ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД РІВНЕНСЬКОЇ ОБЛАСТІ
РІШЕННЯ

"01" квітня 2024 р. м. Рівне Справа № 918/1318/23

Господарський суд Рівненської області у складі головуючого судді Войтюка В.Р., при секретарі судового засідання Мамчур А.Ю., розглянувши у відкритому судовому засіданні матеріали справи

за позовом Дубенська міська рада

до відповідача Державного навчального закладу "Дубенське вище художнє професійно-технічне училище"

про зобов`язання вчинити дії.

В засіданні приймали участь:

Від позивача: Міщанюк Олександр Анатолійович (в залі суду);

Від відповідача: Ковальчук Юлія Андріївна (в залі суду).

ВСТАНОВИВ:

Стислий виклад позиції позивача та заперечень відповідачів.

22 грудня 2023 року Дубенська міська рада (далі - позивач) звернулася до Господарського суду Рівненської області з позовом до відповідача Державного навчального закладу "Дубенське вище художнє професійно-технічне училище" (далі - відповідач) про зобов`язання вчинити дії.

Позивач даний позов обґрунтовує тим, що земельна ділянка по АДРЕСА_1 площею 0,6984 та (кадастровий номер :02:001:1631) належить передано в постійне користування Державному навчальному закладу "Дубенське вище художнє професійно-технічне училище" на праві постійного користування. На зазначеній земельній ділянці розташовані будівля гаража, спортзал, які перебувають в державній власності, а також адміністративний будинок, комплекс будівель економії Шувалової, який перебуває у власності Дубенської міської територіальної громади (позивача).

З метою виділення земельної ділянки для обслуговування об`єктів права власності позивача, останній звернувся до відповідача як землекористувача для надання згоди на поділ.

Однак, відповідач згоди на виділ земельної ділянки позивачу не надав, тому, на переконання позивача вказані обставини не дають можливості поділу земельної ділянки для користування належним останньому нерухомим майном.

Зважаючи на вище викладене, позивач просить суд зобов`язати відповідача надати останньому згоду на поділ земельної ділянки площею 0,6984 та кадастровий номер :02:001:1631.

Відповідач у свою чергу заперечує позовні вимоги та подав до суду відзив на позовну заяву, в якому останній не визнає позовних вимог з наступних обставин.

Відповідно до статуту, затвердженого наказом Міністерства освіти і науки України від 28 лютого 2014 року № 177, державний навчальний заклад "Дубенське вище художньо професійне-технічне училище" є державним професійно-технічним навчальним закладом третього атестаційного рівня, що здійснює підготовку робітників високого рівня кваліфікації з технологічно складних, наукоємних професій та спеціальностей або робітників, діяльність яких пов`язана зі складною організацією праці, з числа випускників загальноосвітніх навчальних закладів. Заклад у своїй діяльності керується Конституцією України, законами України "Про освіту", "Про професійно- технічну освіту".

Статтею 49 Закону України "Про професійно-технічну освіту" визначено, що заклади освіти та установи професійної (професійно-технічної) освіти несуть відповідальність перед засновником за збереження та використання за призначенням закріпленого за ними майна. Контроль за використанням цього майна здійснюється засновником.

Статтею 80 Закону України "Про освіту" визначено, що об`єкти та майно державних і комунальних закладів освіти не підлягають приватизації чи використанню для провадження видів діяльності, не передбачених спеціальним законом.

Відповідач зазначає, що володіє земельною ділянкою загальною площею 0,6984 га (кадастровий номер :02:001:1631) на праві постійного користування, та згідно зі статтею 92 Земельного кодексу України, права розпоряджатися нею не має (рішення Конституційного Суду України від 22 вересня 2005 року справа № 5-рп/2005). На балансі навчального закладу знаходяться будівлі, а саме актова зала та майстерня, які розташовані за адресою: м. Дубно, вул. Грушевського, 20 (колишня адреса: вул. Михайла Грушевського, 16 (110)). Відповідно до листа Міністерства освіти і науки України від 24 листопада 2015 року № 1/11-16988 дані об`єкти нерухомого майна знаходяться на балансі навчального закладу і є державною власністю, перебувають в сфері управління Міністерства освіти і науки та закріплено за Державним навчальним закладом "Дубенське вище художнє професійно-технічне училище" на праві оперативного управління. Окрім того, відповідач зазначає, що на даній земельній ділянці розташовано не лише виробнича майстерня та актова зала, а ще спортзал який є державною власністю відповідно до Витягу з державного реєстру речових прав на нерухоме майно: № 77525486 від 30 грудня 2016 року та будинок гаражу Витяг з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію іншого речового права № 15086865 від 17 грудня 2018 року теж є державною власністю. Також на даній земельній ділянці розташований спортивний майданчик навчального закладу. Вище вказані будівлі що розміщення на даній земельній ділянці використовуються у освітньому процесі, тому поділ земельної ділянки перешкоджатиме статутній діяльності закладу освіти.

Окрім того, відповідач зазначає. що надання землекористувачем обов`язкової згоди на поділ земельної ділянки законодавством не передбачений.

Зважаючи на вищевикладені обставини, відповідач просить суд в задоволенні позову відмовити.

В судовому засіданні 01 квітня 2024 року представник позивача позовні вимоги підтримав. Представник відповідача у свою чергу в судовому засіданні 01 квітня 2024 року позовні вимоги заперечив.

Заяви та клопотання у справі.

10 січня 2024 року до відділу канцелярії та документального забезпечення суду від представника відповідача надійшло клопотання, в якому останній просить суд відкласти розгляд справи на іншу дату.

12 січня 2024 року до відділу канцелярії та документального забезпечення суду від представника відповідача надійшло клопотання, в якому останній просить суд відкласти розгляд справи на іншу дату.

17 січня 2024 року до відділ канцелярії та документального забезпечення суду від представника відповідача в порядку ст. 165 ГПК України надійшов відзив на позовну заяву, в якому останній позовні вимоги заперечує.

22 січня 2024 року до відділу канцелярії та документального забезпечення суду від представника позивача в порядку ст. 166 ГПК України надійшла відповідь на відзив, в якій останній спростовує доводи відповідача викладені у відзиві та просить суд позовні вимоги задоволити.

24 січня 2024 року до відділу канцелярії та документального забезпечення суду від представника відповідача надійшли заперечення на відповідь на відзив.

26 лютого 2024 року до відділу канцелярії та документального забезпечення суду від позивача надійшли додаткові пояснення.

28 лютого 2024 року до відділу канцелярії та документального забезпечення суду від відповідача надійшло клопотання про відкладення розгляду справи.

Процесуальні дії у справі.

Ухвалою Господарського суду Рівненської області від 22 грудня 2023 року прийнято позовну заяву до розгляду та відкрито провадження у справі № 918/1318/23 за позовом Дубенська міська рада до відповідача Державного навчального закладу "Дубенське вище художнє професійно-технічне училище" про зобов`язання вчинити дії, підготовче судове засідання призначено на 05 червня 2023 року.

Ухвалою Господарського суду Рівненської області від 15 січня 2024 року відкладено підготовче засідання на 05 лютого 2024 року.

Ухвалою Господарського суду Рівненської області від 05 лютого 2024 року закрито підготовче провадження по розгляду позовної заяви у справі № 918/1318/23 за позовом Дубенська міська рада до відповідача Державного навчального закладу "Дубенське вище художнє професійно-технічне училище" про зобов`язання вчинити дії та призначено розгляд справи № 918/1318/23 до судового розгляду по суті на 12 лютого 2024 року.

В судовому засіданні 12 лютого 2024 року оголошено перерву до 28 лютого 2024 року.

В судовому засіданні 28 лютого 2024 року оголошено перерву до 01 квітня 2024 року.

Фактичні обставини справи та зміст спірних правовідносин.

Згідно рішення Дубенської міської ради від 23 липня 2004 року № 888 земельну ділянку по вул. Грушевського, 110 у м. Дубно площею 0,6984 та (кадастровий номер :02:001:1631) передано в постійне користування Дубенському професійному ліцею (у відповідності до наказу Міністерства освіти і науки від 23 грудня 2013 року № 1818 назву закладу змінено на Державний навчальний заклад "Дубенське вище художнє професійно- технічне училище").

Рішенням виконавчого комітету Дубенської міської ради від 16 листопада 2006 року № 1011 адресу по вул. Грушевського, 110 змінено на вул. Грушевського, 20.

На зазначеній земельній ділянці розташовані будівля гаража (реєстраційний номер об`єкта в Державному реєстрі прав 103), спортзал (реєстраційний номер об`єкта в Державному реєстрі прав 103), які перебувають в державній власності, а також адміністративний будинок, комплекс будівель економії Шувалової (реєстраційний номер об`єкта в Державному реєстрі прав 040), який перебуває власності Дубенської міської територіальної громади та переданий згідно рішення Рівненської обласної ради від 05 червня 2020 року № 1716.

З метою вирішення питання щодо розробки технічної документації щодо поділу земельної ділянки з кадастровим номером :02:001:1631 та припинення права постійного користування на земельну ділянку утворену внаслідок поділу, на якій розташований адміністративний будинок, що перебуває у власності Дубенської міської територіальної громади, позивач звернувся до відповідача з листом, відповідно до якого позивач просив відповідача до 22 жовтня 2023 року надати нотаріально посвідчену згоду на розробку технічної документації із землеустрою щодо її поділу.

Листом від 23 жовтня 2023 року № 296 відповідач по справі зазначив, що він не приймає рішень щодо припинення права постійного користування земельною ділянкою так як не є власником, а може лише розпоряджатися даний майном та земельною ділянкою за його призначенням і цілями, визначеними суб`єктом управління, тобто має обмежені власником речові права на нього, а саме на праві оперативного управління.

Листом від 09 жовтня 2023 року № 3601/05-02-25/23 міська рада звернулась до Рівненської обласної державної адміністрації з проханням надати дозвіл на розробку технічної документації із землеустрою щодо поділу земельної ділянки з кадастровим номером :02:001:1631.

Відповідно до листа Рівненської обласної державної адміністрації від 23 листопада 2023 року № 10922/0/01-53/23 зазначено, що для поділу зазначеної земельної ділянки слід звернутися до неї з клопотання долучивши до нього, серед іншого, згоду землекористувача, справжність підпису на якій засвідчено нотаріально.

Листом від 06 листопада 2023 року № 3960/05-02-25/23 позивач звернувся до Рівненської обласної державної адміністрації з проханням припинити право постійного користування Державного навчального закладу "Дубенське вище художнє професійно- технічне училище" земельної ділянки з кадастровим номером :02:001:1631, яка необхідна для обслуговування адміністративного будинку, який перебуває у комунальній власності.

Рівненська обласна державна адміністрація листом від 11 грудня 2023 року № 11622/0/01-53/23 повідомила, що для вирішення постановленого питання до неї слід звернутися з клопотання долучивши до нього, серед іншого, згоду землекористувача, справжність підпису на якій засвідчено нотаріально.

На переконання позивача, без отримання згоди землекористувача неможливо здійснити поділ земельної ділянки з кадастровим номером :02:001:1631 та припинити відповідачу по справі право користування ділянкою, яка буде сформована внаслідок поділу та на якій розташований належний позивачу адміністративний будинок.

Мотивована оцінка аргументів сторін, підстави їх відхилення, джерела права й акти їх застосування та висновок суду.

Оцінюючи подані докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об`єктивному розгляді в судовому засіданні всіх обставин справи в їх сукупності, та, враховуючи те, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, суд вважає, що позовні вимоги в даній справі задоволенню не підлягають з наступних підстав.

У ч. ч. 1, 4 ст. 11 ЦК України передбачено, що цивільні права і обов`язки виникають як із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, так і з інших дій, які за аналогією, породжують цивільні права та обов`язки. У випадках, встановлених актами цивільного законодавства, цивільні права та обов`язки виникають безпосередньо з актів органів державної влади, органів влади Автономної Республіки Крим, органів місцевого самоврядування.

Відповідно до ч. 1 ст. 15 Цивільного кодексу України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорення.

За приписами ч. 1 ст. 16 Цивільного кодексу України, кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Способи захисту цивільних прав та інтересів визначені ч. 2 ст. 16 ЦК України, відповідно до якої одним з таких є визнання незаконними рішення, дій чи бездіяльності органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб.

Згідно з ч. 1 ст. 116 ЗК України громадяни та юридичні особи набувають права власності та права користування земельними ділянками із земель державної або комунальної власності за рішенням органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування в межах їх повноважень, визначених цим Кодексом, або за результатами аукціону.

Частиною 1 статті 92 ЗК України визначено, що право постійного користування земельною ділянкою - це право володіння і користування земельною ділянкою, яка перебуває у державній або комунальній власності, без встановлення строку.

Відповідно до статті 122 ЗК України вирішення питань щодо передачі земельних ділянок у власність або у користування із земель державної власності належить до компетенції відповідного органу виконавчої влади.

Аналізуючи наведені норми у їх сукупності, можна дійти висновку, що прийняття органом виконавчої (державної) влади ненормативного акта породжує виникнення правовідносин, пов`язаних із реалізацією певних суб`єктивних прав та охоронюваних законом інтересів у сфері земельних правовідносин. Тобто рішення органу виконавчої влади є підставою для виникнення, зміни або припинення прав та обов`язків фізичних та юридичних осіб.

Судом встановлено, що Державний навчальний заклад "Дубенське вище художнє професійно-технічне училище" користується земельною ділянкою площею 0,6984 (кадастровий номер :02:001:1631), відповідно до рішення Дубенської міської ради від 23 липня 2004 року № 888 та підтверджується актом на право постійного користування земельною ділянкою від 17 лютого 2006 року № 265008.

Частиною 1 статті 95 ЗК України передбачено, що землекористувачі, якщо інше не передбачено законом або договором, мають право: а) самостійно господарювати на землі; б) власності на посіви і насадження сільськогосподарських та інших культур, на вироблену продукцію; в) використовувати у встановленому порядку для власних потреб наявні на земельній ділянці загальнопоширені корисні копалини, торф, ліси, водні об`єкти, а також інші корисні властивості землі; г) на відшкодування збитків у випадках, передбачених законом; ґ) споруджувати жилі будинки, виробничі та інші будівлі і споруди.

Згідно приписів ч. 5 ст. 116 ЗК України земельні ділянки, які перебувають у власності чи користуванні громадян або юридичних осіб, передаються у власність чи користування за рішенням органів виконавчої влади чи органів місцевого самоврядування лише після припинення права власності чи користування ними в порядку, визначеному законом.

Відповідно до ст. 141 ЗК України підставами припинення права користування земельною ділянкою є: а) добровільна відмова від права користування земельною ділянкою; б) вилучення земельної ділянки у випадках, передбачених цим Кодексом; в) припинення діяльності релігійних організацій, державних чи комунальних підприємств, установ та організацій; г) використання земельної ділянки способами, які суперечать екологічним вимогам; ґ) використання земельної ділянки не за цільовим призначенням; д) систематична несплата земельного податку або орендної плати; е) набуття іншою особою права власності на жилий будинок, будівлю або споруду, які розташовані на земельній ділянці; є) використання земельної ділянки у спосіб, що суперечить вимогам охорони культурної спадщини.

Перелік підстав для припинення права користування земельною ділянкою є вичерпним.

Суд зазначає, що в позовній заяві позивачем в нормативно-правове обґрунтування вимог зроблено посилання, зокрема на ст. 120 ЗК України.

Вказана норма регулює правовідносини щодо переходу права на земельну ділянку у разі набуття права на жилий будинок, будівлю або споруду.

Відповідно до ч. 13 ст. 120 ЗК України (в редакції на час звернення позивача до Рівненської обласної державної адміністрації з проханням про поділ земельної ділянки) У разі набуття права власності на об`єкт нерухомого майна (жилий будинок (крім багатоквартирного), іншу будівлю або споруду, єдиний майновий комплекс), об`єкт незавершеного будівництва, розміщений на земельній ділянці, що перебуває у постійному користуванні, особами, які не можуть набувати земельну ділянку на такому праві, вони набувають таку земельну ділянку із земель державної або комунальної власності у власність або оренду. Набувач права власності на такий об`єкт зобов`язаний протягом 30 днів з дня державної реєстрації права власності на такий об`єкт звернутися до відповідного органу виконавчої влади або органу місцевого самоврядування з клопотанням про передачу йому у власність або оренду земельної ділянки, на якій розміщений такий об`єкт, що належить йому на праві власності, у порядку, передбаченому статтями 118, 123 або 128 цього Кодексу.

Орган виконавчої влади або орган місцевого самоврядування зобов`язаний не пізніше 30 днів з дня отримання поданого у встановленому порядку клопотання припинити право постійного користування земельною ділянкою, на якій розміщений відповідний об`єкт, та передати її у власність або оренду набувачу права власності на такий об`єкт.

Пропущення строку подання клопотання, зазначеного в абзаці першому цієї частини, не може бути підставою для відмови набувачу права власності на відповідний об`єкт у передачі йому у власність або оренду земельної ділянки, на якій розміщений такий об`єкт. у разі набуття права власності на жилий будинок, будівлю або споруду, що перебувають у власності, користуванні іншої особи, припиняється право власності, право користування земельною ділянкою, на якій розташовані ці об`єкти. До особи, яка набула право власності на жилий будинок, будівлю або споруду, розміщені на земельній ділянці, що перебуває у власності іншої особи, переходить право власності на земельну ділянку або її частину, на якій вони розміщені, без зміни її цільового призначення.

Окрім того, позивач посилався на норми п. 6 ст. 791 Земельного кодексу України відповідно до якої формування земельних ділянок шляхом поділу та об`єднання раніше сформованих земельних ділянок, які перебувають у власності або користуванні, без зміни їх цільового призначення здійснюються за технічною документацією із землеустрою щодо поділу та об`єднання земельних ділянок. Поділ, об`єднання земельної ділянки, що перебуває у заставі, здійснюється за згодою землекористувача, заставодержателя. Поділ, об`єднання земельної ділянки, що перебуває у користуванні, здійснюється за згодою землекористувача, заставодержателя. Справжність підпису на такій згоді засвідчується нотаріально.

Судом встановлено, що предметом справи є вимога позивача про зобов`язання відповідача надати останньому згоду на поділ земельної ділянки площею 0,6984 та кадастровий номер :02:001:1631.

Згідно із частиною другою статті 19 Конституції України, органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Наведена норма означає, що суб`єкт владних повноважень зобов`язаний діяти лише на виконання закону, за умов і обставин, визначених ним, вчиняти дії, не виходячи за межі прав та обов`язків, дотримуватися встановленої законом процедури, обирати лише встановлені законодавством України способи правомірної поведінки під час реалізації своїх владних повноважень.

За змістом статті 3 Земельного кодексу України земельні відносини в Україні регулюються Конституцією України, цим Кодексом, а також прийнятими відповідно до них нормативно-правовими актами.

Відповідно до частини другої статті 4 Земельного кодексу України завданням земельного законодавства є регулювання земельних відносин з метою забезпечення права на землю громадян, юридичних осіб, територіальних громад та держави, раціонального використання та охорони земель.

Згідно з частиною другою статті 79-1 Земельного кодексу України формування земельних ділянок здійснюється, зокрема, шляхом поділу чи об`єднання раніше сформованих земельних ділянок.

Відповідно до частини першої статті 123 Земельного кодексу України надання земельних ділянок державної або комунальної власності у користування здійснюється Верховною Радою Автономної Республіки Крим, Радою міністрів Автономної Республіки Крим, органами виконавчої влади або органами місцевого самоврядування.

Рішення зазначених органів приймається на підставі проектів землеустрою щодо відведення земельних ділянок у разі: надання земельної ділянки із зміною її цільового призначення; формування нової земельної ділянки (крім поділу та об`єднання).

Частиною шостою статті 79-1 Земельного кодексу України передбачено, що формування земельних ділянок шляхом поділу та об`єднання раніше сформованих земельних ділянок, які перебувають у власності або користуванні, без зміни їх цільового призначення здійснюються за технічною документацією із землеустрою щодо поділу та об`єднання земельних ділянок.

Відповідно до статті 56 Закону України "Про землеустрій" технічна документація із землеустрою щодо поділу та об`єднання земельних ділянок, зокрема, включає згоду власника земельної ділянки на поділ чи об`єднання земельних ділянок користувачем.

Як вбачається з матеріалів справи, відповідач (землекористувач) згоди на поділ земельної ділянки не надав, Рівненська обласна державна адміністрація у свою чергу без нотаріально засвідченої згоди землекористувача, не надала згоду на розроблення технічної документації на поділ земельної ділянки.

Так, поняття дискреційних повноважень наведене, зокрема, у Рекомендаціях Комітету Міністрів Ради Європи № R(80)2, яка прийнята Комітетом Міністрів 11 березня 1980 року на 316-й нараді, відповідно до яких під дискреційними повноваженнями слід розуміти повноваження, які адміністративний орган, приймаючи рішення, може здійснювати з певною свободою розсуду, тобто, коли такий орган може обирати з кількох юридично допустимих рішень те, яке він вважає найкращим за даних обставин.

Дискреційні повноваження в більш вузькому розумінні - це можливість діяти за власним розсудом, в межах закону, можливість застосувати норми закону та вчинити конкретні дії (або дію) серед інших, кожні з яких окремо є відносно правильними (законними).

Тобто, дискреційними є право суб`єкта владних повноважень обирати у конкретній ситуації між альтернативами, кожна з яких є правомірною. Прикладом такого права є повноваження, які закріплені у законодавстві із застосуванням слова "може". При цьому дискреційні повноваження завжди мають межі, встановлені законом.

Аналогічна позиція викладена, зокрема, у постановах Верховного Суду від 23 січня 2018 року у справі № 208/8402/14-а, від 29 березня 2018 року у справі № 816/303/16, від 06 березня 2019 року у справі № 200/11311/18-а, від 16 травня 2019 року у справі № 818/600/17 та від 21 листопада 2019 року у справі № 344/8720/16-а.

Повноваження відповідача щодо надання згоди на розробку технічної документації із землеустрою щодо поділу земельної ділянки є дискреційним, оскільки в цьому випадку у відповідача є два варіанти поведінки, а саме надати згоду або відмовити у її наданні.

Норми статті 79-1 Земельного кодексу України не містять імперативного характеру.

У силу вимог ч. 1 ст. 74 ГПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Статтями 76-78 ГПК України встановлено, що належними є докази, на підставі яких можна встановити обставини, які входять в предмет доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування. Предметом доказування є обставини, які підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Обставини, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

Суд, за результатами з`ясування обставин, на які сторони посилалися як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були дослідженні, і з наданням оцінки всім аргументам учасників справи у їх сукупності та взаємозв`язку, як це передбачено вимогами ст. ст. 75-79, 86 ГПК України, суд дійшов висновку про відсутність порушень майнових прав позивача, тому, у задоволенні позову слід відмовити у повному обсязі.

З приводу оцінки усього обсягу заперечень відповідача та аргументів позивача, котрі наведені у процесуальних заявах по суті спору, суд зазначає, що у справі Європейського суду з прав людини "Серявін та інші проти України" (заява № 4909/04; від 10 лютого 2010 року; пункт 58) зазначено, що національний суд має певну свободу розсуду щодо вибору аргументів у тій чи іншій справі та прийняття доказів на підтвердження позицій сторін. Призначення обґрунтованого рішення полягає у тому, щоб продемонструвати сторонам, що вони були почуті. Вмотивоване рішення дає стороні можливість оскаржити його та отримати його перегляд вищестоящою інстанцією (Рішення Європейського суду з прав людини у справі "Hirvisaari v. Finland", заява № 49684/99, п. 30, від 27 вересня 2001 року). Водночас, статтю 6 параграфу 1 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод не можна розуміти як таку, що вимагає пояснень детальної відповіді на кожний аргумент сторін. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною залежно від характеру рішення (Рішення Європейського суду з прав людини у справі "Салов проти України" (заява № 65518/01; від 6 вересня 2005 року; пункт 89). Таким чином, у судовому вердикті має надаватись першочергово саме правова оцінка доводів сторін. Отже, обґрунтованість рішення залежить від особливостей кожної справи, фактичних та інших обставин, що характеризують індивідуальні особливості справи.

Європейський суд з прав людини вказав, що п. 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Отже, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі ст. 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (рішення у справах "Проніна проти України", "Серявін та інші проти України", "Ruiz Torija v. Spain" тощо).

Порушені права та інтереси позивача.

Відповідно до ч. 2 ст. 4 ГПК України юридичні та фізичні особи-підприємці, фізичні особи, які не є підприємцями, державні органи, органи місцевого самоврядування мають право на звернення до господарського суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав та законних інтересів у справах, віднесених законом до юрисдикції господарського суду, а також для вжиття передбачених законом заходів, спрямованих на запобігання правопорушенням.

Суд зазначає, що позивачем не доведено порушеного права, що у свою чергу обумовлено настання передбачених законом правових наслідків.

Судові витрати.

Відповідно до ч. 1 ст.123 ГПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи, які передбачені ч. 3 ст. 123 ГПК України.

Згідно до п. 2 ч. 1 ст. 129 ГПК України судовий збір покладається у спорах, що виникають при виконанні договорів та з інших підстав, - на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Судовий збір, згідно статті 129 ГПК України, залишається за позивачем.

Керуючись ст. 123, 129, 232, 233, 236-240 Господарського процесуального кодексу України, суд -

ВИРІШИВ:

1. В задоволенні позову Дубенська міська рада до відповідача Державного навчального закладу "Дубенське вище художнє професійно-технічне училище" про зобов`язання вчинити дії - відмовити.

Рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Рішення суду може бути оскаржено до Північно-західного апеляційного господарського суду протягом двадцяти днів з дня його проголошення через господарський суд, що прийняв рішення або безпосередньо до апеляційного суду. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини рішення суду, або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Повний текст рішення складено та підписано 05 квітня 2024 року.

Суддя Войтюк В.Р.