ЗАХІДНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
_________________________________________________________________________________________________________
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"21" березня 2024 р. Справа №907/345/23

Західний апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючої судді Орищин Г.В.,

суддів Галушко Н.А.,

Желіка М.Б.,

секретар судового засідання Хом`як Х.А.

розглянувши апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю «Іршавське АТП 12143» від 08.12.2023

на рішення Господарського суду Закарпатської області від 22.11.2023 (повний текст рішення складено 24.11.23, суддя Лучко Р.М.)

у справі № 907/345/23

за позовом Приватного акціонерного товариства «Закарпатавтотранс»

до відповідача 1 Товариства з обмеженою відповідальністю «Іршавське АТП 12143»

до відповідача 2 Товариства з обмеженою відповідальністю «Міжгірське АТП 12138»

за участю третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору на стороні відповідача Управління соціального захисту населення Хустської районної державної адміністрації

про визнання договорів недійсними,

за участю представників:

від позивача - Логойда В.М. (в режимі відеоконференції поза межами приміщення суду);

від відповідача 1 - Колотуха І.О. (в режимі відеоконференції в Господарському суді Закарпатської області);

від відповідача 2 - не з`явились;

від третьої особи - не з`явились.

25.04.2023 Приватне акціонерне товариство (далі ПрАТ) «Закарпатавтотранс» звернулося до Господарського суду Закарпатської області з позовом до Товариства з обмеженою відповідальністю (далі ТОВ) «Іршавське АТП 12143» та Товариства з обмеженою відповідальністю (далі ТОВ) «Міжгірське АТП 12138», в якому просить (з врахуванням заяви про зміну предмету позову) визнати недійсними укладені між відповідачами договори:

- договір про відступлення права вимоги від 09.02.2022, яким було відступлено вимогу сплати 440.383,61 грн. згідно рішення Господарського суду Закарпатської області від 15.09.2020 у справі № 907/51/19;

- договір про відступлення права вимоги від 09.02.2022, яким було відступлено вимогу сплати 734.143,99 грн. згідно рішення Господарського суду Закарпатської області від 07.12.2020 у справі № 907/71/20;

- договір про відступлення права вимоги від 09.02.2022, яким було відступлено вимогу сплати 366.004,42 грн. згідно рішення Господарського суду Закарпатської області від 16.11.2021 у справі № 907/321/21

- договір про відступлення права вимоги від 09.08.2022 щодо зобов`язання, яке було предметом судового розгляду в рамках господарської справи №907/51/19 (з врахуванням заяви про зміну предмету позову та заяви про збільшення (доповнення) позовних вимог).

В обґрунтування своїх позовних вимог ПрАТ «Закарпатавтотранс» покликається на те, що оспорювані договори про відступлення права вимоги є фраудаторними та укладені відповідачами свідомо на шкоду позивачу (кредитору) з метою не допустити стягнення з ТОВ «Іршавське АТП 12143» на користь ПрАТ «Закарпатавтотранс» грошових коштів за рішенням суду від 19.09.2018 у справі № 907/659/17.

Господарський суд Закарпатської області в рішенні від 22.11.2023 позовні вимоги ПрТА «Закарпатавтотрнас» задоволив; визнав недійсними оспорювані договори про відступлення права вимоги від 09.02.2022 та від 09.08.2022, укладені між Товариством з обмеженою відповідальністю «Іршавське АТП 12143» та Товариством з обмеженою відповідальністю «Міжгірське АТП 12138»; за рахунок відповідачів відшкодував позивачу витрати зі сплати судового збору.

Задовільняючи позовні вимоги ПрАТ «Закарпатавтотранс», Господарський суд Закарпатської області виходив з такого:

- ТОВ «Іршавське АТП 12143» (яким за оспорюваними договорами відступлено права вимоги на користь відповідача-2) є боржником у зобов`язанні перед позивачем - ПрАТ «Закарпатавтотранс», вимоги якого підтверджуються рішенням Господарського суду Закарпатської області від 19.09.2018 у справі №907/659/17, яке набрало законної сили у встановленому законом порядку і примусове виконання за яким здійснюється з квітня 2019 (понад 4 роки). В межах виконавчого провадження №58867076, в порядку ст. 56 Закону України «Про виконавче провадження», постановою виконавця від 10.04.2019 накладено арешт на все належне ТОВ «Іршавське АТП 12143» майно, а постановами від 17.04.2019, 26.01.2021, 12.11.2021, 24.08.2022, 29.03.2023 арешт накладено також на грошові кошти боржника, які містяться на відкритих ТОВ «Іршавське АТП 12143» рахунках в банківських установах;

- право грошової вимоги ТОВ «Іршавське АТП 12143» до Управління соціального захисту населення Хустської районної державної адміністрації (предмет оспорюваних договорів) є рухомим майном, а відтак з 10.04.2019 (дата накладення арешту на все належне відповідачу-1 майно в межах ВП 58867076) на них поширюються обмеження щодо розпорядження такими, в тому числі їх відчуження шляхом відступлення іншому (новому) кредитору;

- з наданих позивачем витягів з Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань від 22.04.2023 щодо ТОВ «Іршавське АТП 12143» та ТОВ «Міжгірське АТП 12138» вбачається, що на час укладення оспорюваних договорів учасниками - як ТОВ «Іршавське АТП 12143», так і ТОВ «Міжгірське АТП 12138» є фізичні особи ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , керівником обох юридичних осіб (як первісного кредитора, так і нового кредитора за оспорюваними договорами) є ОСОБА_4, який від імені ТОВ «Іршавське АТП 12143» виступив підписантом оспорюваних договорів про відступлення права вимоги. За встановленими обставинами справи, усі оспорювані договори укладені між ТОВ «Іршавське АТП 12143» в особі директора ОСОБА_4, що діє на підставі статуту та ТОВ «Міжгірське АТП 12138» в особі представника Колотухи Івана Олексійовича, що діє на підставі довіреності від імені ТОВ «Міжгірське АТП 12138» (який водночас є представником ТОВ «Іршавське АТП 12143», відповідно до договору про надання правової допомоги від 07.04.2021 року). Вказане підтверджує доводи позивача про пов`язаність та афілійованість відповідачів між собою як юридичних осіб, учасниками яких є одні і ті ж самі фізичні особи та які керуються однією особою, яка виконує функції виконавчого органу обох відповідачів. Крім цього, зміст оспорюваних договорів свідчить про їх безоплатний характер, позаяк жодною умовою чотирьох договорів відступлення не визначено обов`язку нового кредитора (ТОВ «Міжгірське АТП 12138») здійснити оплату вартості отриманої від первісного кредитора (ТОВ «Іршавське АТП 12143») вимоги. Таким чином, вказані обставини в сукупності вказують на фраудаторність оспорюваних позивачем договорів;

- фактичною метою укладення відповідачами оспорюваних договорів є позбавлення ТОВ «Іршавське АТП 12143» належного товариству активу - права вимоги, за рахунок якого позивач має обґрунтований та підставний інтерес в задоволенні власних грошових вимог до відповідача-1, які останнім тривалий час безпідставно не виконуються.

Товариство з обмеженою відповідальністю «Іршавське АТП 12143» не погодилося з ухваленим рішенням та оскаржило його в апеляційному порядку, покликаючись на неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального права, з огляду на таке:

- відповідач-1 з покликанням на норми ст. 202, 203, 215, 513,514, 516 та 627 Цивільного кодексу України зазначає, що чинним законодавством визначено, що правочин може бути визнаний недійсним лише з підстав, передбачених законом. Вирішуючи спори про визнання правочинів (договорів) недійсними, суд повинен встановити, зокрема, наявність, фактичних обставин, з якими закон пов`язує визнання таких правочинів (договорів) недійсними на момент їх вчинення (укладення) і настання відповідних наслідків, та в разі задоволення позовних вимог зазначити в судовому рішенні, в чому конкретно полягає неправомірність дій сторони та яким нормам законодавства не відповідає оспорюваний правочин. Обов`язок доведення наявності обставин, з якими закон пов`язує визнання судом оспорюваного правочину недійсним, покладається на позивача;

- скаржник вказує, що основними ознаками фіктивного правочину є: введення в оману (до або в момент укладення угоди) третьої особи щодо фактичних обставин правочину або дійсних намірів учасників; свідомий намір невиконання зобов`язань договору; приховування справжніх намірів учасників правочину. Натомість договір про відступлення права вимоги від 09.02.2022, укладений між ТОВ«Іршавське АТП 12143» та ТОВ «Міжгірське АТП 12138», як і інші оспорені в даній справі договори, був укладений з метою упорядкування господарської та фінансової діяльності відповідачів. Як вбачається з реєстру судових рішень у господарських справах за № 907/51/19, 907/71/20, 907/35/20, 907/321/21, 907/49/19, 907/322/21 також відбулися такі процесі по переведенню заборгованості на товариство в загальній сумі 3131127 гривень, що спростовує твердження позивача про фраудаторність правочину. Вказаний договір укладений через 2 роки після ухвалення Господарським судом Закарпатської області рішення від 07.12.2020 у справі №907/71/20, що свідчить про те, що оспорюваний правочин був укладений через значний проміжок часу з моменту виникнення у відповідача - 1 права вимоги про сплату грошових коштів з бюджету, що свідчить про відсутність будь-якого умислу укладати його з метою уникнути зобов`язання з виплати боргу позивачу. Оспорюваний договір укладений у письмовій формі та підписаний уповноваженими представниками сторін. При укладенні даного договору сторони належним чином досягли згоди з усіх істотних умов для відступлення права вимоги, відобразивши їх у тексті договору, у тому числі щодо предмету зобов`язання, яке відступається; вартості відступлених прав вимоги; передачі документів, що підтверджують право вимоги; щодо взаємних прав та обов`язків сторін, тощо. Таким чином, оспорюваний договір укладений у відповідності до норм чинного законодавства та згідно з волевиявленням сторін;

- однією із ознак фраудаторного правочину є те, що боржник перестає бути платоспроможним. Відповідач - 1, який є боржником по відношенню до позивача, є суб`єктом господарської діяльності вже понад 10 років. Станом на сьогоднішній день товариство не знаходиться в стані припинення, щодо нього не порушено процедури банкрутства.

З огляду на наведене, апелянт просить суд скасувати вказане рішення місцевого господарського суду та прийняти нове, яким в задоволенні позовних вимог відмовити.

Позивач, на виконання вимог ст. 263 ГПК України, подав відзив на апеляційну скаргу, в якому заперечує доводи апелянта та зазначає, що важливим для спірних правочинів є факт пов`язаності відповідачів, оскільки на момент їх укладення сторони мали одних і тих самих засновників і директора, докази чого містяться в матеріалах справи. При цьому важливо відзначити, що укладені договори про відступлення права вимоги не передбачають зустрічної компенсації від нового кредитора (відповідача-2) до первісного кредитора (відповідача-1), принаймні в тексті договорів про це немає жодного слова. Як чітко видно зі змісту всіх договорів відповідачі визначили оцінку права вимоги, що відступається, але не передбачили обов`язку проведення розрахунків, строків розрахунків, відповідальності за їх непроведення, тощо. З подібного формулювання абсолютно чітко випливає безоплатний для первісного кредитора характер оспрюваних договорів, що в умовах відсутності у нього інших ліквідних активів унеможливлює майбутнє виконання рішення суду у справі №907/659/17. Водночас, позивач зазначає, що навіть якби оспорювані договори мали оплатний характер, пов`язаність контрагентів і явно недобросовісна поведінка боржника не гарантували б оплату йому коштів і спрямування їх на виконання рішення суду. Таким чином, на переконання позивача, оскаржуване рішення місцевого господарського суду слід залишити без змін, а апеляційну скаргу відповідача-1 - без задоволення.

Процесуальний хід розгляду даної справи відображений у відповідних ухвалах Західного апеляційного господарського суду. За клопотанням представників позивача та відповідача-1 розгляд справи відбувся в режимі відеоконференції.

В дане судове засідання на зв`язок із судом вийшли представники позивача та відповідача-1, як підтримали свої доводи та заперечення, викладені в апеляційній скарзі та відзиві на апеляційну скаргу. Відповідач-2 та третя особа участі уповноважених представників не забезпечили, причини неявки суду не повідомили, хоча своєчасно та належним чином були повідомлені про час та місце розгляду апеляційної скарги.

За приписами пункту 2 частини першої та пункту 3 частини другої статті 42 ГПК України учасники справи мають право, зокрема, брати участь у судових засіданнях, якщо інше не визначено законом. Статтею 43 ГПК України встановлений обов`язок добросовісного користування учасниками судового процесу процесуальними правами.

Сторони у розумні інтервали часу мають вживати заходів, щоб дізнатися про стан відомого їм судового провадження, та зобов`язані сумлінно користуватися наданими їм процесуальними правами (рішення Європейського суду з прав людини від 03.04.2008 у справі Пономарьов проти України).

Вжиття заходів для ефективного розгляду та вирішення судового спору є обов`язком не тільки для держави, але й для осіб, які беруть участь у справі. Так, Європейський суд з прав людини в рішенні від 07.07.1989 у справі Юніон Аліментаріа Сандерс С.А. проти Іспанії зазначив, що заявник зобов`язаний демонструвати готовність брати участь на всіх етапах розгляду, що стосуються безпосередньо його, утримуватись від використання прийомів, які пов`язані із зволіканням у розгляді справи, а також максимально використовувати всі засоби внутрішнього законодавства для прискорення процедури слухання.

З огляду на строк розгляду апеляційної скарги, визначений ст. 273 ГПК України, приймаючи до уваги ту обставину, що участь уповноважених представників в судове засідання обов`язковою не визнавалась, судова колегія дійшла висновку про можливість завершення розгляду апеляційної скарги за відсутності представників відповідача-2 та третьої особи.

Заслухавши пояснення представників позивача та відповідача-1, розглянувши матеріали справи, оцінивши подані сторонами докази на відповідність їх фактичним обставинам і матеріалам справи, судова колегія вважає, що підстави для задоволення апеляційної скарги та скасування оскаржуваного рішення відсутні, з огляду на наступне:

Господарський суд Закарпатської області в рішенні від 19.09.2018 (яке набрало законної сили) у справі №907/659/17 позовні вимоги Приватного акціонерного товариства «Закарпатавтотранс» задоволив; з Товариства з обмеженою відповідальністю «Іршавське АТП 12143» на користь позивача стягнув 294750,00 грн штрафних санкцій та 4421,25 грн судового збору.

На виконання рішення від 19.09.2018 у справі №907/659/17 Господарським судом Закарпатської області 16.01.2019 року видано наказ, який пред`явлено стягувачем (позивачем у даній справі) до примусового виконання приватному виконавцю виконавчого округу Закарпатської області Лукеча О.В., за яким 10.04.2019 відкрито виконавче провадження №58867076 з примусового виконання наказу №907/659/17 від 16.01.2019 року.

Під час примусового виконання наказу №907/659/17 від 16.01.2019 року приватним виконавцем виконавчого округу Закарпатської області Лукеча О.В., в межах виконавчого провадження №58867076, в порядку ст. 56 Закону України «Про виконавче провадження», постановою від 10.04.2019 накладено арешт на все належне боржнику (ТОВ «Іршавське АТП 12143») майно, а постановами від 17.04.2019, 26.01.2021, 12.11.2021, 24.08.2022, 29.03.2023 було накладено арешт на грошові кошти боржника, які містяться на відкритих ТОВ «Іршавське АТП 12143» рахунках в банківських установах.

Як вбачається з матеріалів справи, 09 лютого 2022 року між Товариством з обмеженою відповідальністю «Іршавське АТП 12143», як первісним кредитором, та Товариством з обмеженою відповідальністю «Міжгірське АТП 12138», як новим кредитором, було укладено договір відступлення права вимоги, за змістом п. 1.1. якого первісний кредитор відступає, а новий кредитор набуває право вимоги належне первісному кредиторові на підставі рішення Господарського суду Закарпатської області від 07.12.2020 по справі №907/71/20 за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «Іршавське АТП 12143» до Управління соціального захисту населення Іршавської РДА (боржник), за участю третьої особи без самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідача - Головне управління Державної казначейської служби в Закарпатській області про стягнення суми 734143,99 грн (далі - договір відступлення №1).

За умовами п. 1.2. договору відступлення №1 Новий кредитор за цим договором одержує право замість первісного кредитора вимагати від боржника сплати грошових коштів у розмірі, визначеному в п. 2.1. договору, відповідно до якого право вимоги оцінене сторонами в сумі 734143,99 грн.

Господарський суд Закарпатської області в рішенні від 07.12.2020 у справі №907/71/20 задоволив позовні вимоги Товариства з обмеженою відповідальністю «Іршавське АТП 12143» до Управління соціального захисту населення Іршавської РДА, за участю третьої особи без самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідача - Головне управління Державної казначейської служби в Закарпатській області та стягнув з Управління соціального захисту населення Іршавської районної державної адміністрації на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «Іршавське АТП 12143» 734143,99 грн заборгованості та 11012,16 грн судових витрат.

Ухвалою від 03.06.2021 (з урахуванням ухвали від 07.07.2021 про виправлення описки) у справі №907/71/20 судом змінено відповідача у справі - Управління соціального захисту населення Іршавської районної державної адміністрації на його правонаступника - Управління соціального захисту населення Хустської районної державної адміністрації.

Водночас, відповідно до ухвали Господарського суду Закарпатської області від 05.05.2022 у справі №907/71/20 судом здійснено заміну стягувача у виконавчому провадженні з примусового виконання судового наказу у вказаній справі Товариство з обмеженою відповідальністю «Іршавське АТП 12143» на його правонаступника - Товариство з обмеженою відповідальністю «Міжгірське АТП 12138».

Як вбачається з тексту ухвали від 05.05.2022 у справі №907/71/20 відповідна заміна сторони її правонаступником здійснена судом у зв`язку з укладенням між ТОВ «Іршавське АТП 12143» та ТОВ «Міжгірське АТП 12138» договору відступлення №1, який оспорюється позивачем у даній справі.

09 лютого 2022 року між ТОВ «Іршавське АТП 12143», як первісним кредитором, та ТОВ «Міжгірське АТП 12138», як новим кредитором, було укладено ще один договір відступлення права вимоги, за умовами п. 1.1. якого первісний кредитор відступає, а новий кредитор набуває право вимоги належне первісному кредиторові на підставі рішення Господарського суду Закарпатської області від 16.11.2021 по справі №907/321/21 за позовом ТОВ «Іршавське АТП 12143» до Управління соціального захисту населення Іршавської РДА (боржник) про стягнення суми 366004,42 грн (далі - договір відступлення №2).

За умовами пунктів 1.2 та 2.1 договору відступлення № 2 новий кредитор за цим договором одержує право замість первісного кредитора вимагати від боржника сплати грошових коштів у розмірі, визначеному в п. 2.1. договору, який становить 366004,42 грн.

Господарський суд Закарпатської області в рішенні від 16.11.2021 у справі №907/321/21 позовні вимоги ТОВ «Іршавське АТП 12143» задоволив; з Управління соціального захисту населення Іршавської районної державної адміністрації на користь позивача стягнув 366004,42 грн заборгованості та 5490,07 грн судових витрат.

Господарський суд Закарпатської області в ухвалі від 27.06.2022 у справі №907/321/21 здійснив заміну стягувача у цій справі Товариство з обмеженою відповідальністю «Іршавське АТП 12143» на його правонаступника - Товариство з обмеженою відповідальністю «Міжгірське АТП 12138». З тексту ухвали від 27.06.2022 у справі №907/321/21 вбачається, що відповідна заміна сторони її правонаступником здійснена судом у зв`язку з укладенням між ТОВ «Іршавське АТП 12143» та ТОВ «Міжгірське АТП 12138» договору відступлення №2, який оспорюється позивачем у даній справі.

Водночас, 09 серпня 2022 року між ТОВ «Іршавське АТП 12143», як первісним кредитором, та ТОВ «Міжгірське АТП 12138», як новим кредитором, було укладено договір відступлення права вимоги, за змістом п. 1.1. якого первісний кредитор відступає, а новий кредитор набуває право вимоги належне первісному кредиторові на підставі рішення Господарського суду Закарпатської області від 15.09.2020 у справі №907/51/19 за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «Іршавське АТП 12143» до Управління соціального захисту населення Іршавської РДА (Боржник), за участю третьої особи без самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідача - Головне управління Державної казначейської служби в Закарпатській області про стягнення суми 440383,61 грн (надалі - договір відступлення №3).

Відповідно до пунктів 1.2 та 2.1 договору відступлення № 3 новий кредитор за цим договором одержує право замість первісного кредитора вимагати від боржника сплати грошових коштів у розмірі, визначеному в п. 2.1. договору, який становить 440383,61 грн.

Господарський суд Закарпатської області в рішенні від 15.09.2020 у справі №907/51/19, яке набрало законної сили 24.02.2021, задоволив позовні вимоги ТОВ «Іршавське АТП 12143» до Управління соціального захисту населення Іршавської РДА, за участю третьої особи без самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідача - Головне управління Державної казначейської служби в Закарпатській області та стягнув з Управління соціального захисту населення Іршавської районної державної адміністрації на користь ТОВ «Іршавське АТП 12143» 440383,61 грн заборгованості та 6605,77 грн в повернення сплачених судових витрат.

Господарський суд Закарпатської області в ухвалі від 18.11.2021 у справі №907/51/19 змінив боржника (відповідача у справі) - Управління соціального захисту населення Іршавської районної державної адміністрації на його правонаступника - Управління соціального захисту населення Хустської районної державної адміністрації. Водночас, Господарський суд Закарпатської області в ухвалі від 27.06.2023 у справі №907/51/19 замінив стягувача у виконавчому провадженні з примусового виконання судового наказу у вказаній справі Товариство з обмеженою відповідальністю «Іршавське АТП 12143» на його правонаступника - Товариство з обмеженою відповідальністю «Міжгірське АТП 12138».

Як вбачається з тексту ухвали від 27.06.2023 у справі №907/51/19 відповідна заміна сторони її правонаступником здійснена судом у зв`язку з укладенням між ТОВ «Іршавське АТП 12143» та ТОВ «Міжгірське АТП 12138» договору відступлення №3, який оспорюється позивачем.

Окрім того, 09 лютого 2022 року між відповідачами було укладено ще один договір відступлення права вимоги (надалі - договір відступлення №4), належної ТОВ «Іршавське АТП 12143» на підставі рішення Господарського суду Закарпатської області від 15.09.2020 по справі №907/51/19 за позовом ТОВ «Іршавське АТП 12143» до Управління соціального захисту населення Іршавської РДА (боржник), за участю третьої особи без самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідача - Головне управління Державної казначейської служби в Закарпатській області про стягнення суми 440383,61 грн.

За змістом ухвали Господарського суду Закарпатської області від 28.04.2022 у справі №907/51/19 заяву представника ТОВ «Міжгірське АТП 12138» про заміну сторони стягувача правонаступником у справі № 907/51/19 залишено без руху. Згодом, Господарський суд Закарпатської області в ухвалі від 20.10.2022 повернув заяву Товариства з обмеженою відповідальністю «Міжгірське АТП 12138» про заміну сторони стягувача правонаступником з посиланням на умови договору відступлення №4, у зв`язку з неусуненням виявлених судом недоліків заяви.

Зміст оспорюваного позивачем договору відступлення №4 в частині пунктів 1.1., 1.2., 2.1. повністю аналогічний договору відступлення №3.

Позивач звернувся до суду з даним позовом про визнання недійсними договорів відступлення №1-4 (далі разом - оспорювані договори), покликаючись на фраудаторність таких, оскільки вони:

- укладені афілійованими особами, які мали одних і тих самих учасників та керівництво на час укладення оспорюваних договорів;

- мають безоплатний характер, позаяк жодних грошових коштів за набуте право вимоги новим кредитором первісному кредитору не оплачено;

- укладені в період чинності арешту майна та грошових коштів ТОВ «Іршавське АТП 12143» з метою штучного виведення ліквідного майна (права вимоги) з балансу відповідача-1 для недопущення звернення стягнення на таке майно;

- укладені за наявності конфлікту інтересів (є правочинами з заінтересованістю), позаяк на момент їх укладення як керівником ТОВ «Іршавське АТП 12143», так і керівником ТОВ «Міжгірське АТП 12138» була одна і та ж особа.

З метою встановлення вказаних обставин судом першої інстанції ухвалами від 13.06.2023 та 04.07.2023 (повторно) витребувано від відповідачів:

- докази виконання відповідачами договорів про відступлення права вимоги між ТОВ «Іршавське АТП 12143» та ТОВ «Міжгірське АТП 12138» від 09.02.2022 в частині здійснення ТОВ «Міжгірське АТП 12138» оплати за отримане право вимоги;

- довіреності, на підставі яких було підписано договори про відступлення права вимоги від імені ТОВ «Міжгірське АТП 12138» представником ОСОБА_3 .

Однак, вказані ухвали місцевого господарського суду залишилися відповідачами без належного виконання.

Згідно з пунктом 1 частини другої статті 11 ЦК України цивільні права та обов`язки виникають з договорів та інших правочинів.

Відповідно до частини першої статі 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Визнання правочину недійсним є одним із передбачених законом способів захисту цивільних прав та інтересів за статтею 16 ЦК України.

Згідно з частиною першою та третьою статті 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).

Таким чином, правом оспорити правочин наділені не лише сторони такого правочину, але й інші заінтересовані особи.

При укладенні договору сторони мають переслідувати легітимну мету. Будь-яка господарська операція, дія суб`єкта господарювання повинна мати розумне пояснення мети її здійснення. Така мета не може бути очевидно неправомірною та недобросовісною. Правочин не може використовуватися учасниками цивільних відносин для уникнення сплати боргу або виконання судового рішення, ухилення від сплати податків, привласнення коштів без належних підстав тощо.

Відповідно до частин першої - четвертої статті 13 ЦК України цивільні права особа здійснює у межах, наданих їй договором або актами цивільного законодавства. При здійсненні своїх прав особа зобов`язана утримуватися від дій, які могли б порушити права інших осіб, завдати шкоди довкіллю або культурній спадщині. Не допускаються дії особи, що вчиняються з наміром завдати шкоди іншій особі, а також зловживання правом в інших формах. При здійсненні цивільних прав особа повинна додержуватися моральних засад суспільства.

Таким чином, цивільні права здійснюються особою до визначених меж, поки це не суперечить інтересам інших осіб і публічним інтересам. Такі межі можуть визначатися договором або актами цивільного законодавства. Обов`язок при здійсненні цивільних прав утримуватися від дій, які порушували б права інших осіб, конкретизується актами цивільного законодавства, що встановлюють ці права. Порушення меж здійснення цивільних прав веде до зловживання правом.

Вирішуючи спір про визнання недійсним правочину, оспорюваного заінтересованою особою, підлягає встановленню, яким чином наслідки такого правочину вплинули або можуть вплинути на права та інтереси цієї особи, оскільки звернення заінтересованої особи до суду з позовом про визнання недійсним договору направлене на усунення несприятливих наслідків для цієї особи (недопущення їх виникнення у майбутньому), пов`язаних із вчиненням такого правочину.

Також, необхідним є надання оцінки дій сторін цього договору в контексті критеріїв добросовісності, справедливості, недопустимості зловживання правами, зокрема, спрямованим на позбавлення позивача в майбутньому законних майнових прав.

В обранні варіанта добросовісної поведінки боржник зобов`язаний піклуватися про те, щоб його юридично значимі вчинки були економічно обґрунтованими. Також, поведінка боржника повинна відповідати критеріям розумності, які передбачають, що кожне зобов`язання, яке правомірно виникло, повинно бути виконано належним чином, а тому кожний кредитор вправі розраховувати, що усі існуючі перед ним зобов`язання за звичайних умов будуть належним чином та своєчасно виконані. Боржник повинен мати на меті добросовісне виконання усіх своїх зобов`язань, а в разі неможливості такого виконання - надати справедливе та своєчасне задоволення прав та правомірних інтересів кредитора.

Особа, яка є боржником перед своїми контрагентами повинна утримуватись від дій, які безпідставно або сумнівно зменшують розмір її активів. Будь-який правочин, вчинений боржником у період настання у нього зобов`язання із погашення заборгованості перед кредитором, внаслідок якого боржник перестає бути платоспроможним, має ставитися під сумнів у частині його добросовісності та набуває ознак фраудаторного правочину (правочину, що вчинений боржником на шкоду кредиторам).

Фраудаторним може виявитися будь-який правочин (договір), укладений між учасниками цивільних відносин, який не відповідає загальним вимогам, додержання яких є необхідним для чинності правочину, що визначені статтею 203 ЦК України, зокрема: зміст правочину суперечить ЦК України, актам законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам (власність використовується на шкоду іншим); волевиявлення боржника як учасника правочину є неправомірним, внутрішня воля націлена на обман, "на зло" іншої особи (кредитора); правочин не є реальним, не має економічної мети, правові наслідки є зловживанням правами та викликають порушення прав кредиторів (боржник не отримує еквівалентних зустрічних майнових дій, кредитор втрачає забезпечення).

Верховний Суд у постанові від 07.10.2020 у справі № 755/17944/18 (провадження № 61-17511св19) зазначив, що договором, який вчиняється на шкоду кредиторам (фраудаторним договором), може бути як оплатний, так і безоплатний договір.

При цьому, особа, яка є боржником перед своїми контрагентами повинна утримуватись від дій, які безпідставно або сумнівно зменшують розмір її активів.

Відповідно до частини першої статті 215 ЦК України недійсним є правочин, у момент учинення якого сторонами (стороною) не було додержано вимог, установлених частинами першою - третьою, п`ятою, шостою статті 203 цього Кодексу.

Зокрема, зміст правочину не може суперечити ЦК України, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам (частина перша статті 203 цього Кодексу). Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин) (частина третя статті 215 ЦК України).

Таким чином, порушення загальних засад цивільного законодавства (засад справедливості, добросовісності та розумності), визначених імперативно пунктом б частини першої статті З ЦК України, які мають наслідком вихід учасниками правочину за межі здійснення цивільних прав, наданих договором чи актами цивільного законодавства, з наміром завдати шкоди іншій особі (частина третя статті 13 ЦК України) може бути самостійною підставою недійсності правочину.

Вирішуючи спори про визнання правочинів недійсними, суд повинен установити наявність фактичних обставин, з якими закон пов`язує визнання таких правочинів недійсними на момент їх вчинення (укладення), і настання відповідних наслідків та у разі задоволення позовних вимог зазначити в судовому рішенні, у чому конкретно полягає неправомірність дій сторони та яким нормам законодавства не відповідає оспорюваний правочин...

Фраудаторні правочини у цивілістичній доктрині - це правочини, які вчиняються сторонами з порушенням принципів доброчесності та з метою приховування боржником своїх активів від звернення на них стягнення окремими кредиторами за зобов`язаннями боржника, завдаючи тим самим шкоди цьому кредитору.

У Цивільному кодексі України немає окремого визначення фраудаторних правочинів, їх ідентифікація досягається через застосування принципів (загальних засад) цивільного законодавства та меж здійснення цивільних прав. Спільною ознакою таких правочинів є вчинення сторонами дій з виведення майна боржника на третіх осіб з метою унеможливлення виконання боржником своїх зобов`язань перед кредиторами та з порушенням принципу добросовісності поведінки сторони у цивільних правовідносинах.

Добросовісність є однією з основоположних засад цивільного законодавства та імперативним принципом щодо дій усіх учасників цивільних правовідносин (пункт б частини першої статті З ЦК України). Добросовісність - це відповідність дій учасників цивільних правовідносин певному стандарту поведінки, який характеризується чесністю, відкритістю, повагою інтересів іншої сторони договору або відповідного правовідношення. Тобто цивільний оборот ґрунтується на презумпції добросовісності та чесності учасників цивільних відносин, які вправі розраховувати саме на таку поведінку інших учасників, що відповідатиме зазначеним критеріям та уявленням про честь і совість.

Частина 3 ст. 13 ЦК України презюмує, що не допускаються дії особи, що вчиняються з наміром завдати шкоди іншій особі, а також зловживання правом в інших формах.

Зловживання правом - це особливий тип правопорушення, яке вчиняється правомочною особою при здійсненні нею належного їй права, пов`язаний з використанням недозволених конкретних форм у межах дозволеного їй законом загального типу поведінки.

Формулювання зловживання правом передбачає у собі певну суперечність. Так, особа, яка користується власним правом, має дозвіл на певну поведінку, а якщо її дія не дозволена, то саме тому відбувається вихід за межі свого права (дія без права). Такі випадки трапляються, якщо особа діє недобросовісно, всупереч меті наданого їй права.

Зловживання правом і використання приватноправового інструментарію всупереч його призначенню проявляється у тому, що: 1) особа (особи) використовувала/ використовували право на зло; 2) наявні негативні наслідки (різного прояву) для інших осіб (негативні наслідки є певним станом, у який потрапляють інші суб`єкти, чиї права безпосередньо пов`язані з правами особи, яка ними зловживає; цей стан не задовольняє інших суб`єктів; для здійснення ними своїх прав не вистачає певних фактів та/або умов; настання цих фактів /умов безпосередньо залежить від дій іншої особи; інша особа може перебувати у конкретних правовідносинах з цими особами, які потерпають від зловживання нею правом, або не перебувають); 3) враховується правовий статус особи / осіб (особа перебуває у правовідносинах і як їх учасник мас уявлення не лише про обсяг своїх прав, а й про обсяг прав інших учасників цих правовідносин і порядок їх набуття та здійснення; особа не вперше перебуває у цих правовідносинах, або ці правовідносини є тривалими, або вона є учасником й інших аналогічних правовідносин) (див. постанову Верховного Суду у складі колегії суддів Касаційного господарського суду від 11 листопада 2021року у справі № 910/8482/18 (910/4866/21), пункти 76.З, 76.5).

Велика Палата Верховного Суду наголошує на тому, що правочини, які вчиняються учасниками цивільних відносин, повинні мати певну правову та фактичну мету, яка не має бути неправомірною та недобросовісною. Отже, правочин не може використовуватися учасниками цивільних відносин для уникнення сплати боргу або виконання судового рішення (див. постанову Верховного Суду у складі судової палати для розгляду справ про банкрутство Касаційного господарського суду від 02 червня 2021 року у справі № 904/7905/16, пункт 153). Відтак правопорядок не може залишати поза реакцією такі дії, які хоч і не порушують конкретних імперативних норм, але є очевидно недобросовісними і зводяться до зловживання правом.

Предметом позову в даній справі є позовні вимоги позивача про визнання недійсними укладених між відповідачами договорів про відступлення права вимоги від 09.02.2022 та від 09.08.2022, за якими ТОВ «Іршавське АТП 12143» відступило ТОВ «Міжгірське АТП» право грошових вимог до Управління соціального захисту населення Хустської районної державної адміністрації, які ґрунтувалися на рішеннях господарського суду Закарпатської області в наступних справах:

- №907/71/20 - право вимоги в сумі 734143,99 грн;

- №907/321/21 - право вимоги в сумі 366004,42 грн;

- №907/51/19 - право вимоги в сумі 440383,61 грн.

Сторонами у зобов`язанні, відповідно до ч. 1 ст. 510 ЦК України, є боржник і кредитор.

Кредитор у зобов`язанні може бути замінений іншою особою внаслідок, зокрема, передання ним своїх прав іншій особі за правочином (відступлення права вимоги) (ст. 512 ЦК України).

Згідно з статті 513 ЦК України правочин щодо заміни кредитора у зобов`язанні вчиняється у такій самій формі, що і правочин, на підставі якого виникло зобов`язання, право вимоги за яким передається новому кредиторові. Правочин щодо заміни кредитора у зобов`язанні, яке виникло на підставі правочину, що підлягає державній реєстрації, має бути зареєстрований в порядку, встановленому для реєстрації цього правочину, якщо інше не встановлено законом.

Відповідно до статті 514 ЦК України до нового кредитора переходять права первісного кредитора у зобов`язанні в обсязі і на умовах, що існували на момент переходу цих прав, якщо інше не встановлено договором або законом.

За положеннями ч. 1 ст. 516 ЦК України заміна кредитора у зобов`язанні здійснюється без згоди боржника, якщо інше не встановлено договором або законом.

У постанові Верховного Суду від 13.03.2019 у справі №905/635/18 вказано, що у разі заміни кредитора в зобов`язанні саме зобов`язання зберігається повністю, змінюється лише його суб`єктний склад.

Як вбачається з матеріалів даної справи відповідач 1 - ТОВ «Іршавське АТП 12143» (яким за оспорюваними договорами відступлено права вимоги на користь відповідача-2) є боржником у зобов`язанні перед позивачем - ПрАТ «Закарпатавтотранс», вимоги якого підтверджуються рішенням Господарського суду Закарпатської області від 19.09.2018 у справі №907/659/17, яке набрало законної сили у встановленому законом порядку.

Водночас, примусове виконання рішення Господарського суду Закарпатської області від 19.09.2018 у справі №907/659/17 здійснюється з квітня 2019 року, тобто більш ніж чотири роки боржник - ТОВ «Іршавське АТП 12143» не виконує означеного судового рішення; при цьому, в межах виконавчого провадження № 58867076 згідно з постановою від 10.04.2019 в порядку ст. 56 Закону України «Про виконавче провадження» накладено арешт на все належне ТОВ «Іршавське АТП 12143» майно, а згідно з постановами від 17.04.2019, 26.01.2021, 12.11.2021, 24.08.2022, 29.03.2023 арешт накладено також на грошові кошти боржника, які містяться на відкритих ТОВ «Іршавське АТП 12143» рахунках в банківських установах.

Відповідно до ч.1 ст.8 ГПК України судові рішення, що набрали законної сили, є обов`язковими до виконання всіма органами державної влади, органами місцевого самоврядування, їх посадовими та службовими особами, фізичними і юридичними особами та їх об`єднаннями на всій території України.

Правовідносини та питання, що виникають у зв`язку із здійсненням виконавчого провадження як завершальної стадії судового провадження і примусового виконання судових рішень та рішень інших органів (посадових осіб), врегульовані положеннями Закону України «Про виконавче провадження», яким виконавче провадження визначено як сукупність дій визначених у цьому Законі органів і осіб, що спрямовані на примусове виконання рішень і проводяться на підставах, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією України, цим Законом, іншими законами та нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до цього Закону, а також рішеннями, які відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню (стаття 1 Закону України "Про виконавче провадження").

Одними із засад здійснення виконавчого провадження є обов`язковість виконання рішень, застосування примусу при виконанні рішень у випадках, передбачених законом, та за умови співмірності заходів примусового виконання рішень та обсягу вимог за рішеннями (стаття 2 Закону України "Про виконавче провадження").

До одного із елементів/ознак примусу при виконанні рішень належить накладення арешту майна (коштів) боржника, що застосовується для забезпечення реального виконання рішення (частина перша статті 56 Закону України "Про виконавче провадження").

Відповідно до частини третьої статті 9 цього Закону державні органи, органи місцевого самоврядування, нотаріуси, інші суб`єкти при здійсненні ними владних управлінських функцій відповідно до законодавства, у тому числі на виконання делегованих повноважень, у разі звернення особи за вчиненням певної дії щодо майна, що належить боржнику, який внесений до Єдиного реєстру боржників, зобов`язані не пізніше наступного робочого дня повідомити про це зазначений у Єдиному реєстрі боржників орган державної виконавчої служби або приватного виконавця із зазначенням відомостей про майно, щодо якого звернулася така особа.

Положеннями частини четвертої статті 9 цього Закону України "Про виконавче провадження" передбачено, що укладення протягом строку, зазначеного в частині третій цієї статті, правочину щодо майна боржника, який призвів до неможливості задовольнити вимоги стягувача за рахунок такого майна, є підставою для визнання такого правочину недійсним.

Відповідно до статті 190 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України) майнові права та обов`язки вважаються майном як особливим об`єктом. Згідно з цією статтею законодавець визначив майнові права неспоживною річчю та визнав ці права речовими правами (частина друга статті 190 ЦК України).

Таким чином, майнові права можуть бути об`єктом арешту для забезпечення реального виконання рішення, у розумінні, зокрема, статей 9, 56 Закону України "Про виконавче провадження", а тому на майнові права (як на особливий об`єкт майна) з моменту накладення відповідного арешту, так само як і на інші види майна (у разі накладення на них арешту виконавцем), поширюються відповідні заборони, обмеження щодо відчуження, а також передбачені законом наслідки у разі їх відчуження в період чинності наведених заборон та обмежень, зокрема у вигляді недійсності правочину з відчуження майнових прав, якщо цей правочин призвів до неможливості задовольнити вимоги стягувача за рахунок такого майна (постанова Верховного суду від 20.07.2021 у справі №921/490/18).

З наведеного слідує, що право грошової вимоги ТОВ «Іршавське АТП 12143» до Управління соціального захисту населення Хустської районної державної адміністрації, яке є предметом оспорюваних договорів є рухомим майном, а відтак з 10.04.2019 (дата накладення арешту на все належне відповідачу-1 майно в межах ВП №58867076) на них поширюються обмеження щодо розпорядження такими, в тому числі їх відчуження шляхом їх відступлення іншому (новому) кредитору.

Водночас, з наданих позивачем витягів з Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань від 22.04.2023 щодо ТОВ «Іршавське АТП 12143» та ТОВ «Міжгірське АТП 12138» вбачається, що на час укладення оспорюваних договорів учасниками як ТОВ «Іршавське АТП 12143», так і ТОВ «Міжгірське АТП 12138» були фізичні особи ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , керівником обох юридичних осіб (як первісного кредитора, так і нового кредитора за оспорюваними договорами) є ОСОБА_4 , який від імені ТОВ «Іршавське АТП 12143» виступив підписантом оспорюваних договорів про відступлення права вимоги.

Як вбачається з матеріалів справи, місцевим господарським судом, з метою з`ясування дійсних обставин справи, в ухвалах від 13.06.2023 та від 04.07.2023 було витребувано від відповідачів, серед іншого довіреності, на підставі яких було підписано договори про відступлення права вимоги від імені ТОВ «Міжгірське АТП 12138» представником ОСОБА_3 , однак, відповідачами вказані ухвали суду були залишені без виконання.

З наявних у справі доказів вбачається, що всі оспорювані договори були укладені від імені ТОВ «Іршавське АТП 12143» директором ОСОБА_4 , що діяв на підставі статуту, а від імені ТОВ «Міжгірське АТП 12138» представником ОСОБА_3 , на підставі довіреності. Варто зауважити, що ОСОБА_3 , укладаючи вказані договори був одночасно й представником ТОВ «Іршавське АТП 12143», відповідно до договору про надання правової допомоги від 07.04.2021 року.

За умовами ч. 3 ст. 238 ЦК України представник не може вчиняти правочин від імені особи, яку він представляє, у своїх інтересах або в інтересах іншої особи, представником якої він одночасно є, за винятком комерційного представництва, а також щодо інших осіб, встановлених законом.

Пов`язаними особами, в розумінні п. 14.1.159 ПК України ( в редакції, чинній на момент укладення оспорюваних договорів) є юридичні та/або фізичні особи, та/або утворення без статусу юридичної особи, відносини між якими можуть впливати на умови або економічні результати їх діяльності чи діяльності осіб, яких вони представляють, зокрема, для юридичних осіб якщо:

- одна і та сама юридична або фізична особа безпосередньо та/або опосередковано володіє корпоративними правами у кожній такій юридичній особі у розмірі 25 і більше відсотків;

- одна і та сама юридична або фізична особа приймає рішення щодо призначення (обрання) одноособових виконавчих органів кожної такої юридичної особи;

- одноособові виконавчі органи таких юридичних осіб призначені (обрані) за рішенням однієї і тієї самої особи (власника або уповноваженого ним органу);

- кінцевим бенефіціарним власником (контролером) таких юридичних осіб є одна і та сама фізична особа;

- повноваження одноособового виконавчого органу таких юридичних осіб здійснює одна і та сама особа.

Таким чином, наведені обставини свідчать про пов`язаність та афілійованість відповідачів між собою як юридичних осіб, учасниками яких є одні і ті ж самі фізичні особи та які керуються однією особою, яка виконує функції виконавчого органу обох відповідачів. Водночас, за встановленими у даній справі обставинами, зміст оспорюваних договорів свідчить про їх безоплатний характер, позаяк жодною умовою із чотирьох договорів відступлення не визначено обов`язку нового кредитора (ТОВ «Міжгірське АТП 12138») здійснити оплату вартості отриманої від первісного кредитора (ТОВ «Іршавське АТП 12143») вимоги.

Серед іншого варто зауважити, використання особою належного їй суб`єктивного права не для задоволення легітимних інтересів, а з метою заподіяння шкоди іншим учасникам цивільних правовідносин, задля приховування дійсного наміру сторін при вчиненні правочину є очевидним використанням приватноправового інструментарію всупереч його призначенню та за своєю суттю є вживанням права на зло. За таких умов недійсність договору як приватноправова категорія є інструментом, який покликаний не допускати, або припиняти порушення цивільних прав та інтересів, або ж їх відновлювати.

Відповідно до висновку об`єднаної палати Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду викладеним у постанові від 07.12.2018 у справі №910/7547/17 вчинення власником майна правочину з розпорядження належним йому майном з метою унеможливити задоволення вимоги іншої особи - стягувача за рахунок майна цього власника може бути кваліфіковане як зловживання правом власності, оскільки власник використовує правомочність розпорядження майном на шкоду майновим інтересам кредитора.

Фраудаторними є угоди, що завдали шкоди боржнику (як приклад, угода з метою виведення майна). Мета такого правочину в момент його укладання є прихованою, але проявляється через дії або бездіяльність, що вчиняються боржником як до, так і після настання строку виконання зобов`язання цілеспрямовано на ухилення від виконання обов`язку, що відповідає усталеній практиці Верховного Суду.

Критеріями фраудаторного правочину є такі:

1) «підозрілий» час відчуження майна після відкриття провадження в судовій справі про стягнення коштів/майна відчужувача, після відмови в забезпеченні позову, упродовж 3-х років до порушення провадження у справі про банкрутство тощо;

2) наявність юридичного (організаційного, фактичного тощо) зв`язку контрагентів відчужувач та набувач майна афілійовані особи;

3) невиправдане заниження ціни ціна майна, що відчужується явно не відповідає реальній вартості відчужуваного майна та не відповідає ринку.

Дослідивши обставини даної справи в сукупності з долученими до справи доказами, судова колегія погоджується з висновком місцевого господарського суду про те, що укладені відповідачами оспорювані договори слід кваліфікувати саме, як фраудаторні правочини, оскільки:

- договори укладено в період примусового виконання рішення Господарського суду Закарпатської області №907/659/17 (в ході якого боржником - ТОВ «Іршавське АТП 12143» протягом чотирьох років не виконується рішення суду, яке набрало законної сили) та під час дії арешту всього рухомого майна відповідача 1, до складу якого входять і відступлені відповідачу-2 права вимоги;

- відчужувач та набувач права вимоги є пов`язаними та афілійованими особами, керуються одними і тими ж самими особами, а текст оспорюваних договорів від імені відповідачів підписано особами, які мають повноваження з представництва від обох сторін договору;

- право вимоги до Управління соціального захисту населення Хустської районної державної адміністрації загальною вартістю 1540532,02 грн передано від відповідача-1 до відповідача-2 безоплатно, про що прямо свідчить зміст оспорюваних договорів.

Таким чином, відповідач-1 в період існування грошових зобов`язань перед позивачем, суми яких стягнені за судовим рішенням у справі № 910/7547/17, вчинив оспорювані правочини з безоплатного передання пов`язаній особі власних активів (права вимоги до третьої особи), тобто вказані правочини не були спрямовані на досягнення відповідачем-1 відповідної економічної мети - плати за відчужене право вимоги, отже не мали розумного пояснення мети, мотивів їх здійснення. Натомість грошові активи могли бути використані для задоволення відповідних вимог позивача до відповідача-1 (зокрема, в існуючому виконавчому провадженні), що свідчить про те, що оспорювані договори є такими, що укладені на шкоду третій особі - позивачу, який є кредитором відповідача-1.

Наведене вище вказує, що укладення відповідачами оспорюваних договорів здійснювалося свідомо на шкоду позивачу (кредитору) з метою не допустити стягнення з ТОВ «Іршавське АТП 12143» на користь ПрАТ «Закарпатавтотранс» грошових коштів на виконання рішення суду від 19.09.2018 у справі № 907/659/17, таким чином, вказані оспорювані договори підлягають визнанню недійсними, а позовні вимоги ПрАТ «Закарпатавтотранс» обґрунтовано задоволено судом першої інстанції.

Доводи апелянта про те, що оспорювані договори були укладені відповідачами задля впорядкування їх фінансово-господарської діяльності відхиляються судом, оскільки відповідно до ст. 13 ЦК України, правочини, які укладаються учасниками цивільних відносин, повинні мати певну правову та фактичну мету, яка не має бути очевидно неправомірною та недобросовісною, а правочин не може використовуватися учасниками цивільних відносин для уникнення сплати боргу або виконання судового рішення.

Таким чином, впорядкування господарської та фінансової діяльності відповідачів в обраний ними спосіб шляхом укладення оспорюваних договорів може мати місце за відсутності підстав вважати поведінку сторін договорів недобросовісною, що, з врахуванням обставин даної справи, може мати місце після виконання відповідачем-1 судового рішення Господарського суду Закарпатської області у справі №907/659/17 та зняття арештів з рухомого майна ТОВ «Іршавське АТП 12143» в межах виконавчого провадження.

Відповідно до ч. 1 ст. 74 ГПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Частиною 1 ст. 73 ГПК України унормовано, що доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Чинною нормою ст. 79 ГПК України впроваджено в господарський процес стандарт доказування "вірогідності доказів".

Стандарт доказування "вірогідності доказів" встановлює необхідність співставлення судом доказів, які надає позивач та відповідач та їх оцінки їх правдивості і переваги доводів протилежної сторони судового процесу.

Відповідно до статті 79 ГПК України наявність обставини, на яку сторона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, вважається доведеною, якщо докази, надані на підтвердження такої обставини, є більш вірогідними, ніж докази, надані на її спростування. Питання про вірогідність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.

Тлумачення змісту цієї статті показує, що нею на суд покладено обов`язок оцінювати докази, обставини справи з огляду на їх вірогідність, яка дозволяє дійти висновку, що факти, які розглядаються скоріше були (мали місце), аніж не були. Тобто, обставину треба доказувати таким чином, аби реалізувати стандарт більшої переконливості, за яким висновок про існування стверджуваної обставини з урахуванням поданих доказів видається вірогіднішим, ніж протилежний (тут суд звертається до правових висновків викладених у постанові Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 25.06.2020 у справі № 924/233/18, від 30.09.2021 у справі № 922/3928/20, зокрема, що саме суд має забезпечити право особи на справедливий суд (справедливу судову процедуру).

Такий підхід узгоджується з судовою практикою ЄСПЛ, який, зокрема, у рішенні 23.08.2016 у справі "Дж. К. та інші проти Швеції" ("J.K. AND OTHERS v. SWEDEN") звернув увагу, що цивільна справа повинна бути вирішена з урахуванням "балансу вірогідностей".

Згідно зі ст. 86 ГПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також вірогідність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Враховуючи те, що доводи апеляційної скарги не знайшли свого підтвердження під час апеляційного розгляду, колегія суддів дійшла висновку про відсутність підстав для задоволення вимог апеляційної скарги та скасування рішення Господарського суду Закарпатської від 22.11.2023 у справі № 907/345/23.

Відповідно до ст.129 ГПК України судовий збір покладається на скаржника.

Керуючись ст. 129, 269, 273, 275, 276, 282, 284 ГПК України, Західний апеляційний господарський суд

ПОСТАНОВИВ:

В задоволенні вимог апеляційної скарги Товариства з обмеженою відповідальністю «Іршавське АТП 12143» відмовити.

Рішення Господарського суду Закарпатської області від 22.11.2023 у справі №907/345/23 залишити без змін.

Судові витрати покласти на скаржника.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена до Верховного Суду протягом двадцяти днів з дня її проголошення.

Справу повернути в Господарський суд Закарпатської області.

Повний текст постанови складено 02.04.2024.

Головуючий суддя Г.В. Орищин

суддя Н.А. Галушко

суддя М.Б. Желік