ПІВНІЧНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"03" квітня 2024 р. Справа№ 910/14634/22

Північний апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючого: Скрипки І.М.

суддів: Михальської Ю.Б.

Тищенко А.І.

розглянувши в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю "ТЕМП-2000" на рішення Господарського суду міста Києва від 13.03.2023 (повний текст рішення складено 13.03.2023)

у справі № 910/14634/22 (суддя Трофименко Т.Ю.)

за позовом Фізичної особи-підприємця Мазурика Богдана Володимировича

до Товариства з обмеженою відповідальністю "ТЕМП-2000"

про стягнення 177 720,75 грн.

ВСТАНОВИВ:

До Господарського суду міста Києва надійшла позовна заява Фізичної особи-підприємця Мазурика Богдана Володимировича до Товариства з обмеженою відповідальністю «ТЕМП-2000» про стягнення заборгованості у розмірі 177 720,75 грн, яка обґрунтована неналежним виконанням відповідачем зобов`язань за Договором - заявкою на перевезення вантажу № 2384 від 06.12.2021.

Короткий зміст рішення місцевого господарського суду та мотиви його прийняття

Рішенням Господарського суду міста Києва від 13.03.2023 у справі № 910/14634/22 позов задоволено повністю.

Стягнуто з Товариства з обмеженою відповідальністю "ТЕМП-2000" на користь Фізичної особи-підприємця Мазурика Богдана Володимировича заборгованість за Договором-заявкою № 2384 від 06.12.2021 у розмірі 136 329,00 грн., інфляційні втрати у розмірі 37 250,57 грн., 3% річних у розмірі 4141,18 грн., витрати на професійну правничу допомогу у розмірі 6000,00 грн., витрати за переклад товарно-транспортних накладних у розмірі 500,00 грн. та судовий збір у розмірі 2666,00 грн.

Задовольняючи позов, суд виходив з того, що:

- відповідач порушив свої зобов`язання за Договором-заявкою № 2384, не здійснив оплату замовленого перевезення у повному обсязі, внаслідок чого у нього утворилася заборгованість перед позивачем у розмірі 136 329,00 грн, факт існування якої позивачем належним чином доведений та відповідачем не спростований;

- перевіривши розрахунок інфляційних, як збільшення суми основного боргу в період прострочки виконання боржником його грошового зобов`язання в зв`язку з девальвацією грошової одиниці України, суд встановив, що позивачем невірно обраховано загальну суму інфляційних та визначено у розмірі 37 250, 57 грн, в той час як за перерахунком суду загальна сума інфляційних втрат за прострочення оплати відповідачем наданих послуг за вказані періоди становить 37 250,63 грн, проте, оскільки відповідно до ч. 2 ст. 237 Господарського процесуального кодексу України суд при ухваленні рішення не може виходити за межі заявлених позовних вимог, вимоги щодо стягнення інфляційних підлягають задоволенню у заявленому позивачем розмірі, а саме - 37 250, 57 грн.;

- перевіривши розрахунок 3% річних, як плати за користування чужими грошовими коштами за період прострочки відповідачем сплати за надані послуги, позовні вимоги в цій частині визнані судом обґрунтованими;

- суд вважав таким, що відповідатиме обставинам цієї справи стягнення з відповідача на користь позивача 6000,00 грн витрат на професійну правничу допомогу;

- заявлений розмір судових витрат за переклад товарно - транспортних накладних у розмірі 500,00 грн підтверджено належними доказами, а тому вказана сума стягнута з відповідача на користь позивача.

Короткий зміст вимог апеляційної скарги та узагальнення її доводів

Не погоджуючись з прийнятим рішенням, відповідач звернувся до суду з апеляційною скаргою, в якій просить оскаржуване рішення скасувати та прийняти нове рішення, яким відмовити у задоволенні позову.

Доводи відповідача, викладені в апеляційній скарзі, зводяться до наступного:

- акт №530 від 23.12.2021 на суму 77021,00 грн. не має жодного відношення до договору-заявки №2384, у зв`язку з чим суд безпідставно стягнув з відповідача зазначену суму та нараховані на цю суму 3% річних та інфляційні витрати;

- суд першої інстанції дійшов помилкового висновку, що платіжні інструкції №525 від 19.08.2022, №526 від 22.08.2022, №1993 від 09.09.2022, №2079 від 21.09.2022 не можуть бути належними доказами виконання зобов`язання відповідача з оплати наданих позивачем послуг в розмірі 76925,00 грн., оскільки матеріали справи не містять згоди позивача на зміну призначення платежів, визначених відповідачем у листі №30/12-22;

- на розгляді суду знаходиться справа №910/14101/22, предметом розгляду у якій є вимога ФОП Мазурика Б.В. про стягнення з ТОВ "ТЕМП-2000" боргу за договором-заявкою №2399 від 10.12.2021, відповідач надав у цю справу платіжну інструкцію №2279 від 14.10.2022 та бухгалтерську довідку ТОВ "ТЕМП-2000" №03/01-23 від 03.01.2023 на підтвердження оплати, з огляду на що, вважає, що розгляд справи №910/14634/22 має бути зупинений до набрання законної сили судовим рішенням у справі №910/14101/22 на підставі ч.5 ст.227 ГПК України;

- не погоджується із сумою витрат позивача на професійну правничу допомогу, яку суд першої інстанції присудив до стягнення з відповідача та вважає, що ця сума підлягає зменшенню до 1000,00 грн., з підстав наведених відповідачем у відзиві на позовну заяву.

Узагальнені доводи та заперечення інших учасників справи

У відзиві на апеляційну скаргу позивач заперечує проти доводів відповідача, викладених в апеляційній скарзі, вважає, що апелянтом всупереч вимог ГПК України не наведено жодного та належного обґрунтування порушення судом першої інстанції норм матеріального чи процесуального права.

Просить стягнути з відповідача витрати на правничу допомогу у розмірі 6000,00 грн.

Дії суду апеляційної інстанції щодо розгляду апеляційної скарги по суті

Ухвалою Північного апеляційного господарського суду відкрито апеляційне провадження за апеляційною скаргою Товариства з обмеженою відповідальністю "ТЕМП-2000" на рішення Господарського суду міста Києва від 13.03.2023 у справі №910/14634/22; вирішено розгляд апеляційної скарги Товариства з обмеженою відповідальністю "ТЕМП-2000" на рішення Господарського суду міста Києва від 13.03.2023 у справі №910/14634/22 здійснювати у порядку письмового провадження без повідомлення учасників справи.

Щодо клопотання відповідача, викладеного у апеляційній скарзі, про зупинення розгляду справи №910/14634/22 до набрання законної сили судовим рішенням у справі №910/14101/22 на підставі ч.5 ст.227 ГПК України, колегія суддів зазначає наступне.

Згідно інформації з Єдиного державного реєстру судових рішень постановою Північного апеляційного господарського суду від 23.05.2023 рішення Господарського суду міста Києва від 23.02.2023 у справі №910/14101/22 залишено без змін.

Відтак, відсутні підстави для зупинення провадження у справі №910/14634/22.

Обставини справи, встановлені судом першої інстанції та перевірені судом апеляційної інстанції

06.12.2021 між Фізичною особою-підприємцем Мазуриком Богданом Володимировичем (надалі - ФОП Мазурик Б.В.), як виконавцем, та Товариством з обмеженою відповідальністю «ТЕМП-2000» (надалі - ТОВ «ТЕМП-2000»), як замовником, укладено договір-заявку на перевезення вантажу № 2384 (надалі - Договір-заявка № 2384), яким сторони узгодили наступні умови:

дата та час навантаження: 06.12.2021 о 09:00 год;

адреса навантаження: 2700 Ceglеd;

адреса пункту розвантаження: вул. Набережно-Корчуватська, 136, м. Київ;

найменування вантажу, вага: відходи поліетилену, 22 т.

фрахтова сума: 2500 Євро (по курсу НБУ на дату розвантаження);

термін доставки: з 08.12.2021 по 09.12.2021.

митний перехід: Чоп;

автомобіль: НОМЕР_1 , НОМЕР_2 ;

умови оплати: безготівкова форма на умовах 100% оплати протягом 30 календарних днів після розвантаження автомобіля на підставі копії рахунку, переданого виконавцем за допомогою факсимільного зв`язку, з подальшим отриманням оригіналу рахунка, товарно-транспортної накладної (CMR/TTH) з відміткою вантажоодержувача про отримання вантажу, акта приймання-передачі наданих послуг.

Як вбачається з матеріалів справи, на виконання умов Договору - заявки № 2384 позивач надав транспортно-експедиційні послуги з автоперевезення вантажів за маршрутом: Ceglеd (Угорщина) - м/п Чоп - Київ (України), а відповідач прийняв такі послуги, що підтверджується підписаними сторонами та скріпленими їх печатками актами здачі-прийняття робіт (надання послуг) № 474 від 09.12.2021 на суму 76 925,00 грн та № 530 від 23.12.2021 на суму 77 021,00 грн.

Крім того, матеріали справи містять копії товарно-транспортних накладних для отримувача (CMR) про отримання відповідачем вантажу 09.12.2021 та 23.12.2021, що підтверджується підписом представника відповідача, скріпленого печаткою у графі 24 цих накладних.

25.11.2022 позивачем надіслано на адресу відповідача лист-вимогу щодо сплати заборгованості у розмірі 1 876 965, 74 грн за виконані роботи по організації транспортно-експедиційних послуг за договорами-заявками, у тому числі, за Договором-заявкою № 2384 відповідно до актів та рахунків № 474 від 09.12.2021 на суму 59 308,00 грн та № 530 від 23.12.2021 на суму 77 021,00 грн. У вказаному листі позивач також повідомив відповідача про зарахування коштів, які сплачувались ним із призначенням платежу з посиланням на неукладений Договір № 2141, в рахунок погашення заборгованості за окремими договорами-заявками, по яких наявна була відповідна заборгованість. Також позивач у вказаному листі просив відповідача погасити наявну заборгованість, яка виникла, у тому числі, за Договором-заявкою № 2384, протягом 3 календарних днів.

Судом встановлено, що лист-вимога позивача разом із документами по Договору-заявці № 2384 надіслана на адресу відповідача 25.11.2022 поштовим відправленням № 605, що підтверджується копіями опису вкладення у цінний лист від 25.11.2022, фіскального чеку та накладної, та отримана відповідачем 01.12.2022, що підтверджується роздруківкою трекінгу вказаного поштового відправлення із вебсайту АТ «Укрпошта».

Обґрунтовуючи позовні вимоги, позивач зазначив, що відповідач всупереч умовам Договору-заявки № 2384 не здійснив оплату за надані позивачем послуги у повному обсязі, внаслідок чого у відповідача наявна заборгованість у розмірі 136329,00 грн. При цьому, враховуючи прострочення відповідачем здійснення оплати за надані позивачем послуги, останнім також нараховано до стягнення інфляційні втрати у розмірі 37250,57 грн та 3% річних у розмірі 4 141,18 грн.

Відповідач проти задоволення позовних вимог заперечує, зазначаючи, що вимоги позивача про стягнення з відповідача коштів на підставі акту № 530 від 23.12.2021 у розмірі 77021,00 грн є безпідставними, оскільки надання послуг за вказаним актом не передбачено умовами Договору-заявки № 2384. Щодо заборгованості у розмірі 76925,00 грн за актом № 474 від 09.12.2021, відповідач зазначає, що така заборгованість була ним погашена, що підтверджується платіжними дорученнями (інструкціями) та бухгалтерською довідкою ТОВ «ТЕМП-2000».

Мотиви та джерела права, з яких виходить суд апеляційної інстанції при прийнятті постанови

Мотиви прийняття або відхилення кожного аргументу, викладеного відповідачем в апеляційній скарзі

Згідно з частиною першою статті 270 ГПК України в суді апеляційної інстанції справи переглядаються за правилами розгляду справ у порядку спрощеного позовного провадження з урахуванням особливостей, передбачених у цій Главі.

У відповідності до вимог ч.ч. 1, 2, 5 ст. 269 ГПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї. В суді апеляційної інстанції не приймаються і не розглядаються позовні вимоги та підстави позову, що не були предметом розгляду в суді першої інстанції.

У відповідності до ст. 129 Конституції України та ч. 1 ст. 74 ГПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

При цьому колегія суддів зазначає, що хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, це не може розумітись як вимога детально відповідати на кожен довод сторін (рішення Суду у справі «Трофимчук проти України» no.4241/03 від 28.10.2010).

Колегія суддів, беручи до уваги межі перегляду справи в апеляційній інстанції, заслухавши доповідь судді-доповідача, обговоривши доводи апеляційної скарги, дослідивши матеріали справи, перевіривши правильність застосування господарським судом при прийнятті оскарженого рішення норм матеріального та процесуального права, дійшла висновку про те, що рішення суду, яке переглядається, підлягає залишенню без змін, виходячи з наступного.

Згідно з ч.ч. 1, 2 ст. 11 Цивільного кодексу України цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки. Підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є договори та інші правочини.

Відповідно до ч.ч. 1, 2 ст. 202 Цивільного кодексу України правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Правочини можуть бути односторонніми та дво- чи багатосторонніми (договори).

Відповідно до ч. 1 ст. 509 Цивільного кодексу України зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку.

Частина 1 ст. 626 Цивільного кодексу України передбачає, що договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

Згідно зі ст. 173 Господарського кодексу України господарським визнається зобов`язання, що виникає між суб`єктом господарювання та іншим учасником (учасниками) відносин у сфері господарювання з підстав, передбачених цим Кодексом, в силу якого один суб`єкт (зобов`язана сторона, у тому числі боржник) зобов`язаний вчинити певну дію господарського чи управлінсько-господарського характеру на користь іншого суб`єкта (виконати роботу, передати майно, сплатити гроші, надати інформацію тощо), або утриматися від певних дій, а інший суб`єкт (управнена сторона, у тому числі кредитор) має право вимагати від зобов`язаної сторони виконання її обов`язку.

Відповідно до ст. 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості (ч. 1 ст. 627 Цивільного кодексу України).

Частиною 1 ст. 628 Цивільного кодексу України визначено, що зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства

Відповідно до ст. 629 Цивільного кодексу України, договір є обов`язковим для виконання сторонами.

Одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом (стаття 525 Цивільного кодексу України).

Згідно зі статтею 526 Цивільного кодексу України зобов`язання має виконуватись належним чином відповідно до умов договору та вимог Цивільного кодексу України, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Відповідно до статті 530 Цивільного кодексу України, якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

Частиною 1 ст. 193 Господарського кодексу Українивстановлено, що суб`єкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобов`язання належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобов`язання - відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться.

Не допускаються одностороння відмова від виконання зобов`язань, крім випадків, передбачених законом, а також відмова від виконання або відстрочка виконання з мотиву, що зобов`язання другої сторони за іншим договором не було виконано належним чином (ч. 7 ст. 193 Господарського кодексу України).

Укладений між сторонами Договір-заявка № 2384 за своєю правовою природою є договором транспортного експедирування, а тому спірні правовідносини підпадають під регулювання глави 65 Цивільного кодексу України.

Згідно з приписами частин 1, 3 ст. 929 Цивільного кодексу України за договором транспортного експедирування одна сторона (експедитор) зобов`язується за плату і за рахунок другої сторони (клієнта) виконати або організувати виконання визначених договором послуг, пов`язаних з перевезенням вантажу. Умови договору транспортного експедирування визначаються за домовленістю сторін, якщо інше на встановлено законом, іншими нормативно-правовими актами.

Розмір плати експедиторові встановлюється договором транспортного експедирування, якщо інше не встановлено законом. Якщо розмір плати не встановлений, клієнт повинен виплатити експедитору розумну плату (ст. 931 Цивільного кодексу України).

Відповідно до положень частин 8, 10, 11 ст. 9 Закону України «Про транспортно-експедиторську діяльність» платою експедитору вважаються кошти, сплачені клієнтом експедитору за належне виконання договору транспортного експедирування. Підтвердженням витрат експедитора є документи (рахунки, накладні тощо), видані суб`єктами господарювання, що залучалися до виконання договору транспортного експедирування, або органами влади. Перевезення вантажів супроводжується товарно-транспортними документами, складеними мовою міжнародного спілкування залежно від обраного виду транспорту або державною мовою, якщо вантажі перевозяться в Україні. Такими документами можуть бути: авіаційна вантажна накладна (Air Waybill); міжнародна автомобільна накладна (CMR); накладна СМГС (накладна УМВС); коносамент (Bill of Lading); накладна ЦІМ (CIM); вантажна відомість (Cargo Manifest); інші документи, визначені законами України.

Згідно зі статтями 73, 74 Господарського процесуального кодексу України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Обов`язок із доказування слід розуміти як закріплену в процесуальному та матеріальному законодавстві міру належної поведінки особи, що бере участь у судовому процесі, із збирання та надання доказів для підтвердження свого суб`єктивного права, що має за мету усунення невизначеності, яка виникає в правовідносинах у разі неможливості достовірно з`ясувати обставини, які мають значення для справи.

Як вбачається з матеріалів справи, на виконання умов Договору - заявки № 2384 позивач надав транспортно-експедиційні послуги з автоперевезення вантажів за маршрутом: Ceglеd (Угорщина) - м/п Чоп - Київ (України), а відповідач прийняв такі послуги, що підтверджується актами здачі-прийняття робіт (надання послуг) № 474 від 09.12.2021 на суму 76 925,00 грн та № 530 від 23.12.2021 на суму 77 021,00 грн, які підписано представниками сторін за відсутності будь-яких претензій та скріплено печатками, а також товарно-транспортними накладними (CMR).

Частиною 1 ст. 9 Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні» підставою для бухгалтерського обліку господарських операцій є первинні документи.

Відповідно до п. 2.1. Положення про документальне забезпечення записів у бухгалтерському обліку, затвердженого наказом Міністерства фінансів України від 24.05.1995 № 88, первинні документи - це документи, створені у письмовій або електронній формі, які містять відомості про господарські операції, включаючи розпорядження та дозволи адміністрації (власника) на їх проведення.

За висновками суду першої інстанції, з чим погоджується апеляційний суд, з огляду на підписання сторонами актів здачі-приймання робіт (надання послуг) № 474 від 09.12.2021 та № 530 від 23.12.2021, надання позивачем відповідачу послуг із перевезення вантажу на суми 77021,00 грн та 76 925,00 грн підтверджено належними та допустимими доказами у розумінні статей 76, 77 Господарського процесуального кодексу України, у зв`язку з чим доводи відповідача про безпідставність позовних вимог в частині стягнення боргу у розмірі 77 021,00 грн із посиланням на не визначення таких послуг умовами спірного договору, судом відхиляються.

Відповідно до ст.253 Цивільного кодексу України, перебіг строку починається з наступного дня після відповідної календарної дати або настання події, з якою пов`язано його початок.

Відповідно до ч. 1 ст.530 Цивільного кодексу України, якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

Враховуючи положення Договору-заявки № 2384 та отримання відповідачем вантажу 09.12.2021 та 23.12.2021, про що сторонами складено відповідні акти здачі-приймання № 474 та № 530, відповідач повинен був розрахуватись за надані послуги протягом 30 календарних днів після розвантаження автомобіля, тобто до 08.01.2022 (включно) за актом № 474 від 09.12.2021; до 22.01.2022 (включно) за актом № 530 від 23.12.2021.

Матеріали справи не містять доказів здійснення відповідачем оплати за надані послуги за Договором-заявкою № 2384 відповідно до актів № 474 від 09.12.2021 та № 530 від 23.12.2021.

Разом з тим, як зазначає позивач, ним зі здійсненої 14.10.2022 згідно з платіжною інструкцією № 2279 оплати у розмірі 20 000,00 грн, було враховано 17 617,00 грн в рахунок погашення заборгованості за Договором-заявкою № 2384, а саме за актом № 474, внаслідок чого залишок заборгованості відповідача перед позивачем за вказаним актом складає 59 308,00 грн.

В свою чергу, у відзиві на позовну заяву відповідач зазначає, що платіж у розмірі 20 000,00 грн згідно з платіжною інструкцією № 2279 від 14.10.2022 був виконаний відповідачем з метою оплати послуг за Договором - заявкою № 2399 від 10.12.2021, на підтвердження чого надано бухгалтерську довідку № 03/01-23 від 03.01.2023 та лист № 03/01-23 від 03.01.2023.

Також відповідач зазначає, що ним було повністю сплачено вартість послуг позивача у розмірі 76 925,00 грн за актом № 474 від 09.12.2021, на підтвердження чого останнім надано в матеріали справи копії платіжних інструкцій (доручень) № 525 від 19.08.2022, № 526 від 22.08.2022, № 1993 від 09.09.2022, № 2079 від 21.09.2022, призначення платежу яких «оплата за міжнародні перевезення вантажу згідно договор № 2141 від 22.09.21», а також бухгалтерську довідку № 30/12-22 від 30.12.2022 та лист № 30/12-22 від 30.12.2022, у якій відповідач зазначає про помилковість посилання у вказаних платіжних документах на договір № 2141 від 22.09.21, вказуючи вірні призначення платежу, за якими борг за Договором-заявкою № 2384 у розмірі 76 925,00 грн є сплаченим у повному обсязі.

Так, бухгалтерською довідкою № 30/12-22 від 30.12.2022, складеною головним бухгалтером ТОВ «ТЕМП-2000», визначено, що у платіжних інструкціях (дорученнях) № 525 від 19.08.2022, № 526 від 22.08.2022, № 1993 від 09.09.2022, № 2079 від 21.09.2022, № 2114 від 27.09.2022, № 2150 від 01.10.2022 вірними слід вважати наступні призначення платежів:

1) в платіжному дорученні (інструкції) № 525 від 19.08.2022 на суму 38 937 000,00 грн, вірним вважати наступне призначення платежу: «сума 1 886,00 грн без ПДВ - оплата за міжнародні перевезення вантажу згідно договору-заявки на перевезення вантажу № 2384 від 06.12.2021; сума 37 051,00 грн без ПДВ - оплата за міжнародні перевезення вантажу згідно договору-заявки на перевезення вантажу № 2327 від 19.11.2021»;

2) в платіжному дорученні (інструкції) № 526 від 22.08.2022 на суму 38 937,00 грн, вірним вважати наступне призначення платежу: «сума 38 937,00 грн без ПДВ - оплата за міжнародні перевезення вантажу згідно договору-заявки на перевезення вантажу № 2384 від 06.12.2021»;

3) в платіжному дорученні (інструкції) № 1993 від 09.09.2022 на суму 20 000,00 грн, вірним вважати наступне призначення платежу: «сума 20 000,00 грн без ПДВ - оплата за міжнародні перевезення вантажу згідно договору-заявки на перевезення вантажу № 2384 від 06.12.2021»;

4) в платіжному дорученні (інструкції) № 2079 від 21.09.2022 на суму 20 000,00 грн, вірним вважати наступне призначення платежу: «сума 16 102,00 грн без ПДВ - оплата за міжнародні перевезення вантажу згідно договору-заявки на перевезення вантажу № 2384 від 06.12.2021; сума 3 898,00 грн без ПДВ - оплата за міжнародні перевезення вантажу згідно договору-заявки на перевезення вантажу № 2389 від 07.12.2021»;

5) в платіжному дорученні (інструкції) № 2114 від 27.09.2022 на суму 26 166,00 грн, вірним вважати наступне призначення платежу: «сума 26 166,00 грн без ПДВ - оплата за міжнародні перевезення вантажу згідно договору-заявки на перевезення вантажу № 2389 від 07.12.2021»;

6) в платіжному дорученні (інструкції) № 2150 від 01.10.2022 на суму 60 000,00 грн, вірним вважати наступне призначення платежу: «сума 49 697,00 грн без ПДВ - оплата за міжнародні перевезення вантажу згідно договору-заявки на перевезення вантажу № 2389 від 07.12.2021; сума 10 303,00 грн без ПДВ - оплата за міжнародні перевезення вантажу згідно договору-заявки на перевезення вантажу № 2375 від 02.12.2021».

Судом критично оцінюються надані відповідачем листи № 03/01-23 від 03.01.2023 та № 30/12-22 від 30.12.2022 щодо зміни призначення платежу, оскільки складені відповідачем вже після відкриття провадження у даній справі.

Відповідно до ч.1 ст. 49 Закону України «Про платіжні послуги» платіжна операція вважається завершеною в момент зарахування суми платіжної операції на рахунок отримувача або видачі суми платіжної операції отримувачу в готівковій формі. Платіжна операція з використанням електронних грошей вважається завершеною в момент зарахування суми платіжної операції на електронний гаманець отримувача.

Відповідно до п. 37 Інструкції про безготівкові розрахунки в національній валюті користувачів платіжних послуг, затвердженої постановою Правління Національного банку України №163 від 29.07.2022, платіжна інструкція, оформлена платником в електронній або паперовій формі, повинна містити такі обов`язкові реквізити:

1) дату складання і номер;

2) унікальний ідентифікатор платника або найменування/прізвище, власне ім`я, по батькові (за наявності), код платника та номер його рахунку;

3) найменування надавача платіжних послуг платника;

4) суму цифрами та словами;

5) призначення платежу;

6) підпис(и) платника;

7) унікальний ідентифікатор отримувача або найменування/прізвище, власне ім`я, по батькові (за наявності), код отримувача та номер його рахунку;

8) найменування надавача платіжних послуг отримувача.

Платник заповнює обов`язкові реквізити платіжної інструкції, оформленої у паперовій формі, від руки/із застосуванням технічних засобів або надавач платіжних послуг платника за згодою платника заповнює платіжну інструкцію із застосуванням технічних засобів.

Правильність заповнення реквізитів платіжної інструкції надавачем платіжних послуг платника із застосуванням технічних засобів платник засвідчує власноручним/електронним підписом.

Надавач платіжних послуг платника та платник у разі ініціювання платником платіжної операції із застосуванням засобів дистанційної комунікації мають право у відповідному договорі встановити перелік реквізитів платіжної інструкції, які надавач платіжних послуг платника за наявності технічної можливості заповнює автоматично на підставі інформації, отриманої в процесі ідентифікації платника.

Згідно додатку до Інструкції одним із реквізитів платіжного доручення є "Призначення платежу", який заповнюється з урахуванням вимог, установлених у розділі II Інструкції про безготівкові розрахунки в національній валюті користувачів платіжних послуг.

Відповідно до п. 41 Інструкції платник заповнює реквізит "Призначення платежу" платіжної інструкції так, щоб надавати отримувачу коштів повну інформацію про платіж та документи, на підставі яких здійснюється платіжна операція. Повноту інформації визначає платник з урахуванням вимог законодавства України. Надавач платіжних послуг платника перевіряє заповнення цього реквізиту на відповідність вимогам, викладеним у пункті 41 розділу II цієї Інструкції, лише за зовнішніми ознаками.

Отже, саме на позивача покладається обов`язок визначення повної та достовірної інформації щодо сплачених ним коштів та підставу їх перерахування за платіжними дорученнями № 525 від 19.08.2022, № 526 від 22.08.2022, № 1993 від 09.09.2022, № 2079 від 21.09.2022.

Колегія суддів зазначає, що платник відповідає за дані, зазначені ним у реквізиті платіжного доручення: "Призначення платежу".

Аналогічна позиція викладена у постанові Верховного Суду від 14.03.2018 у справі №903/333/17.

Відповідно до ч.1 ст. 49 Закону України «Про платіжні послуги» платіжна операція вважається завершеною в момент зарахування суми платіжної операції на рахунок отримувача або видачі суми платіжної операції отримувачу в готівковій формі. Платіжна операція з використанням електронних грошей вважається завершеною в момент зарахування суми платіжної операції на електронний гаманець отримувача.

Тобто з моменту перерахування грошових коштів на рахунок отримувача обов`язок банку з виконання доручення платника вважається виконаним. Внесення змін до призначення платежу такого платіжного доручення є неможливим. А питання уточнення інформації, вказаної у реквізиті "Призначення платежу" виконаного платіжного доручення вирішується сторонами у порядку, узгодженому між ними, без участі банку. Зазначене підтверджується листом Національного Банку України від 09.06.2011 №25-111/1438-7141 "Про заміну інформації у реквізиті "Призначення платежу", яким встановлено, що після списання коштів з рахунку платника питання щодо уточнення інформації, зазначеної у реквізиті «Призначення платежу", вирішується між сторонами без участі банку.

Оскільки з моменту перерахування грошових коштів на рахунок отримувача обов`язок банку з виконання доручення платника вважається виконаним, подальше повідомлення відповідачем позивача про зміну призначення платежу фактично є діями, спрямованими на розпорядження чужим майном у спосіб, не передбачений ні умовами договору сторін, ні нормами чинного законодавства, а отже зазначене повідомлення не створює правових наслідків для позивача щодо отриманих ним, за наявності правової підстави, грошових коштів. Подібна правова позиція викладена у постанові Верховного Суду від 02.11.2022 у справі № 904/5429/18.

Враховуючи викладене, оскільки матеріали справи не містять згоди позивача на зміну призначення платежів, визначених відповідачем, що підтверджується листом-відповіддю позивача на лист відповідача від 30.12.2022 № 30/12-22, а зарахування цих платежів в рахунок погашення заборгованості за Договором - заявкою № 2384, в односторонньому порядку не відповідає вимогам законодавства, суд першої інстанції дійшов вірного висновку, що платіжні інструкції (доручення) № 525 від 19.08.2022, № 526 від 22.08.2022, № 1993 від 09.09.2022, № 2079 від 21.09.2022 не можуть бути належними доказами виконання зобов`язання відповідача з оплати наданих позивачем послуг у розмірі 76 925,00 грн.

Долучені відповідачем докази до заперечень на відповідь позивача на відзив із урахуванням приписів ст. 76 Господарського процесуального кодексу України не можуть братися судом до уваги, оскільки не стосуються предмета доказування у даній справі.

Таким чином, матеріали справи не містять жодних належних та допустимих доказів відповідно до статей 76 - 79 Господарського процесуального кодексу України на підтвердження сплати відповідачем грошових коштів позивачу за надані останнім згідно з актами № 474 від 09.12.2021 та № 530 від 23.12.2021 послуг на загальну суму 136 329,00 грн.

За висновками місцевого господарського суду, з чим погоджується колегія суддів, відповідач порушив свої зобов`язання за Договором-заявкою № 2384, не здійснив оплату замовленого перевезення у повному обсязі, внаслідок чого у нього утворилася заборгованість перед позивачем у розмірі 136 329,00 грн, факт існування якої позивачем належним чином доведений та відповідачем не спростований, з огляду на що, позовні вимоги в частині стягнення з відповідача основного боргу у розмірі 136 329,00 грн. підлягають задоволенню.

Також позивачем за порушення строків виконання зобов`язань із оплати наданих послуг за Договором-заявкою № 2384 нараховано відповідачу за період прострочення з 09.01.2022 по 14.10.2022 на суму боргу 76 925,00 грн, за період прострочення з 15.10.2022 по 16.12.2022 на суму боргу 59 308,00 грн за актом № 474 від 09.12.2021, а також за період прострочення з 23.01.2022 по 15.12.2022 на суму боргу 77 021,00 грн за актом № 530 від 23.12.2021 інфляційні втрати у розмірі 37 250,57 грн та 3% річних у розмірі 4 141,18 грн.

Контррозрахунку до вказаних сум відповідачем суду не надано.

Частиною 2 ст. 625 Цивільного кодексу України встановлено, що за прострочення виконання грошового зобов`язання настає відповідальність у вигляді сплати суми боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також сплати трьох процентів річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Сплата трьох процентів річних від простроченої суми (якщо інший їх розмір не встановлений договором або законом) не має характеру штрафних санкцій і є способом захисту майнового права та інтересу кредитора шляхом отримання від боржника компенсації (плати) за користування ним коштами, належними до сплати кредиторові. Сторони договору можуть зменшити або збільшити передбачений законом розмір процентів річних. (п.п. 4.1, 4.2 постанови пленуму Вищого господарського суду України «Про деякі питання практики застосування законодавства про відповідальність за порушення грошових зобов`язань» №14 від 17.12.2013).

Інфляційні нарахування на суму боргу, сплата яких передбачена частиною другою статті 625 Цивільного кодексу України, не є штрафною санкцією, а виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення коштів внаслідок інфляційних процесів за весь час прострочення в їх сплаті. Зазначені нарахування здійснюються окремо за кожен період часу, протягом якого діяв відповідний індекс інфляції, а одержані таким чином результати підсумовуються за весь час прострочення виконання грошового зобов`язання. При цьому в розрахунок мають включатися й періоди часу, в які індекс інфляції становив менше одиниці (тобто мала місце дефляція). (п.п. 3.1, 3.2 постанови Пленуму Вищого господарського суду України «Про деякі питання практики застосування законодавства про відповідальність за порушення грошових зобов`язань» №14 від 17.12.2013).

Згідно правової позиції, викладеної в постанові Верховного Суду від 12.02.2020 у справі № 917/1421/18, оскільки внаслідок невиконання боржником грошового зобов`язання у кредитора виникає право на отримання сум, передбачених статтею 625 Цивільного кодексу України, за увесь час прострочення, тобто таке прострочення є триваючим правопорушенням, право на позов про стягнення інфляційних втрат і 3 % річних виникає за кожен місяць із моменту порушення грошового зобов`язання до моменту його усунення.

Дії відповідача є порушенням умов Договору-заявки № 2384, що є підставою для захисту майнових прав та інтересів позивача, відповідно до норм статті 625 Цивільного кодексу України.

Заявлені позивачем вимоги про стягнення з відповідача інфляційних втрат на підставі статті 625 Цивільного кодексу України в сумі 37 250,57 грн та 4 141,18 грн. 3% річних є обґрунтованими та такими, що підлягають задоволенню повністю, за розрахунками позивача, які перевірені та визнані судом вірними.

Виходячи з встановлених обставин справи в їх сукупності, місцевий господарський суд дійшов правомірного висновку про задоволення позову.

Позивачем у позовній заяві заявлено про стягнення з відповідача 10 000,00 грн витрат на професійну правничу допомогу та 500,00 грн витрат за переклад двох міжнародних товарно-транспортних накладних.

Частиною 3 ст. 123 Господарського процесуального кодексу України визначено, що до витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати, зокрема, на професійну правничу допомогу.

Згідно з ч. 1 ст. 124 Господарського процесуального кодексу України разом з першою заявою по суті спору кожна сторона подає до суду попередній (орієнтовний) розрахунок суми судових витрат, які вона понесла і які очікує понести у зв`язку із розглядом справи. У разі неподання стороною попереднього розрахунку суми судових витрат, суд може відмовити їй у відшкодуванні відповідних судових витрат, за винятком суми сплаченого нею судового збору. Попередній розрахунок розміру судових витрат не обмежує сторону у доведенні іншої фактичної суми судових витрат, які підлягають розподілу між сторонами за результатами розгляду справи.

Відповідно до частин 1, 2 ст. 126 Господарського процесуального кодексу України, витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи витрати на професійну правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на професійну правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу професійну правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката, визначається згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.

Однак, розмір судових витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду, за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву. У разі неподання відповідних доказів протягом встановленого строку така заява залишається без розгляду (ч. 8 ст. 129 Господарського процесуального кодексу України).

Позивачем дотримано вказані вимоги ч. 8 ст. 129 Господарського процесуального кодексу України.

Для визначення розміру витрат на професійну правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги (ч. 3 ст. 126 Господарського процесуального кодексу України).

За змістом ст. 1 Закону України "Про адвокатуру та адвокатську діяльність" договір про надання правової допомоги - це домовленість, за якою одна сторона (адвокат, адвокатське бюро, адвокатське об`єднання) зобов`язується здійснити захист, представництво або надати інші види правової допомоги другій стороні (клієнту) на умовах і в порядку, що визначені договором, а клієнт зобов`язується оплатити надання правової допомоги та фактичні витрати, необхідні для виконання договору.

За приписами ч. 3 ст. 27 Закону України "Про адвокатуру і адвокатську діяльність" до договору про надання правової допомоги застосовуються загальні вимоги договірного права.

Відповідно до положень ст. 30 Закону України "Про адвокатуру і адвокатську діяльність" гонорар є формою винагороди адвоката за здійснення захисту, представництва та надання інших видів правової допомоги клієнту. Порядок обчислення гонорару (фіксований розмір, погодинна оплата), підстави для зміни розміру гонорару, порядок його сплати, умови повернення тощо визначаються в договорі про надання правової допомоги. При встановленні розміру гонорару враховуються складність справи, кваліфікація і досвід адвоката, фінансовий стан клієнта та інші істотні обставини. Гонорар має бути розумним та враховувати витрачений адвокатом час.

На підтвердження понесення витрат на професійну правничу допомогу адвоката та для визначення їх розміру позивачем до позовної заяви долучено наступні докази:

- копію Договору про надання правової допомоги б/н від 06.05.2022, укладений між адвокатом Махиніч Надією Володимирівною та Фізичною особою - підприємцем Мазуриком Богданом Володимировичем;

- копію акту виконаних робіт (наданих послуг) до Договору про надання правової допомоги б/н від 06.05.2022 з детальним описом наданих послуг від 21.12.2022;

- копію додаткової угоди № 9 від 13.12.2022 до Договору про надання правової допомоги б/н від 06.05.2022;

- копію рахунку від 21.12.2022 до Договору про надання правової допомоги б/н від 06.05.2022 на суму 10 000,00 грн;

- копію ордеру серії ВІ № 1117505 від 18.12.2022 та свідоцтва про право на заняття адвокатською діяльністю серії ПТ № 1899 від 17.10.2017.

Махиніч Н.В. є адвокатом в розумінні Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність», що підтверджується свідоцтвом про зайняття адвокатською діяльністю №1899 від 17.10.2017.

Згідно з умовами п. 1 Договору про надання правової допомоги б/н від 06.05.2022 адвокат надає правову допомогу клієнту з метою захисту інтересів клієнта в якості його захисника та/або представника відповідно до діючого законодавства, у тому числі, але не виключно відповідно до Господарського процесуального кодексу України, та Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України, тощо зі всіма правами, що має клієнт.

Пунктом 3 Договору про надання правової допомоги б/н від 06.05.2022 визначено, що за надання правової допомоги клієнт сплачує адвокату гонорар, розмір і порядок оплати якого погоджується сторонами у Додатку до даного Договору.

Додатковою угодою № 9 від 13.12.2022 до Договору про надання правової допомоги б/н від 06.05.2022 сторони узгодили, що надання професійної правничої допомоги включатиме: аналіз та вивчення матеріалів, доказової бази з метою пред`явлення позову до ТОВ «Темп-2000» за договором-заявкою № 2384 від 06.12.2021; підготовка адвокатом позовної заяви до ТОВ «Темп-2000» за вищевказаним договором-заявкою, комплектування та завіряння адвокатом додатків до позовної заяви (п. 1 Додаткової угоди).

Пунктом 2 Додаткової угоди № 9 від 13.12.2022 до Договору про надання правової допомоги б/н від 06.05.2022 визначено, що вартість послуг адвоката за надання професійної правової допомоги клієнту у визначеному в п. 1 обсязі буде становити 10 000,00 грн.

21.12.2022 адвокатом Махиніч Н.В. та позивачем підписано Акт виконаних робіт (наданих послуг) до Договору про надання правової допомоги б/н від 06.05.2022 з детальним описом наданих послуг від 21.12.2022, яким підтверджено, що адвокатом надано професійну правничу допомогу клієнту у справі за позовом ФОП Мазурик Б.В. до ТОВ «ТЕМП-2000» про стягнення заборгованості, інфляційних втрат та 3% річних за договором-заявкою № 2384 від 06.12.2021 в обсязі, визначеному п. 1 Додаткової угоди № 9 від 13.12.2022 до Договору про надання правової допомоги б/н від 06.05.2022, вартість яких склала 10 000,00 грн.

Також адвокатом виставлено позивачу рахунок від 21.12.2022 на суму 10 000,00 грн за надані згідно з умовами Договору про надання правової допомоги б/н від 06.05.2022 та Додаткової угоди № 9 від 13.12.2022 послуги.

З урахуванням зазначеного, суд першої інстанції дійшов вірного висновку, що витрати позивача на професійну правничу допомогу у розмірі 10 000,00 грн підтверджуються належними доказами.

При цьому, слід зазначити, що витрати за надану професійну правничу допомогу у разі підтвердження обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості підлягають розподілу за результатами розгляду справи незалежно від того, чи їх уже фактично сплачено стороною/третьою особою чи тільки має бути сплачено. Вказану правову позицію висловлено у постанові від 03.10.2019 об`єднаної палати Верховного Суду у складі суддів Касаційного господарського суду по справі № 922/445/19.

Водночас, за змістом ч. 4 ст. 126 Господарського процесуального кодексу України розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із:

1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг);

2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг);

3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт;

4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.

У разі недотримання вимог частини четвертої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на професійну правничу допомогу адвоката, які підлягають розподілу між сторонами. Обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами (ч. 6 ст. 126 Господарського процесуального кодексу України).

За змістом положень ч. 5 ст. 126 Господарського процесуального кодексу України зменшення суми судових витрат на професійну правничу допомогу, що підлягають розподілу, можливе виключно на підставі клопотання іншої сторони у разі, на її думку, недотримання вимог стосовно співмірності витрат із складністю відповідної роботи, її обсягом та часом, витраченим ним на виконання робіт. Суд, ураховуючи принципи диспозитивності та змагальності, не має права вирішувати питання про зменшення суми судових витрат на професійну правову допомогу, що підлягають розподілу, з власної ініціативи.

У відзиві на позовну заяву відповідачем викладено заперечення щодо заявленого позивачем розміру витрат на професійну правничу допомогу, у яких із посиланням на невідповідність критеріям розумності, обґрунтованості та співрозмірності зазначених витрат зі складністю справи, просить зменшити розмір витрат на професійну правничу допомогу адвоката до 2000,00 грн.

Загальне правило розподілу судових витрат визначене в ч. 4 ст. 129 Господарського процесуального кодексу України, згідно з яким, інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються, зокрема, у разі задоволення - на відповідача.

Натомість, у частинах 5-7 вказаної статті Кодексу визначено критерії, керуючись якими суд (за клопотанням сторони або з власної ініціативи) може відступити від загального правила при вирішенні питання про розподіл витрат на правову допомогу та не розподіляти такі витрати повністю або частково на сторону, не на користь якої ухвалено рішення, а натомість покласти їх на сторону, на користь якої ухвалено рішення.

Так, відповідно до ч. 5 ст. 129 Господарського процесуального кодексу України під час вирішення питання про розподіл судових витрат суд враховує:

1) чи пов`язані ці витрати з розглядом справи;

2) чи є розмір таких витрат обґрунтованим та пропорційним до предмета спору, з урахуванням ціни позову, значення справи для сторін, у тому числі чи міг результат її вирішення вплинути на репутацію сторони або чи викликала справа публічний інтерес;

3) поведінку сторони під час розгляду справи, що призвела до затягування розгляду справи, зокрема, подання стороною явно необґрунтованих заяв і клопотань, безпідставне твердження або заперечення стороною певних обставин, які мають значення для справи, безпідставне завищення позивачем позовних вимог тощо;

4) дії сторони щодо досудового вирішення спору та щодо врегулювання спору мирним шляхом під час розгляду справи, стадію розгляду справи, на якій такі дії вчинялись.

Відтак, зважаючи на наведені положення законодавства, у разі недотримання вимог ч. 4 ст. 126 Господарського процесуального кодексу України суду надано право зменшити розмір витрат на професійну правничу допомогу адвоката, які підлягають розподілу між сторонами, лише за клопотанням іншої сторони.

При визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін. (Аналогічний висновок викладено в додатковій постанові Великої Палати Верховного Суду від 19.02.2020 у справі № 755/9215/15-ц та в постанові Великої Палати Верховного Суду від 12.05.2020 у справі № 904/4507/18).

Суд не зобов`язаний присуджувати стороні, на користь якої відбулося рішення, всі його витрати на адвоката, якщо, керуючись принципами справедливості, пропорційності та верховенством права, встановить, що розмір гонорару, визначений стороною та його адвокатом, є завищеним щодо іншої сторони спору, зважаючи на складність справи, витрачений адвокатом час, та неспіврозмірним у порівнянні з ринковими цінами адвокатських послуг.

Аналогічна правова позиція викладена у додатковій постанові Верховного Суду від 25.05.2022 у справі № 908/846/19.

Ті самі критерії застосовує Європейський суд з прав людини, присуджуючи судові витрати на підставі статті 41 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод. Зокрема, згідно з його практикою заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їхній розмір - обґрунтованим (рішення у справі "East/West Alliance Limited" проти України", заява №19336/04).

У рішенні Європейського суду з прав людини у справі "Лавентс проти Латвії" зазначено, що відшкодовуються лише витрати, які мають розумний розмір.

З урахуванням наведеного, дослідивши подані позивачем докази на підтвердження понесення витрат на правничу допомогу, оцінюючи характер спірних правовідносин, складність справи, фактичний обсяг наданих адвокатом послуг позивачу у суді та витрачений ним час, обґрунтованість поданих адвокатом процесуальних документів, з огляду на заперечення відповідача щодо стягнення заявлених позивачем витрат на професійну правничу допомогу у заявленому обсязі, виходячи з критерію реальності, пропорційності до предмета спору і розумності розміру заявлених позивачем витрат, суд першої інстанції дійшов обгрунтованого висновку не присуджувати позивачу, на користь якого ухвалено судове рішення, всі його витрати на професійну правову допомогу, що заявлені до стягнення з відповідача.

Колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про те, що відповідатиме обставинам цієї справи стягнення з відповідача на користь позивача 6000,00 грн витрат на професійну правничу допомогу в суді першої інстанції.

При цьому, відсутні підстави для зменшення суми витрат позивача на професійну правничу допомогу адвоката до 1000,00 грн., як про це просить апелянт в апеляційній скарзі.

Що стосується стягнення з відповідача на користь позивача витрат за переклад товарно - транспортних накладних у розмірі 500,00 грн, суд зазначає таке.

Відповідно до статті 127 Господарського процесуального кодексу України до судових витрат, пов`язаних з розглядом справи, також належать витрати, пов`язані, зокрема із залученням перекладачів.

Згідно з частинами 5 - 7 статті 127 Господарського процесуального кодексу України розмір витрат на оплату робіт залученого стороною експерта, спеціаліста, перекладача має бути співмірним із складністю відповідної роботи, її обсягом та часом, витраченим ним на виконання робіт. У разі недотримання вимог щодо співмірності витрат суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на оплату послуг експерта, спеціаліста, перекладача, які підлягають розподілу між сторонами. Обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат, які підлягають розподілу між сторонами.

Згідно з Актом виконаних робіт № 287 від 16.12.2022 та рахунком № 287 від 16.12.2022 ТОВ Агентство з міжнародного туризму «Інтурист-Рівне» здійснило переклад з угорської/англійської мови на українську мову документів на загальну вартість 1150,00 грн, у тому числі CMR FRK 541462 та CMR FRK 541463, вартість яких склала 500,00 грн.

Матеріали справи містять платіжну інструкцію № 2072 від 19.12.2022, згідно з якою позивачем сплачено на користь ТОВ Агентство з міжнародного туризму «Інтурист-Рівне» 1150,00 грн за послуги перекладу згідно рахунку № 287 від 16.12.2022.

Заявлений розмір судових витрат за переклад товарно - транспортних накладних у розмірі 500,00 грн підтверджено належними доказами, а тому вказана сума правомірно стягнута з відповідача на користь позивача.

Доводи відповідача, викладені в апеляційній скарзі, не спростовують вірного по суті рішення суду, при ухваленні якого судом надано оцінку як кожному доказу окремо, так і в їх сукупності, вірно встановлено характер спірних правовідносин та в цілому правильно застосовані норми матеріального права, які їх регулюють.

Наведені в апеляційній скарзі доводи фактично зводяться до переоцінки доказів та незгоди відповідача з висновками суду першої інстанції про задоволення позову, а тому не дають підстав для висновку про неправильне застосування місцевим судом норм процесуального права, яке призвело або могло призвести до неправильного вирішення справи.

Враховуючи вище викладене, колегія суддів вважає, що у апеляційній скарзі не наведено достатніх та переконливих доводів, на підставі яких колегія суддів могла б дійти висновку про помилковість висновків суду першої інстанції.

Висновки суду апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги

Доводи відповідача, викладені в апеляційній скарзі, не знайшли свого підтвердження під час перегляду справи судом апеляційної інстанції.

Доводи позивача, викладені у відзиві на апеляційну скаргу, знайшли своє підтвердження під час перегляду справи судом апеляційної інстанції.

Відповідно до ч. 1 ст. 74 ГПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Згідно з ч. 1 ст. 77 ГПК України обставини, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

Відповідно до п.58 рішення ЄСПЛ Справа "Серявін та інші проти України" (заява №4909/04) від 10.02.2010 у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (див. рішення у справі "Руїс Торіха проти Іспанії" (Ruiz Torija v. Spain) від 9 грудня 1994, серія А, №303-А, п.29).

Статтею 276 ГПК України встановлено, що суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

З огляду на вказані обставини, ґрунтуючись на матеріалах справи, доводи відповідача (апелянта) суд визнає такими, що не мають суттєвого впливу на прийняття рішення у даній справі та не спростовують правильних висновків суду про задоволення позовних вимог.

Судові витрати за розгляд апеляційної скарги у зв`язку з відмовою в її задоволенні на підставі ст.129 ГПК України покладаються на апелянта.

Керуючись ст.ст. 129, 269, 270, 275, ст.ст. 281 - 284 Господарського процесуального кодексу України, Північний апеляційний господарський суд, -

ПОСТАНОВИВ:

1.Апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю "ТЕМП-2000" на рішення Господарського суду міста Києва від 13.03.2023 у справі № 910/14634/22 залишити без задоволення.

2. Рішення Господарського суду міста Києва від 13.03.2023 у справі № 910/14634/22 залишити без змін.

3. Витрати по сплаті судового збору за подання апеляційної скарги покласти на Товариство з обмеженою відповідальністю "ТЕМП-2000".

4. Матеріали справи №910/14634/22 повернути до Господарського суду міста Києва.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена до Верховного Суду у порядку та строки, передбачені Господарським процесуальним кодексом України.

Головуючий суддя І.М. Скрипка

Судді Ю.Б. Михальська

А.І. Тищенко