РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

м. Київ

03.04.2024Справа № 910/555/24
Господарський суд міста Києва у складі судді Алєєвої І.В., розглянувши в порядку спрощеного позовного провадження справу

за позовом Приватного підприємства «Чудсервіс»

до Товариства з обмеженою відповідальністю «Мультимодальні транспортні технології»

про стягнення 290 329, 99 грн.

Без виклику представників сторін.

ОБСТАВИНИ СПРАВИ:

Приватного підприємства «Чудсервіс» звернулось до Господарського суду міста Києва із позовом до Товариства з обмеженою відповідальністю «Мультимодальні транспортні технології» про стягнення 290 329, 99 грн.

Позовні вимоги обґрунтовані порушенням відповідачем зобов`язань за укладеним між сторонами договором оренди залізничного рухомого складу від 06.11.2023 № 06/11/23-ОВ.

Частиною 1 статті 247 Господарського процесуального кодексу України встановлено, що малозначні справи розглядаються у порядку спрощеного позовного провадження.

Відповідно до частини 1 статті 250 Господарського процесуального кодексу України питання про розгляд справи у порядку спрощеного позовного провадження суд вирішує в ухвалі про відкриття провадження у справі.

Частиною 5 статті 252 Господарського процесуального кодексу України передбачено, що суд розглядає справу в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи за наявними у справі матеріалами, за відсутності клопотання будь-якої із сторін про інше. За клопотанням однієї із сторін або з власної ініціативи суду розгляд справи проводиться в судовому засіданні з повідомленням (викликом) сторін.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 22.01.2024 позовну заяву залишено без руху.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 08.02.2024 позовну заяву прийнято судом до розгляду та відкрито провадження у справі. Приймаючи до уваги малозначність справи в розумінні частини 5 статті 12 Господарського процесуального кодексу України, враховуючи ціну позову, характер спірних правовідносин та предмет доказування, господарським судом вирішено розгляд справи здійснювати за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) сторін, у зв`язку з чим надано відповідачу строк для подання відзиву на позовну заяву, а позивачу - для подання відповіді на відзив. Ухвалу суду сторони отримали у встановленому законом порядку.

Відповідач не подав до суду відзив на позов, тобто не скористався наданим їм процесуальним правом, передбаченим статтею 178 Господарського процесуального кодексу України.

Згідно з ч. 2 ст. 178 Господарського процесуального кодексу України у разі ненадання відповідачем відзиву у встановлений судом строк без поважних причин суд має право вирішити спір за наявними матеріалами справи.

Приймаючи до уваги, що відповідач не подав до суду відзив на позов, а відтак не скористався наданим їм процесуальним правом, за висновками суду, у матеріалах справи достатньо документів, які мають значення для правильного вирішення спору, внаслідок чого справа може бути розглянута за наявними у ній документами відповідно до частини 2 статті 178 Господарського процесуального кодексу України.

При цьому, оскільки до суду не надходило клопотань учасників справи або одного з них в порядку частини 5 статті 252 Господарського процесуального кодексу України про розгляд справи з повідомленням (викликом) сторін, з огляду на відсутність у суду підстав для виклику сторін з власної ініціативи, господарський суд розглядає справу без проведення судового засідання.

У частині 8 статті 252 Господарського процесуального кодексу України передбачено, що при розгляді справи у порядку спрощеного провадження суд досліджує докази і письмові пояснення, викладені у заявах по суті справи, а у випадку розгляду справи з повідомленням (викликом) учасників справи - також заслуховує їх усні пояснення. Судові дебати не проводяться.

Згідно з частиною 4 статті 240 Господарського процесуального кодексу України у разі розгляду справи без повідомлення (виклику) учасників справи суд підписує рішення без його проголошення.

Дослідивши матеріали справи, об`єктивно оцінивши надані суду докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, Господарський суд міста Києва,

УСТАНОВИВ:

06.11.2023між позивачем (орендодавець) та відповідачем (орендар) укладено Договір оренди залізничного рухомого складу № 06/11/23-ОВ, за яким орендодавець передає, а орендар приймає у тимчасове платне користування рухомий склад - залізничні вагони - зерновози, укомплектовані відповідно до технічної документації, придатні в технічному і комерційному відношенні для перевезення вантажів - зернові вантажі, сільськогосподарська продукція, та ін. згідно з вимогами на вагони встановленої моделі, (далі по договору - «РС»), крім сірки, вапна негашеного, добрив та інших матеріалів, які піддають РС корозії і деформації) (п. 1.1. Договору).

Відповідно до п. 4.1. Договору вартість оренди однієї одиниці РС за одну добу оренди становить 1800, 00 грн з ПДВ.

Згідно п. 4.3. Договору, оплата орендної плати здійснюється орендарем в наступному порядку:

- гарантійна сума (у розмірі 100 % місячної оренди) - в повному розмірі згідно суми, зазначеної в рахунку орендодавця, - не пізніше 3-х банківських днів з моменту виставленого рахунку. Рахунки на гарантійні суми виставляються на групи вагонів, які відправляються у оренду по факту оформлення кожної окремої групи вагонів для перевезення на станцію навантаження у порожньому стані;

- оплата за перший місяць оренди (або його частину з моменту прибуття вагонів на станцію передачі у оренду) - згідно суми, зазначеної в рахунку орендодавця, - протягом 3-х банківських днів з моменту підписання Акту прийому-передачі РС в оренду та виходячи з кількості РС, кількості днів оренди в цьому місяці і плати за оренду одного вагона на добу;

- за кожний наступний місяць оренди - шляхом 100 % передоплати за місяць оренди, не пізніше 3-х робочих днів поточного місяця оренди, на підставі рахунку орендодавця, виходячи з кількості РС, кількості днів оренди в місяці і плати за оренду одного вагона на добу.

Позивач вказує, що на виконання вимог п. 4.3. Договору, орендар перерахував на розрахунковий рахунок орендодавця гарантійну суму коштів в розмірі 324 000, 00 грн.

Згідно п. 4.5. Договору, гарантійна сума слугує забезпеченням цілісності РС і виконання орендарем своїх зобов`язань, а саме: виконання зобов`язань по відшкодуванню витрат по ремонту пошкоджених з вини орендаря вагонів, сплати погоджених тарифів при поверненні вагонів з оренди та виконання зобов`язань по строкам оплати оренди вагонів. Орендодавець має право в односторонньому порядку використовувати гарантійну суму на цілі вказані в цьому пункті договору, а орендар зобов`язаний в найкоротші строки поповнити гарантійну суму у випадку її використання орендодавцем на вказані цілі. Гарантійна сума не може бути використаною в якості оплати за останній місяць оренди вагонів.

Згідно Акта приймання-передавання вагонів в оренду № 1 від 12.11.2023 позивач передав відповідачу в оренду шість вагонів.

Відповідно до п. 4.10. Договору фінансові зобов`язання зі сплати орендарем орендних платежів починаються з моменту підписання Актів прийому-передачі РС в оренду і закінчуються фактом повернення РС відповідно до умов Договору та підписанням Актів прийому передачі РС з оренди.

Після підписання Акта приймання-передачі вагонів в оренду орендодавець направив орендарю рахунок за оренду вагонів в листопаді на суму 205 200, 00 грн.

Позивач вказує, що згідно п. 5.1.2. Договору, орендар зобов`язується своєчасно і в повному обсязі здійснювати оплату орендних платежів. Однак, орендар вказаних коштів не перерахував, у зв`язку з чим, у відповідача перед позивачем за листопад 2023 року утворилась заборгованість в розмірі 205 200, 00 грн.

Відповідно до п. 7.10. Договору, у разі невиконання орендарем умов, передбачених в п. 4.3. Договору (порядок сплати орендної плати) орендодавець має право на дострокове розірвання Договору в односторонньому порядку на умовах, передбачених цим Договором.

Крім того, відповідно до умов п. 10.4. Договору, за наявності підстав до його дострокового розірвання, орендодавець зобов`язаний повідомити орендаря про таке дострокове розірвання Договору та надати транспортну інструкцію на повернення РС не менше ніж за 5 робочих днів до передбачуваної дати розірвання. Договір вважається розірваним після закінчення зазначеного в повідомленні орендодавця терміну.

У зв`язку з тим, що кошти за перший місяць оренди вагонів (листопад 2023) від відповідача не надійшли, позивач, 27.11.2023 направив відповідачу повідомленням про заплановане розірвання Договору на підставі п. 7.10. Договору, та надав строк протягом п`яти днів (до 01.12.2023 включно) повернути надані йому в оренду вагони з інструкцією на їх повернення.

За умовами п. 10.4. Договору, договір вважається розірваним після закінчення зазначеного в повідомленні орендодавця терміну, тобто з 02.12.2023 року.

Позивач вказує, що вагони повинні були бути повернуті з оренди 01.12.2023, а відповідач їх повернув лише 19.12.2023, про що складено відповідний Акт № 1 приймання-передачі вагонів з оренди.

Відповідно, за прострочений період повернення вагонів, орендареві продовжувалась нараховуватися орендна плата.

Вартість оренди вагонів за грудень 2023 року (з 01.12.2023 по 19.12.2023) складає 205 200, 00 грн., яку відповідач також не сплатив.

Пунктом 7.5. Договору сторони визначили, що у разі затримки повернення РС після спливу строку, зазначеного в транспортній інструкції, а також по закінченню терміну дії договору чи при достроковому його розірванні (припиненні), орендар несе відповідальність у вигляді штрафу в розмірі подвійної ставки орендної плати згідно п. 4.1. договору за кожен вагон за кожен день прострочення повернення РС орендодавцю та до підписання з ним Акту прийому-передачі РС з оренди. Штраф сплачується орендарем протягом 3 робочих днів з моменту отримання претензії орендарем.

Листом від 04.12.2023 позивач направив відповідачу попередження про застосування штрафних санкцій.

Позивач, відповідно до п. 7.5. Договору з 02.12.2023 по 19.12.2023 нараховував орендареві подвійну орендну плату за кожен вагон прострочення повернення РС з оренди. Кількість прострочення повернення вагонів з оренди в грудні 2023 склала 18 діб, а тому відповідач на користь позивача додатково повинен сплати подвійну орендну плату за грудень у розмірі 194 400,00 грн.

Позивач враховуючи, що згідно п. 4.5. Договору, гарантійна сума слугує забезпеченням цілісності РС і виконання орендарем своїх зобов`язань, а саме: виконання зобов`язань по відшкодуванню витрат по ремонту пошкоджених з вини орендаря вагонів, сплати погоджених тарифів при поверненні вагонів з оренди та виконання зобов`язань по строкам оплати оренди вагонів, орендодавець має право в односторонньому порядку використовувати гарантійну суму на цілі вказані в цьому пункті Договору а тому вказана сума заборгованості за оренду вагонів за листопад 2023 року в розмірі 205 200, 00 грн була списана з гарантійної суми. Залишок гарантійної суми склав 118 800, 00 грн.

Виходячи з того, що згідно п. 4.5. Договору гарантійна сума не може бути використаною в якості оплати за останній місяць оренди вагонів, орендодавець решту гарантійної суми в якості погашення заборгованості за грудень 2023 року не списував.

Однак, відповідно до умов п. 7.13. Договору, сторони домовились про те, що у разі допущення орендарем порушень, вказаних у п. 7.1. - 7.12. цього договору, в залежності від обсягу наявності на рахунках орендодавця невикористаних коштів гарантійної суми, перерахованих згідно п. 4.3. договору, орендодавець має право утримати з цих коштів збитки від нанесеної орендарем шкоди.

Позивач вказує, що на п. 7.5. договору (умови нарахування подвійної оренди) поширюються положення п. 7.13. договору, у зв`язку з чим заборгованості відповідача за подвійну оренду в сумі 118 800, 00 грн була списана з залишку гарантійної суми, а тому заборгованості відповідача перед позивачем за подвійну оренду склала 75 600, 00 грн.

З урахуванням викладеного, за неналежне виконання відповідачем умов Договору оренди залізничного рухомого складу від 06.11.2023 № 06/11/23-ОВ у відповідача перед позивачем утворилась заборгованість за оренду вагонів за грудень 2023 у розмір 205 200, 00 грн та залишку заборгованості за подвійну оренду за прострочення повернення вагонів у розмірі 75 600, 00 грн.

Згідно із ст. 11 ЦК України підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є договори та інші правочини.

Договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків (ст. 626 ЦК України).

Статтею 627 ЦК України встановлено, що відповідно до ст. 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

У відповідності до ст. 509 ЦК України та ст. 173 ГК України в силу господарського зобов`язання, яке виникає між суб`єктом господарювання та іншим учасником (учасниками) відносин у сфері господарювання, один суб`єкт (зобов`язана сторона, у тому числі боржник) зобов`язаний вчинити певну дію господарського чи управлінсько-господарського характеру на користь іншого суб`єкта (виконати роботу, передати майно, сплатити гроші, надати інформацію тощо), або утриматися від певних дій, а інший суб`єкт (управнена сторона, у тому числі кредитор) має право вимагати від зобов`язаної сторони виконання її обов`язку.

Частина 1 ст. 193 ГК України встановлює, що суб`єкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобов`язання належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобов`язання - відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться і до виконання господарських договорів застосовуються відповідні положення Цивільного кодексу України з урахуванням особливостей, передбачених цим Кодексом.

Частиною 2 ст. 193 ГК України визначено, що кожна сторона повинна вжити усіх заходів, необхідних для належного виконання нею зобов`язання, враховуючи інтереси другої сторони та забезпечення загальногосподарського інтересу. Порушення зобов`язань є підставою для застосування господарських санкцій, передбачених цим Кодексом, іншими законами або договором.

Відповідно до статей 525, 526 ЦК України зобов`язання має виконуватись належним чином, відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту та інших вимог, що звичайно ставляться; одностороння відмова від виконання зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом.

Договір є обов`язковим до виконання сторонами (ст. 629 ЦК України).

Частиною 1 ст. 759 ЦК України визначено, що за договором найму (оренди) наймодавець передає або зобов`язується передати наймачеві майно у володіння та користування за плату на певний строк.

Аналогічні положення закріплені у в ч. 1 ст. 283 ГК України.

Згідно ч. 1, 5 ст. 762 ЦК України, за найм (оренду) майна з наймача справляється плата, розмір якої встановлюється договором найму. Плата за найм (оренду) майна вноситься щомісячно, якщо інше не встановлено договором.

За приписами п. 1 ст. 530 ЦК України якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

Відповідно до ст. 629 ЦК України, договір є обов`язковим для виконання сторонами.

Отже, змістом взаємних договірних зобов`язань сторін є обов`язок позивача надати відповідачу в оренду вагони, який породжує обов`язок відповідача прийняти їх, використовувати відповідно до умов договору та сплачувати у строки визначені договором орендні платежі.

Враховуючи, що строк оплати по орендних платежах настав, ненадання відповідачем контрозрахунку заборгованості та будь-яких заперечень, враховуючи відсутність доказів оплати, вимоги позивача про стягнення з відповідача заборгованість за оренду вагонів за грудень 2023 у розмір 205 200, 00 грн та заборгованості за подвійну оренду з прострочення повернення вагонів у розмірі 75 600, 00 грн, є обґрунтованими та такими, що підлягають задоволенню.

Стаття 610 ЦК України визначає, що порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).

Приписами ст. 611 ЦК України визначено, що у разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема, сплата неустойки.

Згідно з частинами 1, 3 ст. 549 ЦК України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання. Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання.

Статтею 1 Закону України «Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов`язань» передбачено, що платники грошових коштів сплачують на користь одержувачів цих коштів за прострочку платежу пеню в розмірі, що встановлюється за згодою сторін. Згідно ст. 3 вищезазначеного Закону України, розмір пені, передбачений статтею 1, обчислюється від суми простроченого платежу та не може перевищувати подвійної облікової ставки Національного банку України, що діяла у період, за який сплачується.

Відповідно до ч. 6 ст. 232 ГК України нарахування штрафних санкцій за прострочення виконання зобов`язання, якщо інше не встановлено законом або договором, припиняється через шість місяців від дня, коли зобов`язання мало бути виконано.

За умовами п. 7.2. Договору, за несвоєчасну оплату орендних платежів Орендар зобов`язується сплатити орендодавцю пеню в розмірі подвійної облікової ставки НБУ від суми заборгованості за кожен день прострочення платежу. При цьому пеня розраховується, виходячи з кількості РС, що перебував в оренді в період прострочення оплати за орендною ставкою в даний період.

Позивачем заявлено до стягнення з відповідача 7369, 05 грн пені.

Господарський суд враховуючи викладене та здійснивши перевірку наданого позивачем математичного розрахунку пені, дійшов висновку про обґрунтованість вимог позивача про стягнення з відповідача пені, у заявленому розмірі.

Крім того, позивачем заявлено вимоги про стягнення 724, 54 грн 3 % річних та 1436, 40 грн інфляційних втрат.

Наявними в матеріалах справи доказами підтверджується порушення відповідачем зобов`язань за Договором, а отже відповідач є таким, що прострочив виконання грошового зобов`язання за Договором.

Відповідальність за порушення грошового зобов`язання передбачена статтею 625 ЦК України.

Так, за приписами ч. 1 ст. 625 ЦК України, боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання.

Боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом (ч. 2 ст. 625 ЦК України).

Відтак, враховуючи положення ч. 2 ст. 625 ЦК України, нарахування інфляційних втрат на суму боргу та 3 % річних входять до складу грошового зобов`язання і є особливою мірою відповідальності боржника (спеціальний вид цивільно-правової відповідальності) за прострочення грошового зобов`язання, оскільки виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат (збитків) кредитора від знецінення грошових коштів внаслідок інфляційних процесів та отримання компенсації (плати) від боржника за користування утримуваними ним грошовими коштами, належними до сплати кредиторові.

Вимагати сплати суми боргу з врахуванням індексу інфляції, а також 3 % річних є правом кредитора, яким останній наділений в силу нормативного закріплення зазначених способів захисту майнового права та інтересу.

Нарахування інфляційних втрат здійснюються окремо за кожен період часу, протягом якого діяв відповідний індекс інфляції, а одержані таким чином результати підсумовуються за весь час прострочення виконання грошового зобов`язання.

Верховний Суд у складі Об`єднаної палати Касаційного господарського суду у постанові від 20 листопада 2020 року у справі № 910/13071/19 роз`яснила, що сума боргу, внесена за період з 1 до 15 числа включно відповідного місяця, індексується за період з урахуванням цього місяця, а якщо суму внесено з 16 до 31 числа місяця, то розрахунок починається з наступного місяця. За аналогією, якщо погашення заборгованості відбулося з 1 по 15 число включно відповідного місяця - інфляційна складова розраховується без урахування цього місяця, а якщо з 16 до 31 числа місяця - інфляційна складова розраховується з урахуванням цього місяця.

Отже, якщо період прострочення виконання грошового зобов`язання складає неповний місяць, то інфляційна складова враховується або не враховується в залежності від математичного округлення періоду прострочення у неповному місяці.

Методику розрахунку інфляційних втрат за неповний місяць прострочення виконання грошового зобов`язання доцільно відобразити, виходячи з математичного підходу до округлення днів у календарному місяці, упродовж якого мало місце прострочення, а саме:

- час прострочення у неповному місяці більше півмісяця (> 15 днів) = 1 (один) місяць, тому за такий неповний місяць нараховується індекс інфляції на суму боргу;

- час прострочення у неповному місяці менше або дорівнює половині місяця (від 1, включно з 15 днями) = 0 (нуль), тому за такий неповний місяць інфляційна складова боргу не враховується.

Згідно з імперативними вимогами статті 13 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» та статті 236 Господарського процесуального кодексу України, висновки щодо застосування норм права, викладені у постановах Верховного Суду, є обов`язковими для всіх суб`єктів владних повноважень, які застосовують у своїй діяльності нормативно-правовий акт, що містить відповідну норму права; при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Перевіривши розрахунок позивача по інфляційним втратам та періоди, по яким заявлено інфляційне нарахуванням з урахуванням зазначеної практики Об`єднаної палати Касаційного господарського суду, господарський суд вважає, що вимоги позивача про стягнення інфляційних втрат підлягають задоволенню в сумі 1436, 40 грн.

Дослідивши здійснений позивачем розрахунок заявленої до стягнення суми 3 %, суд вважає його обґрунтованим, арифметично вірним та таким, що не суперечить нормам чинного законодавства, у зв`язку з чим вимоги в цій частині підлягають задоволенню в розмірі 724, 54 грн.

Відповідно до п. 81 Постанови Великої Палати Верховного Суду від 18.03.2020 № 129/1033/13-ц, принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин справи та покладає тягар доказування на сторони. Водночас цей принцип не створює для суду обов`язок вважати доведеною та встановленою обставину, про яку стверджує сторона. Таку обставину треба доказувати таким чином, аби реалізувати стандарт більшої переконливості, за яким висновок про існування стверджуваної обставини з урахуванням поданих доказів видається вірогіднішим, ніж протилежний.

Статтею 73 ГПК України, встановлено, що доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Належними є докази, на підставі яких можна встановити обставини, які входять в предмет доказування.

Відповідно до ст. 86 ГПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

За таких обставин, суд оцінивши подані докази та наведені обґрунтування за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об`єктивному розгляді всіх обставин справи, дійшов висновку, що позовні вимоги підлягають задоволенню.

Судові витрати позивача по сплаті судового збору відповідно до положень статті 129 Господарського процесуального кодексу України покладаються на відповідача.

Керуючись ст. ст. 129, 236-238, 240, 252 Господарського процесуального кодексу України, суд,

ВИРІШИВ:

1. Позовні вимоги задовольнити.

2. Стягнути з ТОВАРИСТВА З ОБМЕЖЕНОЮ ВІДПОВІДАЛЬНІСТЮ «МУЛЬТИМОДАЛЬНІ ТРАНСПОРТНІ ТЕХНОЛОГІЇ» (03193, місто Київ, вул. Білика Івана, будинок 11, НЕЖИЛЕ ПРИМІЩЕННЯ 94, ідентифікаційний код 44873236) на користь ПРИВАТНОГО ПІДПРИЄМСТВА «ЧУДСЕРВІС» (03164, місто Київ, ВУЛИЦЯ БУЛАХОВСЬКОГО, будинок 5-Г, ідентифікаційний код 35545924) заборгованість з орендної плати у розмірі 205 200 (двісті п`ять тисяч двісті) грн 00 коп., заборгованість з подвійної оренди за прострочення повернення майна у розмірі 75 600 (сімдесят п`ять тисяч шістсот) грн 00 коп., пені у розмірі 7369 (сім тисяч триста шістдесят дев`ять) грн 05 коп., 3 % річних у розмірі 724 (сімсот двадцять чотири) грн 54 коп., інфляційних втрат у розмірі 1436 (одна тисяча чотириста тридцять шість) грн 40 коп. та витрат зі сплати судового збору у розмірі 4354 (чотири тисячі триста п`ятдесят чотири) грн 95 коп.

3. Видати наказ після набрання рішенням законної сили.

Рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом двадцяти днів. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини рішення суду, або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Суддя І.В. Алєєва