статті 193 ГК України).

Укладений сторонами правочин за своїм змістом та правовою природою є договором поставки, який підпадає під правове регулювання норм статті 712 Цивільного кодексу України та статей 264-271 Господарського кодексу України. В частині, що не суперечить договору, до вказаного правочину також застосовуються норми Цивільного кодексу України, які регулюють правила купівлі-продажу (статті 655-697 Цивільного кодексу України).

Так, згідно статті 712 ЦК України за договором поставки продавець (постачальник), який здійснює підприємницьку діяльність, зобов`язується передати у встановлений строк (строки) товар у власність покупця для використання його у підприємницькій діяльності або в інших цілях, не пов`язаних з особистим, сімейним, домашнім або іншим подібним використанням, а покупець зобов`язується прийняти товар і сплатити за нього певну грошову суму.

За приписами статті 692 ЦК України покупець зобов`язаний оплатити товар після його прийняття або прийняття товаророзпорядчих документів на нього, якщо договором або актами цивільного законодавства не встановлений інший строк оплати товару.

Покупець зобов`язаний сплатити продавцеві повну ціну переданого товару.

Як вже було встановлено судом, строк виконання грошового зобов`язання (оплати Товару), у відповідності до пункту 3.1. Договору (в редакції Додаткової угоди №02012020) оплата за поставлений товар здійснюється покупцем в гривнях протягом 90 календарних днів від дати оформлення видаткової накладної.

Згідно статті 599 ЦК України, зобов`язання припиняється виконанням, проведеним належним чином. Боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом, що передбачено частиною першою статті 612 ЦК України.

Виходячи із позовних вимог, а також заперечень відповідача, суд зазначає, що предметом доказування в межах даної справи є здійснення господарської операції між сторонами, а також наявність чи відсутність у відповідача заборгованості та своєчасність виконання відповідачем зобов`язань за Договором поставки № 59752/2018 від 20 серпня 2018 року.

Стосовно посилань відповідача на закінчення строку дії договору відповідно до п.8.1 Договору, суд зазначає наступне.

Проаналізувавши заперечення відповідача та текст договору №59752/2018 від 20.08.2018, а саме п. 8.1 та 8.4 вказаного договору, суд зауважує, що відповідач вільно та на свою користь трактує положеня, вищезазначених пунктів Договору.

Згідно п.8.1. Договору даний Договір набуває чинності з моменту його підписання і діє до « 31» грудня 2019 року, або до моменту одностороннього розірвання Договору однією зі Сторін шляхом письмового повідомлення про це іншої Сторони за 3 (три) місяці до такого розірвання, якщо інше не передбачено цим Договором.

Пунктом 8.4 Договору сторони визачили, що після закінчення терміну дії Договору, зазначеного в п. 8.1, договір автоматично пролонгується на кожний наступний календарний рік у тому випадку, якщо жодна із сторін не направила іншій стороні письмове повідомлення про намір розірвати договір не пізніше, ніж за 90 календарних днів до дати закінчення початкового терміну дії договору.

Доводи відповідача про те, що термін дії договору був встановлений до 31.12.2019, а тому продовження строку дії Договору було можливо одноразово, тобто до 31.12.2020 року, судом не приймаються з огляду на те, що п.8.4 Договору визначена можливість пролонгації строку його дії на кожний наступний календарний рік за певних умов (а саме, у разі відсутності письмового повідомлення про намір розірвати договір не пізніше, ніж за 90 календарних днів до дати закінчення початкового терміну дії договору). При цьому, відповідач доказів звернення до позивача в порядку положень п. 8.1 та 8.4 з письмовим повідомленням про намір розірвати договір, не надав, в матреріалах справи такі докази відсутні. Зазначення в п. 8.4 умов про автоматичну пролонгацію договору саме на "кожний наступний календарний рік " свідчить про те, що сторони погодили відповідне неодноразове продовження строку дії договору, а тому, вказаний договір є таким, що пролонгований та є таким, що діє на час розгляду справи.

Крім того, з метеріалів справи вбачається та відповідач не заперечує факт поставки товару за вказаним договором у період з 28.10.2021 по 07.02.2022, про що свідчать посилання на вказаний договір у видаткових накладних, підписаних з боку відповідача.

Суд констатує, що процесуальні права надаються особам, які беруть участь у процесі, для сприяння суду під час розгляду справ, для сприяння їх правильному вирішенню. Щоразу, коли сторона у справі вчиняє будь- яку процесуальну дію не з цією метою, а задля досягнення якихось інших цілей, вона виходить за межі дійсного змісту свого права, тобто зло вживає ним.

Виходячи з вищевикладеного, суд критично оцінює трактування відповідачем умов договору на свою користь.

Отже, суд зазначає, що договір поставки №59752/2018 від 20.08.2018 є дійсним на момент подання позову.

Крім того, відповідно до приписів статей 76-77 ГПК України належними є докази, на підставі яких можна встановити обставини, які входять в предмет доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування. Предметом доказування є обставини, які підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.

Обставини, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

При цьому, суд зазначає, що обов`язок із доказування необхідно розуміти як закріплену в процесуальному та матеріальному законодавстві міру належної поведінки особи, що бере участь у судовому процесі, із збирання та надання доказів для підтвердження свого суб`єктивного права, що має за мету усунення невизначеності, яка виникає в правовідносинах у разі неможливості достовірно з`ясувати обставини, які мають значення для справи.

Відповідно до частини першої статті 86 ГПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

У даному випадку суд вважає за необхідне звернути увагу на те, що правові засади регулювання, організації, ведення бухгалтерського обліку та складання фінансової звітності в Україні визначає Закон України від 16 липня 1999 року N 996-ХIV "Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні".

Згідно статті 1 Закону України "Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні" первинний документ - це документ, який містить відомості про господарську операцію; господарська операція - це дія або подія, яка викликає зміни в структурі активів та зобов`язань, власному капіталі підприємства.

Усі господарські операції відображаються в бухгалтерському обліку методом їх суцільного і безперервного документування (документація). Підставою для бухгалтерського обліку господарських операцій є первинні документи, які фіксують факти здійснення господарських операцій (частина 1 статті 9 Закону України "Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні").

При цьому, первинні документи повинні містити відомості, які підтверджують вчинення господарської операції, на виконання якої вони складаються, у зв`язку з чим вчинення певної господарської операції фіксуватиметься документально, що в сукупності свідчить про підтвердження між учасниками такої операції певних прав та обов`язків, зокрема, і щодо обов`язку сплатити певну суму коштів, яка складатиме еквівалент певної вартості поставленого товару / наданих послуг.

Як вже було зазначено вище, на підтвердження доказів поставки Товару відповідачу, позивачем було надано до суду видаткові накладні, які містять підписи та печатки сторін, які є первинними обліковими документами у розумінні Закону України "Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні", а також товарно-транспортні накладні на перевезення товару.

Суд зазначає, що факт поставки товару на підставі видаткових накладних за період з 28.10.2021 по 07.02.2022 відповідачем визнається та не заперечується, підтверджуться наявними у справі доказами, а саме, видатковими накладними, які містять підписи та печатки сторін, які є первинними обліковими документами у розумінні Закону України "Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні", а також товарно-транспортними накладними до них.

Як вже зазначено вище, відповідач в судовому засіданні 25.03.2024 з розгляду справи по суті заперечує факт поставки товару лише у такі дати: 15.02.2022, 17.02.2022, 21.02.2022 та 22.02.2022, посилаючись на недоведеність поставки товару у зв`яку з відсутністю первинних облікових документів у розумінні Закону України "Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні", а саме: видаткової накладної № 204 від 15.02.2022 на суму 305 150,56 грн, видаткової накладної №228 від 17.02.2022 на суму 19 484,40 грн., видаткової накладної № 248 від 21.02.2022 на суму 101 599,20 грн., видаткової накладної № 259 від 22.02.2022 на суму 156 700,74 грн,

Щодо поставки товару на суму 305 150,56 грн. за 15.02.2022, суд зазначає таке.

Як вказує позивач, видаткова накладна №204 від 15.02.2022 та товарно - транспортна накладна по вказаній поставці товару були передані позивачем відповідачу на підпис під час поставки (відвантаження) товару в період з 15.02.2022 по 22.02.2022, проте оригінали вказаних документів, підписаних відповідачем, не були повернуті позивачу. Виходячи з вищевказаного, позивач на підтвердження поставки товару за 15.02.2022 надає податкову накладну від 15.02.2022 №64 на суму 305 150,56 грн. (Т.2 арк. спр. 162-163).

Згідно п. 201.1 ст. 201 ПК України на дату виникнення податкових зобов`язань платник податку зобов`язаний скласти податкову накладну в електронній формі з дотриманням умови щодо реєстрації у порядку, визначеному законодавством, кваліфікованого електронного підпису уповноваженої платником особи та зареєструвати її в Єдиному реєстрі податкових накладних у встановлений цим Кодексом термін.

Пунктом 201.10 статті 201 ПК України передбачено, що при здійсненні операцій з постачання товарів/послуг платник податку - продавець товарів/послуг зобов`язаний в установлені терміни скласти податкову накладну, зареєструвати її в Єдиному реєстрі податкових накладних та надати покупцю за його вимогою. Податкова накладна, складена та зареєстрована в Єдиному реєстрі податкових накладних платником податку, який здійснює операції з постачання товарів/послуг, є для покупця таких товарів/послуг підставою для нарахування сум податку, що відносяться до податкового кредиту. Податкова нкладна та/або розрахунок коригування до неї, складені та зареєстровані після 1 липня 2017 року в Єдиному реєстрі податкових накладних платником податку, який здійснює операції з постачання товарів/послуг, є для покупця таких товарів/послуг достатньою підставою для нарахування сум податку, що відносяться до податкового кредиту, та не потребує будь-якого іншого додаткового підтвердження.

Суд зазначає, що Податкові накладні є підставою лише для нарахування сум податку, що відносяться до податкового кредиту та не є документами, які підтверджують факт отримання відповідачем товару та наявності у нього заборгованості перед позивачем.

Фактом підтвердження господарської операції є первинні документи, а не податкові накладні, які підтверджують лише порядок оподаткування цієї операції, оскільки сам факт вчинення оподаткування не свідчить про наявність господарської операції та наявність правовідносин між сторонами.

Як доказ, податкова накладна може оцінюватися судом лише у сукупності з іншими доказами у справі, проте не може бути єдиним доказом, на підставі якого суд встановлює факт постачання товару та його прийняття.

Відповідно до частин першої та третьої статті 13 ГПК України судочинство у господарських судах здійснюється на засадах змагальності сторін. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом.

Обов`язок із доказування слід розуміти як закріплену в процесуальному та матеріальному законодавстві міру належної поведінки особи, що бере участь у судовому процесі, із збирання та надання доказів для підтвердження свого суб`єктивного права, що має за мету усунення невизначеності, яка виникає в правовідносинах у разі неможливості достовірно з`ясувати обставини, які мають значення для справи. Важливим елементом змагальності процесу є стандарти доказування - спеціальні правила, якими суд має керуватися при вирішення справи. Ці правила дозволяють оцінити, наскільки вдало сторони виконали вимоги щодо тягаря доказування і наскільки вони змогли переконати суд у своїй позиції, що робить оцінку доказів більш алгоритмізованою та обґрунтованою (постанова Верховного Суду від 22 квітня 2021 року у справі N 904/1017/20).

Так, відповідно до статті 76 ГПК України належними є докази, на підставі яких можна встановити обставини, які входять у предмет доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування. Предметом доказування є обставини, які підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.

За статтею 79 ГПК України наявність обставини, на яку сторона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, вважається доведеною, якщо докази, надані на підтвердження такої обставини, є більш вірогідними, ніж докази, надані на її спростування. Питання про вірогідність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.

Велика Палата Верховного Суду неодноразово наголошувала на необхідності застосування передбачених процесуальним законом стандартів доказування та зазначала, що принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин справи. Зокрема, цей принцип передбачає покладення тягаря доказування на сторони. Водночас цей принцип не створює для суду обов`язку вважати доведеною та встановленою обставину, про яку стверджує сторона. Таку обставину треба доказувати таким чином, аби реалізувати стандарт більшої переконливості, за яким висновок про існування стверджуваної обставини з урахуванням поданих доказів видається вірогіднішим, ніж протилежний. Тобто певна обставина не може вважатися доведеною, допоки інша сторона її не спростує (концепція негативного доказу), оскільки за такого підходу принцип змагальності втрачає сенс (пункт 81 постанови Великої Палати Верховного Суду від 18 березня 2020 року у справі N 129/1033/13-ц, провадження N 14-400цс19; пункт 9.58 постанови Великої Палати Верховного Суду від 16 листопада 2021 року у справі N 904/2104/19, провадження N 12-57гс21).

Суд зазначає, що покладений на суд обов`язок оцінювати докази, обставини справи з огляду на їх вірогідність передбачає, що висновки суду можуть будуватися на умовиводах про те, що факти, які розглядаються, скоріше були (мали місце), аніж не були.

Кожна із сторін судового спору самостійно визначає докази, які, на її думку, належним чином підтверджують або спростовують заявлені позовні вимоги. Суд з дотриманням вимог щодо всебічного, повного, об`єктивного та безпосереднього дослідження наявних у справі доказів визначає певну сукупність доказів, з урахуванням їх вірогідності та взаємного зв`язку, які, за його внутрішнім переконанням, дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, що входять до предмета доказування. Сторона судового спору, яка не погоджується з доводами опонента, має їх спростовувати шляхом подання відповідних доказів, наведення аргументів, надання пояснень тощо. Інакше принцип змагальності, задекларований у статті 13 ГПК України, втрачає сенс.

Іншими словами, відсутність у сторін цього судового спору належним чином оформлених первинних документів, які б підтверджували факт поставки товару позивачем відповідачу на підставі податкової накладної №64, не усуває обов`язок позивача заперечувати проти доводів відповідача шляхом надання всіх наявних у нього доказів на спростування кожного заявленого відповідачем аргументу.

Оскільки, як доказ податкова накладна має братись судом до уваги, але лише у сукупності з іншими доказами у справі, та не може бути єдиним доказом, на підставі якого суд встановлює факт постачання товару покупцю та його прийняття ним, а позивачем в свою чергу інших доказів щодо поставлення відповідачу товару на суму 305 150,56 грн. не надано, а відповідач проти поставки товару 15.02.2022 заперечує, суд доходить висновку, що податова накладна №64 від 15.02.2022 не є належним та допустим доказом поставки товару за договором поставки на суму 305 150,56 грн.

Щодо поставки товару за 16.02.2022, 17.02.2022, 21.02.2022 та 22.02.2022, суд зазначає наступне.

Як вбачається з матеріалів справи, позивачем до позовної заяви замість видаткових накладних №216 від 16.02.2024 на суму 703 861,08 грн. №228 від 17.02.2022 на суму 19 484,40 грн., № 248 від 21.02.2022 на суму 101 599,20 грн., № 259 від 22.02.2022 на суму 156 700,74 грн. надано товарно-транспортну накладну № RFKI0410713 від 16.02.2022 ( Т.2, арк.спр. 167- 168), товарно-транспортну накладну № RFKI0410987 від 17.02.2022 (Т.2, арк.спр. 170-171), товарно-транспортну накладну № RFKI0411530 від 21.02.2022 (Т. 2, арк.спр.173 - 174), товарно-транспортну накладну № RFKI0411827 від 22.02.2022 (Т.2, арк.спр.176-177).

Суд зазначає, що абзацом двадцять п`ятим та двадцять шостим глави 1 Правил перевезень вантажів автомобільним транспортом в Україні, що затверджені наказом Міністерства транспорту України від 14.10.1997 № 363, зареєстровано в Міністерстві юстиції України 20 лютого 1998 року за № 128/2568 (далі - Правила № 363) визначено, що товарно-транспортна документація - комплект юридичних документів, на підставі яких здійснюють облік, приймання, передавання, перевезення, здавання вантажу та взаємні розрахунки між учасниками транспортного процесу.

Товарно-транспортна накладна - єдиний для всіх учасників транспортного процесу документ, призначений для обліку товарно-матеріальних цінностей на шляху їх переміщення, розрахунків за перевезення вантажу та обліку виконаної роботи, та є одним із документів, що може використовуватися для списання товарно-матеріальних цінностей, оприбуткування, складського, оперативного та бухгалтерського обліку, що може бути складений у паперовій та/або електронній формі та має містити обов`язкові реквізити, передбачені цими Правилами.

Пунктом 11.1 Правил № 363, зокрема, встановлено, що основним документом на перевезення вантажів є товарно-транспортна накладна, форму якої наведено в додатку 7 до цих Правил.

Товарно-транспортну накладну суб`єкт господарювання може оформлювати без дотримання форми, наведеної в додатку 7 до цих Правил, за умови наявності в ній інформації про назву документа, дату і місце його складання, найменування (прізвище, ім`я, по батькові) Перевізника та/або експедитора, замовника, вантажовідправника, вантажоодержувача, найменування та кількість вантажу, його основні характеристики та ознаки, які дають можливість однозначно ідентифікувати цей вантаж, автомобіль (марка, модель, тип, реєстраційний номер), причіп/напівпричіп (марка, модель, тип, реєстраційний номер), пункти навантаження та розвантаження із зазначенням повної адреси, посади, прізвища та підписів відповідальних осіб вантажовідправника, вантажоодержувача, водія та/або експедитора.

Таким чином, документи, які передбачені Правилами № 363, у тому числі товарно-транспортна накладна, є документами, які підтверджують факт передавання, перевезення придбаних та/або продаж товарно-матеріальних цінностей (товару). Товарно-транспортна накладна призначена для обліку руху товарно-матеріальних цінностей та розрахунків за їх перевезення автомобільним транспортом.

Суд акцентує увагу, що наявність товарно-транспортної накладної та належне її оформлення є належним доказом переміщення (транспортування) товару, враховуючи, що перевезення є одним із етапів поставки. Це стосується й інших документів, які повинні супроводжувати поставку відповідно до правових норм, умов договору або загальної практики.

В свою чергу видаткова накладна, яка є первинним обліковим документом у розумінні Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні» і фіксує факт здійснення господарської операції та встановлення договірних відносин, є підставою виникнення у відповідача обов`язку щодо здійснення з позивачем розрахунків за отриманий товар. Видаткова накладна - це документ, що засвідчує факт переходу права власності від продавця до покупця, при цьому вказаний документ, містить вартість товару, право власності на яке переходить.

Системний аналіз Положення про документальне забезпечення записів у бухгалтерському обліку, затвердженого наказом Міністерства фінансів України від 24.05.1995 року №88 та інших підзаконних нормативних актів, які регулюють порядок ведення бухгалтерського обліку на підприємствах свідчить про те, що у бухгалтерському обліку повинні відображатися господарські операції, що впливають на стан майна, капіталу, зобов`язань і фінансових результатів на підставі первинних документів. Останні для надання їм юридичної сили доказовості в розумінні статті 73 Господарського процесуального кодексу України повинні мати крім обов`язкових реквізитів додаткові в залежності від характеру операції, зокрема підставу для здійснення господарських операцій. Тобто, в якості доказу первинні документи мають містити повні дані про конкретні господарські операції та підставу їх здійснення.

Отже, за своєю правовою природою видаткові накладні посвідчують виконання зобов`язань - констатують (фіксують) певні факти господарської діяльності у правовідносинах між сторонами та мають юридичне значення для встановлення обставин дотримання сторонами умов договору.

Дослідивши додані позивачем до позовної заяви товарно - транспортні накладні, суд зазначає наступне.

По - перше, зазначені вище товарно - транспортні накладні в графі "прийняв відповідальна особа вантажоодержувача) містять підпис уповноваженої особи відповідача, а саме комірника Муковоз Юлії.

Судом про досліджені доказів у справі встановлено, що всі наявні в матеріалах справи видаткові накладні та товарно - транспорні накладні підписано однією уповноваженою особою відповідача - комірником Муковоз Юлієй та скріплені печатками відповідача, в тому числі і ті накладні, поставку та отримання товару за якими, відповідач визнає та не заперечує.

Суд вважає за необхідне наголосити на тому, що дану обставину відповідач також не оспорює, проти дійності підпису комірника Муковоз Юлії не заперечує, відповідачем не надано жодних належних, допустимих та достовірних доказів в розумінні ст.ст. 76, 77, 78, 79, 91 Господарського процесуального кодексу України, що на час підписання спірних товарно - транспортних накладних комірник Муковоз Ю. не була уповноваженою на вчинення вказаних дій.

По - друге, вказані товарно - транспортні накладні містять відбиток печатки відповідача. Суд зазначає, що враховуючи, що покупець несе повну відповідальність за законність використання його печатки, зокрема, при нанесенні відбитків на договорах, актах, суд при розгляді справи має дослідити питання встановлення обставин, що печатка була загублена відповідачем, викрадена в нього або в інший спосіб вибула з його володіння, через що печаткою могла б протиправно скористатися інша особа. Відтиск печатки на товарно - транспортних накладних є свідченням участі особи у здійсненні господарської операції за цими накладними.

Крім того, відповідно до пункту 64 постанови Кабінету Міністрів України № 1893 від 27.11.1998 «Про затвердження Інструкції про порядок обліку, зберігання і використання документів, справ, видань та інших матеріальних носіїв інформації, які містять службову інформацію», яка є обов`язковою для усіх підприємств, установ та організацій незалежно від форми власності та підпорядкування, порядок обліку, зберігання і використання печаток, штампів і бланків суворої звітності визначається відповідними відомчими інструкціями. Контроль за їх виготовленням, зберіганням та використанням покладається на канцелярії організацій та осіб, відповідальних за діловодство. Згідно пункту 65 вказаної постанови, особи, які персонально відповідають за облік і зберігання печаток, штампів і бланків, призначаються наказами керівників організацій. Виходячи з вищезазначеного, особи які мають право зберігати та використовувати печатки підприємства, призначаються наказом керівника організації та несуть персональну відповідальність за неналежне зберігання та використання печатки.

Таким чином, відповідач, як суб`єкт підприємницької діяльності, несе повну відповідальність за законність використання його печатки, в тому числі за засвідчення довіреностей.

Відповідно до частини 4 статті 58-1 Господарського кодексу України виготовлення, продаж та/або придбання печаток здійснюється без одержання будь-яких документів дозвільного характеру.

Отже, саме суб`єкт господарювання несе відповідальність за законність використання його печатки, зокрема, при нанесенні відбитків на договорах, актах, накладних тощо.

В даному випадку в матеріалах справи відсутні докази того, що печатка відповідача була використана особою, неповноважною на її використання, зокрема звернення підприємства до правоохоронних органів з відповідною заявою про викрадення чи втрату печатки.

Таким чином, відтиск печаток підприємства, наявний, зокрема, на вказаних товарно - транспортних накладних, є свідченням участі такого підприємства, як юридичної особи, у здійсненні певної господарської операції (у даному випадку уповноваження на отримання товару).

Із зазначеного випливає, що у вказаних вище товарно - транспортних накладних міститься посилання на видаткові накладні, вантажовідправником визначено позивача та його реквізити, вантажоодержувач відповідача, вказано загальну суму товару з ПДВ, підпис старшого оператора з боку вантажовідправника скріплений печаткою підприємства, з боку одержувача міститься підпис у графі «прийняв (відповідальна особа вантажоодержувача)» та зазначено прізвище та ініціали особи, що отримала товар з боку відповідача та печатка ТОВ "Флагман Флексо Фекторі".

Крім того, згідно з усталеною позицією Верховного Суду (наведеною, наприклад, у постанові Касаційного господарського суду від 29 січня 2020 року у справі N 916/922/19) визначальною ознакою господарської операції є те, що внаслідок її здійснення має відбутися реальний рух активів, а отже, судам у розгляді справи належить досліджувати, крім обставин оформлення первинних документів, наявність або відсутність реального руху такого товару (обставини здійснення перевезення товару, поставленого за ТТН, обставини зберігання та використання цього товару в господарській діяльності покупця). У разі дефектів первинних документів та невизнання стороною факту постачання спірного товару сторони не позбавлені можливості доводити постачання товару іншими доказами, які будуть переконливо свідчити про фактичні обставини здійснення постачання товару.

Вказані обставини, а саме відсутність заперечень з боку відповідача щодо дійсності підпису комірника Муковоз Ю., відсутність доказів того, що печатка відповідача була використана особою, неповноважною на її використання та довготривалий характер договірних відносин позивача й відповідача дають суду змогу дійти висновку, що поставка товару за вказаними товарно- транспортними накладними № RFKI0410713 від 16.02.2022, № RFKI0410987 від 17.02.2022, № RFKI0411530 від 21.02.2022, № RFKI0411827 від 22.02.2022 відбулась, даний товар прийнятий відповідачем.

Оцінюючи заперечення відповідача з посиланням на наявність форс-мажорних обставин, пов`язаних з введенням воєнного стану на території України, що позбавило можливість відповідача здійснювати підприємницьку діяльність, суд вважає за необхідне зазначити, що настання форс-мажору не є підставою для зміни умов договору та звільнення від виконання зобов`язання. Навіть, якщо під час війни сторона не може своєчасно виконати свої зобов`язання за договором - це не є підставою для звільнення від відповідальності за таке невиконання.

Посилаючись на форс-мажор як на підставу для звільнення від відповідальності, Відповідачу потрібно довести, як саме проявився форс-мажор під час виконання такого зобов`язання. Одного лише посилання на наявність форс-мажору є недостатньо. Аналогічна правова позиція викладена у постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Касаційного господарського суду від 30.11.2021 у справі №913/785/17.

Слід зазначити, що засвідчення форс-мажорних обставин (обставин непереборної сили) є однією з функцій ТПП, затверджених Статутом ТПП України таЗаконом України «Про торгово-промислові палати України».

Засвідчення форс-мажорних обставин є послугою в розумінніЦивільного кодексу України, яку ТПП надає для фізичних та юридичних осіб.

Відповідно до ст. 14 Закону України «Про торгово-промислові палати в Україні» торгово-промислова палати України засвідчує форс-мажорні обставини (обставини непереборної сили), а також торговельні та портові звичаї, прийняті в Україні, за зверненнями суб`єктів господарської діяльності та фізичних осіб.

Форс-мажорні обставини (обставини непереборної сили) засвідчуються за зверненням суб`єктів господарської діяльності та фізичних осіб по кожному окремому договору, окремим податковим та/чи іншим зобов`язанням/обов`язком, виконання яких настало згідно з умовами договору, контракту, угоди, законодавчих чи інших нормативних актів і виконання яких стало неможливим через наявність зазначених обставин.

Наявність форс-мажорних обставин засвідчується Торгово-промисловою палатою України та уповноваженими нею регіональними торгово-промисловими палатами відповідно до статей 14,141 Закону України «Про торгово-промислові палати України» шляхом видачі сертифіката.

Проте сертифікат про форс-мажорні обставини не є актом державного органу, який спричиняє виникнення, зміну чи припинення прав та обов`язків сторін. У разі судового процесу сертифікат ТПП є лише одним із доказів, який не має наперед визначеної сили перед іншими доказами, і лише в їх сукупності на підставі наданих доказів суд приймає рішення.

Враховуючи вищенаведене, суд зазначає, що сам факт введення воєнного стану не може вважатись належною правовою підставою для невиконання зобов`язань, а обставини, які виникли у зв`язку з війною мають безпосередньо впливати на неможливість контрагента виконати свій обов`язок, отже сторона, яка посилається на вказану обставину повинна довести зв`язок між неможливістю виконання зобов`язання та військовими діями.

Проте, матеріали справи не містять доказів звернення відповідача до регіональної ТПП.

Крім того, відповідно до п. 6.1, 6.2 Договору сторони звільняються від відповідальності за часткове або повне невиконання своїх обов`язків за цим Договором, якщо таке невиконання було прямим наслідком будь-яких дій з боку державних органів (нормативних актів, інструкцій та інших документів,) або наслідком настання обставин непереборної сили, таких як: пожежа, повінь, землетрус, війна чи інші стихійні лиха та/або транспортні катастрофи.

Сторони зобов`язуються повідомити про виникнення і припинення перерахованих вище обставин, які впливають на виконання зобов`язань. Якщо виконання в розумний строк Продавцем своїх обов`язків за договором неможливо з перерахованих вище причин, Сторони мають право розірвати договір шляхом направлення письмового повідомлення. Жодна зі сторін не має права пред`явити вимоги про відшкодування збитків у зв`язку з розірванням договору, якщо розірвання договору відбулося з перерахованих вище причин .

Відповідач вказує на те, що сторони не обумовили порядок та строки надіслання одна одній повідомлення про форс - мажор.

Разом з тим, матеріали справи не містять доказів повідомлення відповідачем позивача про виникнення обставин непереборної сили.

Отже відповідачем не надано доказів, які б підтверджували вплив агресії РФ на неможливість виконання зобов`язання за спірним договором, а неможливість виконання зобов`язання щодо сплати заборгованості за Договором перебуває у прямому причинному зв`язку із обставинами військового стану та/або воєнними діями.

Враховуючи вищенаведені обставини у сукупності, суд зазначає, що в матеріалах даної справи наявні належні та достатні докази, які підтвердили реальність виконання позивачем Договору поставки № 59752/2018 від 20 серпня 2018 року та докази про дійсний рух активів між сторонами, як учасниками відповідних господарських операцій. Товариство з обмеженою відповідальністю "Флагман Флексо Фекторі Україна", разом з тим, в установленому Господарським процесуальним кодексом України порядку обставини, які повідомлені позивачем, не спростувало, доказів оплати отриманого Товару не надала, а отже суд дійшов до висновку, що позовні вимоги Товариство з обмеженою відповідальністю "ЮПМ Україна" в частині примусового стягнення з відповідача 14 330 728,74 грн. основного боргу обґрунтовані, підтверджуються наявними у матеріалах справи доказами і підлягають задоволенню. В частині стягнення суми боргу за податковою накладною №64 від 15.02.2022 в розмірі 305 150,56 грн. суд відмовляє, як в недоведеній належними та допустимими доказами.

Також згідно пункту 3 частини першої статті 611 ЦК України у разі порушення зобов`язання настають наслідки, встановлені договором або законом, зокрема - сплата неустойки.

Статтею 549 ЦК України визначено, що, неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання. Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання за кожний день прострочення виконання.

Щодо заперечень відповідача на відсутністі погодження сторонами в п.3.4 договорі Договору, суд зазначає наступне.

Відповідно до п. 3.4 Договору у разі прострочення оплати вартості поставленого Товару, Продавець має право вимагати рід Покупця сплати неустойки на суму простроченої оплати в розмірі подвійної облікової ставки НБУ за період прострочення (тобто, починаючи з дня виникнення заборгованості, встановленого Договором, до дня фактичної оплати).

Вказаним пунктом Договору, сторонами чітко встанолено, що застосовується розмір саме подвійної облікової ставки НБУ, а тому доводи відповідача стосовного того, що даний пункт не визначає, який розмір облікової ставки НБУ застосовується, судом оцінюються критично.

Враховуючи неналежне виконання Товариством з обмеженою відповідальністю "Флагман Флексо Фекторі Україна" зобов`язань з оплати отриманого товару, господарський суд доходить висновку про правомірність позовних вимог в частині застосування штрафних санкцій.

До матеріалів справи позивачем надано детальний розрахунок пені по кожному окремому періоду. Перевіривши відповідні нарахування, суд встановив, що вони не суперечать вимогам чинного законодавства, умовам Договору та є арифметично вірними.

Крім того, згідно частини другої статті 625 ЦК України, боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

При цьому, передбачене законом право кредитора вимагати сплати боргу з урахуванням інфляційних витрат на суму боргу та процентів річних виступає способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат (збитків) кредитора від знецінення грошових коштів внаслідок інфляційних процесів та отримання компенсації (плати) від боржника за користування утримуваними ним грошовими коштами, належними до сплати кредиторові, а тому ці кошти нараховуються незалежно від вини боржника та незалежно від сплати ним неустойки за порушення виконання зобов`язання.

Отже, в даному випадку, за порушення виконання грошового зобов`язання на відповідача покладається відповідальність відповідно до статті 625 ЦК України, яка полягає у приєднанні до невиконаного обов`язку, нового додаткового обов`язку у вигляді відшкодування матеріальних втрат позивача від знецінення грошових коштів внаслідок інфляційних процесів за весь час прострочення, а також сплати трьох процентів річних від простроченої суми.

Позовна заява містить детальні розрахунки пені (з урахуванням частини шостої статті 232 ГК України), трьох процентів річних та інфляційного збільшення боргу. Перевіривши відповідні нарахування, суд встановив, що вони не суперечать вимогам чинного законодавства та є арифметично вірними, у зв`язку із чим позовні вимоги ТОВ "ЮПМ Україна" в частині стягнення з Товариства з обмеженою відповідальністю "Флагман Флексо Фекторі Україна" пені в розмірі 2 662 796,81 грн., трьох процентів річних в розмірі 711 778,42 грн. та інфляційних втрат в розмірі 3 148 871,89 грн. є обґрунтованими і також підлягають задоволенню. В частині задоволення вимог щодо нарахування пені в сумі 72 650,91 грн. , інфляційних в сумі 44 303,57 грн., 3 % річних в сумі 13 593,83 грн. за податковою накладною №64 від 15.02.2022 суд відмовляє, як в непідтвердженому належними та допустимими доказами.

Згідно частин 2-3 статті 13 Господарського процесуального кодексу України учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених цим Кодексом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом.

Пунктами 1, 2 статті 86 Господарського процесуального кодексу України зазначено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також вірогідність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

Принцип змагальності полягає в тому, що сторони у процесуальній формі доводять перед судом свою правоту, за допомогою доказів переконують суд у правильності власної правової позиції. Спір повинен вирішуватись на користь тієї сторони, яка за допомогою відповідних процесуальних засобів переконала суд в обґрунтованості своїх вимог чи заперечень. Відповідно до принципу змагальності сторони, інші особи, які беруть участь у справі, якщо вони бажають досягти бажаного для себе, або осіб, на захист прав яких подано позов, найбільш сприятливого рішення, зобов`язані повідомити суду усі юридичні факти, що мають значення для справи, вказати або надати докази, які підтверджують чи спростовують ці факти, а також вчинити інші передбачені законом дії, спрямовані на те, аби переконати суд у своїй правоті.

Аналізуючи питання обсягу дослідження доводів учасників справи та їх відображення у судовому рішенні, суд першої інстанції спирається на висновки, що зробив Європейський суд з прав людини від 18 липня 2006 року у справі "Проніна проти України", в якому Європейський суд з прав людини зазначив, що пунктом 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи.

Так, решта доводів учасників процесу, їх письмових пояснень, поданих до матеріалів справи документів та наданих усних пояснень представників сторін були ретельно досліджені судом, і наведених вище висновків суду не спростовують.

Зважаючи на встановлені факти та вимоги вищезазначених норм, а також враховуючи, що відповідач в установленому Господарським процесуальним кодексом України порядку обставини, які повідомлені ТОВ "ЮПМ Україна" не спростував, жодних доказів оплати за поставлений товар не надав, суд дійшов висновку, що позовні вимоги в частині стягнення з відповідача - ТОВ "Флагман Флексо Фекторі Україна" заборгованості за Договором поставки №59752/2018 від 20.08.2018 в розмірі 14 330 728,74 грн. суми основного боргу , пені в розмірі 2 662 796,81 грн., 3% річних в розмірі 711 778,42 грн., інфляційних втрати в розмірі 3 148 871,89 грн. - підтверджуються наявними у матеріалах справи доказами та підлягають задоволенню. В іншій частині позову суд відмовляє з підстав, наведених вище.

Вирішуючи питання розподілу судового збору, суд керується частиною першою статті 129 Господарського процесуального кодексу України, відповідно до якої судовий збір у спорах, що виникають при виконанні договорів та з інших підставі, покладається на сторони пропорційно розміру задоволених вимог.

Здійснюючи розподіл судових витрат за наслідками розгляду справи, враховуючи вимоги статті 129 ГПК України, а також висновки суду про часткове задоволення позову, судові витрати, понесені позивачем, покладаються на відповідача пропорційно задоволеним вимогам.

На підставі викладеного та керуючись ст.ст.1, 2, 4, 5, 12, 13, 14, 15, 42, 73, 74, 123, 129, 232, 233, 236, 237, 238, 240, 241, 256, 257, 259 Господарського процесуального кодексу України, суд

ВИРІШИВ:

Позовні вимоги Товариства з обмеженою відповідальністю "ЮПМ Україна" задовольнити частково.

Стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю "Флагман Флексо Фекторі Україна" (місцезнаходження: 61172, Харківська область, місто Харків, вулиця Роганська, будинок 159; ІК: 40343663) на користь Товариства з обмеженою відповідальністю "ЮПМ Україна" (місцезнаходження: 08343, Київська область, Бориспільський район, село Мартусівка, вулиця Мойсеєва, будинок 70; ІК: 37950980) заборгованість за Договором поставки № 59752/2018 від 20.08.2018 про в розмірі 20 854 175,86 грн., з яких: сума основного боргу 14 330 728,74 грн., пеня в розмірі 2 662 796,81 грн., 3% річних в розмірі 711 778,42 грн., інфляційні втрати в розмірі 3 148 871,89 грн. та витрати зі сплати судового збору в розмірі 312 330,60 грн.

Видати наказ після набрання рішенням законної сили.

В іншій частині позову відмовити.

Рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом двадцяти днів з дня складення повного судового рішення в порядку, передбаченому статтею 256 Господарського процесуального кодексу України.

Повне рішення складено "04" квітня 2024 р.

Суддя В.В. Рильова

Справа №922/4820/23