ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ВОЛИНСЬКОЇ ОБЛАСТІ
РІШЕННЯ

27 березня 2024 року Справа № 903/1227/23

Господарський суд Волинської області в складі судді Дем`як В. М., за участю секретаря судового засідання Назарова Н.В., розглянувши справу

за позовом: Товариства з обмеженою відповідальністю «БРЕНДБОРД» (43005, місто Луцьк, проспект Перемоги, будинок 1, )

до відповідача: Виконавчого комітету Луцької міської ради (43025, місто Луцьк, вулиця Богдана Хмельницького, будинок 19, )

про стягнення 511 582,44 грн.

Представники сторін:

від позивача: Місюк Руслан Петрович;

від відповідача: Іщик Владислав Анатолійович;

встановив: Товариство з обмеженою відповідальністю «БРЕНДБОРД» звернулось до Господарського суду Волинської області з позовом до Виконавчого комітету Луцької міської ради у якому просить стягнути 511 582,44 грн. матеріальних збитків в порядку ст.1173 ЦК України.

В обґрунтування позовних вимог позивач зазначає, що дії Виконавчого комітету Луцької міської ради в частині прийняття та виконання рішення щодо демонтажу засобів зовнішньої реклами спричинили понесення позивачем матеріальних втрат.

Ухвалою суду від 11.12.2023 прийнято позовну заяву до розгляду та відкрито провадження у справі за правилами загального позовного провадження, підготовче засідання призначено на 10.01.2024.

22.12.2023 представник відповідача подав відзив на позовну заяву, в якій у задоволені позовних вимог просив відмовити з тих підстав, що факт знищення майна позивача нічим не доведено, позивач не звертався за поверненням майна (наведено ст.1213 ЦК України), висновок експерта №О-28 від 13 листопада 2023 року має недоліки та позивачем не доведено весь склад господарського правопорушення.

Ухвалою суду від 10.01.2024 відкладено підготовче засідання на 08.02.2024.

Представник позивача через відділ документального забезпечення та контролю суду подав відповідь на відзив за вх. №01-75/558/24 від 19.01.2024.

08.02.2024 суд оголосив перерву у підготовчому судовому засіданні до 04.03.2024 та продовжив строк підготовчого провадження на 30 днів до 13.03.2024.

Ухвалою суду від 04.03.2024 закрито підготовче провадження та призначено справу до судового розгляду по суті на 27.03.2024.

Присутній в судовому засіданні 27.03.2024 представник позивача, з посиланнями на обставини, викладені у позовній заяві та відповіді на відзив, а також на докази, долучені до справи, пред`явлені до відповідача позовні вимоги підтримав, просить суд позов задовольнити.

Представник відповідача в судовому засіданні позовні вимоги заперечив та просив суд відмовити у позові з підстав викладених у відзиві на позовну заяву.

Дослідивши наявні в матеріалах справи докази, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні дані, на яких ґрунтується позов, об`єктивно оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд, встановив:

Товариство з обмеженою відповідальністю "Брендборд" (надалі - Позивач) здійснює на території міста Луцьк господарську діяльність з розміщення зовнішньої реклами на підставі дозволів виданих Луцькою міською радою, що стверджується витягом з ЄДРПОУ наявного в матеріалах справи.

ТОВ "Брендборд" надано дозволи на розміщення зовнішньої реклами (наявні в матеріалах справи):

- №17, виданий 25.02.2010 на підставі рішення виконавчого комітету Луцької міської ради від 25.02.2010 №145-3, строк дії якого було продовжено до 01.06.2022, (двосторонній щит розміром 3.0 м х 6.0 м розміщений на пр-ті Соборності, 26 (розділова смуга));

- №30, виданий 20.01.2011 на підставі рішення виконавчого комітету Луцької міської ради від 20.01.2011 №36-2, строк дії якого було продовжено до 01.08.2022, (двосторонній щит розміром 3.0 м х 6.0 м розміщений на пр-ті Соборності (транспортна розв`язка));

- №109, виданий 03.10.2012 на підставі рішення виконавчого комітету Луцької міської ради від 03.10.2012 №665-2, строк дії якого було продовжено до 01.06.2022, (двосторонній щит розміром 3.0 м х 6.0 м розміщений на пр-ті Соборності, 13 (розділова смуга));

- №144, виданий 20.11.2013 на підставі рішення виконавчого комітету Луцької міської ради від 20.11.2013 №720-1, строк дії якого було продовжено до 01.06.2022, (двосторонній щит розміром 3.0 м х 6.0 м розміщений на розі пр-ту Соборності та вул. Карпенка-Карого).

Рішенням виконавчого комітету Луцької міської ради від 23.11.2022 №603-1, у зв`язку із відсутністю дозволів на розміщення зовнішньої реклами було зобов`язано, зокрема ТОВ "Брендборд", як власника засобів зовнішньої реклами, провести демонтаж рекламних конструкцій, КП "Луцькреклама" у разі невиконання власниками засобів зовнішньої реклами пункту 1 даного рішення, доручено провести їх демонтаж (пункт 2 рішення), з покладанням витрат, пов`язаних з демонтажем засобів зовнішньої реклами на власників рекламних конструкцій (а.с. 11-12).

У листопаді 2022 року позивач ТОВ "Брендборд" звернувся в суд з адміністративним позовом до відповідача Виконавчого комітету Луцької міської ради, в якому просив визнати протиправним та скасувати рішення Виконавчого комітету Луцької міської ради від 23.11.2022 №603-1 "Про демонтаж засобів зовнішньої реклами" в частині, що стосується ТОВ "Брендборд".

Рішенням Волинського окружного адміністративного суду від 30 січня 2023 року по справі №140/7795/22 позов Товариства з обмеженою відповідальністю «Брендборд» до Виконавчого комітету Луцької міської ради про визнання протиправним та скасування рішення в частині що стосується позивача - задоволено повністю. Визнано протиправним та скасовано рішення Виконавчого комітету Луцької міської ради від 23.11.2022 №603-1 «Про демонтаж засобів зовнішньої реклами» в частині, що стосується Товариства з обмеженою відповідальністю «Брендборд».

Задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції дійшов висновку, що дозволи позивача на розміщення зовнішньої реклами №17 від 25.02.2010, №30 від 20.01.2011, №109 від 03.10.2012, №197 від 03.04.2013, №144 від 20.11.2013 вважаються такими, дію яких продовжено на період карантину та обмежувальних заходів і протягом трьох місяців з дня його/їх закінчення, а тому правових підстав для демонтажу рекламних конструкцій з підстав зазначених у спірному рішенні, а саме в зв`язку із відсутністю дозволів, немає. У зв`язку з цим суд визнав оскаржуване рішення відповідача в частині, що стосується ТОВ "Брендборд", протиправним і таким, що підлягає скасуванню.

З цим рішенням суду першої інстанції не погодився Виконавчий комітет Луцької міської ради та оскаржив його в апеляційному порядку.

Постановою Восьмого апеляційного адміністративного суду від 19 червня 2023 у справі №140/7795/22 постановлено апеляційну скаргу Виконавчого комітету Луцької міської ради - залишити без задоволення, а рішення Волинського окружного адміністративного суду від 30 січня 2023 року в адміністративній справі №140/7795/22 за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю "Брендборд" до Виконавчого комітету Луцької міської ради про визнання протиправним та скасування рішення - залишити без змін (а.с.13-15).

За таких обставин, рішення Волинського окружного адміністративного суду від 30 січня 2023 року по справі №140/7795/22 набрало законної сили - 19 червня 2023 року.

Відповідно до ст.129-1 Конституції України, ст.18 ГПК України судові рішення, що набрали законної сили, є обов`язковими до виконання всіма органами державної влади, органами місцевого самоврядування, їх посадовими та службовими особами, фізичними і юридичними особами та їх об`єднаннями на всій території України.

Обов`язковість урахування судових рішень, які набрали законної сили, для інших судів визначається законом. Невиконання судових рішень має наслідком юридичну відповідальність, установлену законом.

Згідно ч.4 ст.75 ГПК України, обставини, встановлені рішенням суду в господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, стосовно якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.

Тобто, судами в адміністративній справі встановлено наявність дозволів позивача на розміщення зовнішньої реклами та відповідно їх автоматичне продовження дії, отже, в силу положення ст.75 ГПК України, такі обставини не потребують доказуванню при розгляді даної справи. Також такі обставини не спростовуються сторонами.

Разом з цим, під час перебування справи на апеляційному перегляді, КП «Луцьреклама» здійснила виконання рішення Виконавчого комітету Луцької міської ради від 23.11.2022 №603-1 "Про демонтаж засобів зовнішньої реклами" в частині, що стосується ТОВ "Брендборд" шляхом демонтажу засобів зовнішньої реклами, а саме:

- двостороннього щита розміром 3.0 м х 6.0 м, розміщеного на розі пр-ту Соборності та вул. Карпенка-Карого;

- двостороннього щита розміром 3.0 м х 6.0 м, розміщеного на пр-ті Соборності, 13 (розділова смуга);

- двостороннього щита розміром 3.0 м х 6.0 м, розміщеного на пр-ті Соборності (транспортна розв`язка);

- двостороннього щита розміром 3.0 м х 6.0 м, розміщеного на пр-ті Соборності, 26 (розділова смуга).

Виконання таких дій підтверджується актами КП «Луцьреклама» проведення демонтажу спеціальних конструкцій від 17.06.2023 (а.с. 16-17).

Позивач вважає, що внаслідок прийняття відповідачем незаконного рішення щодо його майна, відбулось втручання органу місцевого самоврядування у мирне володіння своїм майном останнього, а отже має місце порушення ст.1 Першого протоколу шляхом позбавлення власності. При цьому позивачу завдана шкода, яка виявляється у вибутті з його користування та розпорядження належного йому майна, а вимога про стягнення з відповідача збитків є справедлива компенсація за завдану шкоду, внаслідок прийняття незаконних рішень, у зв`язку із чим і звернувся до суду.

Виходячи зі змісту статей 15, 16 ЦК України, підставою та необхідною умовою для звернення особи до суду із відповідним позовом є наявність порушеного права та охоронюваного законом інтересу особи - позивача у справі і таке звернення здійснюється особою, якій це право належить, і саме з метою його захисту.

Відповідно до статей 20 ГК України та 16 ЦК України, до способів захисту прав і законних інтересів віднесено відшкодування збитків (майнової шкоди).

За приписами ч.1-3 ст.22 ЦК України, особа, якій завдано збитків у результаті порушення її цивільного права, має право на їх відшкодування. Збитками є: 1) втрати, яких особа зазнала у зв`язку зі знищенням або пошкодженням речі, а також витрати, які особа зробила або мусить зробити для відновлення свого порушеного права (реальні збитки); 2) доходи, які особа могла б реально одержати за звичайних обставин, якби її право не було порушене (упущена вигода). Збитки відшкодовуються у повному обсязі, якщо договором або законом не передбачено відшкодування у меншому або більшому розмірі.

Реальні збитки - це втрати, яких особа зазнала у зв`язку зі знищенням або пошкодженням речі, а також втрати, які особа зробила або мусить зробити для відновлення свого порушеного права.

Відповідно до ч.3 ст.623 ЦК України, збитки визначаються з урахуванням ринкових цін, що існували на день добровільного задоволення боржником вимоги кредитора у місці, де зобов`язання має бути виконане, а якщо вимога не була задоволена добровільно, - у день пред`явлення позову, якщо інше не встановлено договором або законом. Суд може задовольнити вимогу про відшкодування збитків, беручи до уваги ринкові ціни, що існували на день ухвалення рішення.

Згідно зі статтею 56 Конституції України, кожен має право на відшкодування за рахунок держави чи органів місцевого самоврядування матеріальної та моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень.

Відповідно до положень статті 225 Господарського кодексу України, до складу збитків, що підлягають відшкодуванню особою, яка допустила господарське правопорушення, включаються: вартість втраченого, пошкодженого або знищеного майна, визначена відповідно до вимог законодавства; додаткові витрати (штрафні санкції, сплачені іншим суб`єктам, вартість додаткових робіт, додатково витрачених матеріалів тощо), понесені стороною, яка зазнала збитків внаслідок порушення зобов`язання другою стороною; неодержаний прибуток (втрачена вигода), на який сторона, яка зазнала збитків, мала право розраховувати у разі належного виконання зобов`язання другою стороною; матеріальна компенсація моральної шкоди у випадках, передбачених законом.

В рішенні Конституційного суду України від 16.04.2009 №7-рп/2009 у справі за конституційним поданням Харківської міської ради щодо офіційного тлумачення положень частини другої статті 19, статті 144 Конституції України, статті 25, частини чотирнадцятої статті 46, частини першої, десятої статті 59 Закону України "Про місцеве самоврядування в Україні" (справа про скасування актів органів місцевого самоврядування) Конституційний Суд України зазначив, що в Конституції України закріплено принцип, за яким права і свободи людини та їх гарантії визначають зміст і спрямованість діяльності держави, яка відповідає перед людиною за свою діяльність (стаття 3). Органи місцевого самоврядування є відповідальними за свою діяльність перед юридичними і фізичними особами (стаття 74 Закону). Таким чином, органи місцевого самоврядування не можуть скасовувати свої попередні рішення, вносити до них зміни, якщо відповідно до приписів цих рішень виникли правовідносини, пов`язані з реалізацією певних субєктивних прав та охоронюваних законом інтересів, і суб`єкти цих правовідносин заперечують проти їх зміни чи припинення. Це є "гарантією стабільності суспільних відносин" між органами місцевого самоврядування і громадянами, породжуючи у громадян впевненість у тому, що їхнє існуюче становище не буде погіршене прийняттям більш пізнього рішення, що узгоджується з правовою позицією, викладеною в абзаці другому пункту 5 мотивувальної частини Рішення Конституційного Суду України від 13 травня 1997 року №1-зп.

Відповідно до пункту 16 постанови пленуму Верховного Суду України від 01.11.1996 №9 "Про застосування Конституції України при здійсненні правосуддя", суди повинні суворо дотримуватися передбаченого статтею 56 Конституції України права особи на відшкодування за рахунок держави чи органів місцевого самоврядування матеріальної та моральної шкоди, заподіяної незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень.

Згідно ч.1 ст.1173 ЦК України, шкода, завдана фізичній або юридичній особі незаконними рішеннями, дією чи бездіяльністю органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування при здійсненні ними своїх повноважень, відшкодовується державою, Автономною Республікою Крим або органом місцевого самоврядування незалежно від вини цих органів.

Стаття 1173 ЦК України є спеціальною для врегулювання шкоди, тобто у ній передбачені особливості відшкодування шкоди, які відрізняють її від загальних правил деліктної відповідальності. Зокрема, особливим є суб`єктний склад завдавачів шкоди - ними є органи державної влади, органи влади Автономної Республіки Крим чи органи місцевого самоврядування. Також особливістю регулювання правовідносин за статтею 1173 ЦК України є завдання шкоди саме незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю.

При цьому на відміну від загальної норми - статті 1166 ЦК України, яка вимагає встановлення усіх чотирьох елементів цивільного правопорушення (протиправна поведінка, наявність шкоди, причинний зв`язок між протиправною поведінкою та завданою шкодою, вина заподіювача шкоди), спеціальні норми статті 1173 ЦК України допускають можливість відшкодування шкоди незалежно від вини державних органів.

Відтак, для відшкодування шкоди за правилами ст.1173 ЦК України необхідно довести такі факти:

а) неправомірність поведінки особи. Неправомірною можна вважати будь-яку поведінку, внаслідок якої завдано шкоду, якщо особа, яка заподіяла шкоду, не була уповноважена на такі дії;

б) наявність шкоди. Під шкодою слід розуміти втрату або пошкодження майна потерпілого та (або) позбавлення його особистого нематеріального права (життя, здоров`я тощо). У відносинах, що розглядаються, шкода - це не тільки обов`язкова умова, але і міра відповідальності, оскільки за загальним правилом статті 1173 ЦК України завдана шкода відшкодовується в повному обсязі;

в) причинний зв`язок між протиправною поведінкою та шкодою є обов`язковою умовою відповідальності та виражається в тому, що шкода має виступати об`єктивним наслідком поведінки особи, яка заподіяла шкоду.

Наявність сукупності всіх вищезазначених умов є обов`язковою для прийняття судом рішення про відшкодування завданої шкоди.

При цьому причинний зв`язок між протиправною поведінкою та шкодою полягає у тому, що наслідки у вигляді шкоди настають лише в результаті неправомірної поведінки відповідача, і є обов`язковою умовою відповідальності та виражається в тому, що шкода має виступати об`єктивним наслідком поведінки тієї особи, яка заподіяла шкоду.

Саме на позивача покладається обов`язок довести обґрунтованість своїх вимог, зокрема, наявність шкоди, протиправність поведінки того, хто заподіяв шкоду, та причинний зв`язок такої поведінки із заподіяною шкодою, і для настання цивільно-правової відповідальності відповідача за заподіяння матеріальної шкоди позивачеві необхідно довести наявність усієї сукупності вищезазначених ознак складу цивільного правопорушення, які необхідні для відшкодування шкоди в порядку статті 1173 ЦК України, тоді як відсутність хоча б однієї з цих ознак виключає настання відповідальності.

Незаконними діяннями органів державної влади, органів влади Автономної республіки Крим, органів місцевого самоврядування є діяння, які суперечать приписам законів та інших нормативних актів або здійснені поза межами компетенції вищезазначених органів. Незаконність рішення, дії чи бездіяльності завдавача шкоди повинна бути доведена.

Згідно з ч.4 ст.11 Господарського процесуального України, суд застосовує при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини та основоположних свобод 1950 року і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України та практику Європейського суду з прав людини як джерело права.

Згідно з ст.6 Конвенції з прав людини та основоположних свобод, кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру або встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення.

Право кожної фізичної або юридичної особи мирно володіти своїм майном передбачено ст.1 Першого протоколу до Конвенції, відповідно до якої ніхто не може бути позбавлений свого майна, інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом або загальними принципами міжнародного права. Проте попередні положення жодним чином не обмежують право держави вводити в дію такі закони, які вона вважає за необхідне, щоб здійснювати контроль за користуванням майном відповідно до загальних інтересів або для забезпечення сплати податків чи інших зборів або штрафів. Предметом безпосереднього регулювання ст.1 Першого протоколу є втручання держави у право на мирне володіння майном.

Відповідно до сталої практики ЄСПЛ (серед багатьох інших, рішення ЄСПЛ у справах "Спорронґ і Льоннрот проти Швеції" від 23 вересня 1982 року, "Джеймс та інші проти Сполученого Королівства" від 21 лютого 1986 року, "Щокін проти України" від 14 жовтня 2010 року, "Сєрков проти України" від 7 липня 2011 року, "Колишній король Греції та інші проти Греції" від 23 листопада 2000 року, "Булвес" АД проти Болгарії від 22 січня 2009 року, "Трегубенко проти України" від 2 листопада 2004 року, "East/West Alliance Limited" проти України" від 23 січня 2014 року) напрацьовано три критерії, які слід оцінювати на предмет сумісності заходу втручання в право особи на мирне володіння майном із гарантіями ст. 1 Першого протоколу, а саме: чи є втручання законним; чи переслідує воно "суспільний", "публічний" інтерес; чи є такий захід (втручання в право на мирне володіння майном) пропорційним визначеним цілям. ЄСПЛ констатує порушення ст.1 Першого протоколу, якщо хоча б одного критерію не буде додержано.

Суд вважає, що позивачу було завдано збитки внаслідок прийняття відповідачем протиправного рішення Виконавчого комітету Луцької міської ради від 23.11.2022 №603-1 «Про демонтаж засобів зовнішньої реклами» в частині, що стосується Товариства з обмеженою відповідальністю «Брендборд», яким із законного володіння позивача було вилучено належне йому майно, а саме рекламні конструкції типу «біг-борд» - двосторонній щит розміром 3.0 м х 6.0 м в кількості 4 одиниці, що не спростовано відповідачем.

Відповідно до висновку за №О-28 від 13 листопада 2023 року товарознавчої експертизи судового експерта Цепи Юлії Володимирівни (а.с. 18-44), ринкова вартість конструкцій двосторонніх біг-бордів у кількості 4 шт., із вказаними у заяві характеристиками на дату проведення експертизи становить 241 977,04 (двісті сорок одна тисяча дев`ятисот сімдесят сім грн. 04 коп.) грн., розмір матеріальних збитків, завданих ТОВ «Брендборд» у зв`язку із демонтажем / знищенням зазначених біг бордів третіми особами на дату складання висновку експерта становить 511 582,44 (п`ятсот одинадцять тисяч п`ятсот вісімдесят дві грн. 44 коп.) грн. матеріальних збитків.

Відповідно до ст.104 ГПК України, висновок експерта для суду не має заздалегідь встановленої сили і оцінюється судом разом із іншими доказами за правилами, встановленими статтею 86 цього Кодексу. Відхилення судом висновку експерта повинно бути мотивоване в судовому рішенні.

Дослідивши наявний у матеріалах справи висновок експертизи, суд дійшов висновку про те, що відповідний висновок не викликає сумнівів у його правильності, не містить розбіжностей і відповідає вимогам чинного законодавства, в тому числі, стосовно критеріїв повноти, ясності, обґрунтованості. Окрім того, стороною відповідача, в межах розгляду справи, не заявлялося клопотання про проведення іншої судової експертизи.

З огляду на викладене, відповідачами належних та допустимих доказів на спростування обґрунтованості визначеного розміру матеріальної шкоди, завданої позивачу внаслідок неправомірних дії відповідача, до матеріалів справи не представлено, а доводи, наведені відповідачами, не спростовують обґрунтованості та відповідності чинному законодавству позовні вимоги у сумі 511 582,44 грн. збитків.

Прийняте Виконавчим комітетом Луцької міської ради рішення було скасоване, як незаконне, проте за наслідками прийнятого рішення для позивача настали несприятливі наслідки у вигляді втрати його майна.

Ризик будь-якої помилки державного органу повинен покладатися на саму державу, а помилки не можуть виправлятися за рахунок осіб, яких вони стосуються. У контексті скасування помилково наданого права на майно принцип "належного урядування" може не лише покладати на державні органи обов`язок діяти невідкладно, виправляючи свою помилку (рішення у справі "Москаль проти Польщі", п. 69), а й потребувати виплати відповідної компенсації чи іншого виду належного відшкодування колишньому добросовісному власникові ("Пінкова та Пінк проти Чеської республіки", п. 53, та "Тошкуце та інші проти Румунії", п. 38).

Таким чином, внаслідок прийняття Виконавчим комітетом Луцької міської ради незаконного рішення щодо майна позивача, відбулось втручання органу місцевого самоврядування у мирне володіння своїм майном останнього, та має місце порушення ст.1 Першого протоколу шляхом позбавлення власності. При цьому позивачу завдана шкода, яка виявляється у вибутті з його користування та розпорядження належного йому майна, а вимога про стягнення з відповідачів збитків є справедлива компенсація за завдану шкоду, внаслідок прийняття незаконних рішень.

Згідно з ч.ч.1-3 ст.13 ГПК України, судочинство у господарських судах здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених цим Кодексом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом.

Частиною 1 ст.73 Господарського процесуального кодексу України визначено, що доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Згідно ч.1 ст. 74 ГПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

Обов`язок доказування слід розуміти як закріплену в процесуальному та матеріальному законодавстві міру належної поведінки особи, що бере участь у судовому процесі, із збирання та надання доказів для підтвердження свого суб`єктивного права, що має за мету усунення невизначеності, яка виникає в правовідносинах у разі неможливості достовірно з`ясувати обставини, які мають значення для справи.

Відповідно до положень статті 77 Господарського процесуального кодексу України обставини, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

Також, згідно з нормами статті 78 Господарського процесуального кодексу України достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи.

Статтею 86 ГПК України передбачено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

Суд вважає, що позивачем доведено весь склад господарського правопорушення зі сторони відповідача, а саме: неправомірність (протиправність) поведінки полягає в тому, що в порушення норм чинного законодавства, Виконавчим комітетом Луцької міської ради було ініційовано та прийнято рішення від 23.11.2022 №603-1 "Про демонтаж засобів зовнішньої реклами" в частині, що стосується ТОВ "Брендборд" (яке визнано судом протиправним та скасовано); вина Виконавчого комітету Луцької міської ради полягає в тому, що останні усвідомлюючи свою поведінку (бажали настання протиправного наслідку) допустили прийняття та виконання свого рішення в частині демонтажу засобів зовнішньої реклами, які належать позивачу, через відсутність дозволів, дія яких згідно імперативних норм Закону були автоматично продовжені; 511582,44 грн. є тією наявною шкодою, яка завдана позивачу зі сторони Виконавчого комітету Луцької міської ради; причинний зв`язок між протиправною поведінкою та шкодою, полягає в тому, що протиправні дії Виконавчого комітету Луцької міської ради спричинили понесення позивачем матеріальних втрат в розмірі 511582,44 грн. що є об`єктивним наслідком протиправної поведінки завдавача шкоди пов`язаним із прийняття останнім незаконних рішень.

Доводи відповідача, що позивач не довів факту знищення майна, відхиляються судом, оскільки доведення факту знищення майне не входить в предмет доказування при даному спорі (правовідносинах), оскільки позивачу слід довести факт позбавлення власності (незаконного вибуття з користування та користування своїм майном) внаслідок втручання органу місцевого самоврядування у мирне володіння майном останнього. При цьому, слід підкреслити, що відповідач жодним чином не спростовує факту виконання свого протиправного рішення, що призвело до позбавлення позивачем своєї власності.

Крім того, представник відповідача на стадії дослідження доказів звернув увагу суду на те, що в судовому засіданні не було досліджено відеозапис на якому зображені демонтовані елементи бігбордів.

Між тим, судом було встановлено та представником відповідача в судовому засіданні підтверджено, що відеозапис відтворено в фотознімках, які містяться в матеріалах справи (а.с. 75-77) та досліджені судом як докази при постановлені рішення.

Оцінивши наявні матеріали справи в сукупності та перевіривши обставини справи наявними у справі доказами, суд дійшов висновку, що матеріали справи містять достатні, належні та допустимі докази в розумінні приписів вимог процесуального закону в підтвердження наявності у діях відповідача всіх складових, які підлягають доказуванню у спорах про відшкодування шкоди, що вказує на обґрунтованість та наявність підстав для задоволення позовних вимог в частині стягнення з відповідача шкоди в сумі 511 582,44 грн.

Щодо судових витрат.

За приписами п.5 ч.1 ст.237 ГПК України, при ухваленні рішення суд вирішує, зокрема, питання розподілення між сторонами судових витрат.

Згідно ст.123 ГПК України передбачено, що судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. Розмір судового збору, порядок його сплати, повернення і звільнення від сплати встановлюються законом. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати: 1) на професійну правничу допомогу; 2) пов`язані із залученням свідків, спеціалістів, перекладачів, експертів та проведенням експертизи; 3) пов`язані з витребуванням доказів, проведенням огляду доказів за їх місцезнаходженням, забезпеченням доказів; 4) пов`язані з вчиненням інших процесуальних дій, необхідних для розгляду справи або підготовки до її розгляду.

Відповідно до пункту 13 частини 2 статті 3 Закону України "Про судовий збір", судовий збір не справляється за подання позовної заяви про відшкодування шкоди, заподіяної особі незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органу державної влади, органу влади Автономної республіки Крим або органу місцевого самоврядування, їх посадовою або службовою особою, а так само незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури або суду.

Судовий збір, від сплати якого позивач у встановленому порядку звільнений, стягується з відповідача в дохід бюджету пропорційно розміру задоволених вимог, якщо відповідач не звільнений від сплати судового збору (частина 2 статті 129 Господарського процесуального кодексу України).

Згідно до частини 2 пункту 1 статті 4 Закону України "Про судовий збір" передбачено, що за подання до господарського суду позовної заяви майнового характеру сплачується 1,5 відсотка ціни позову, але не менше 1 розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб і не більше 350 розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб.

Таким чином, з відповідача в дохід бюджету слід стягнути судовий збір в розмірі 7673,74 грн.

Позивачем заявлено до стягнення витрати на професійну правничу допомогу у розмірі 50 000 грн.

Частина 8 ст.129 ГПК України встановлює, що розмір судових витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду, за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву.

В підтвердження надання Адвокатським об`єднанням "МАТВІЮК, СМОЛЕНСЬКИЙ, МІСЮК І ПАРТНЕРИ" послуг з професійної правничої допомоги ТОВ "Брендборд" в суді під час розгляду даної справи позивачем надано суду договір про надання правничої допомоги від 28.11.2023р., квитанцію до прибуткового касового ордера №28 від 28.11.2023 на суму 50 000 грн.

Дослідивши надані позивачем докази, суд приймає до уваги, що 28.11.2023р. між Адвокатським об`єднанням "МАТВІЮК, СМОЛЕНСЬКИЙ, МІСЮК І ПАРТНЕРИ" та ТОВ "Брендборд" було укладено договір про надання правової допомоги, згідно умов п.п. 1.1. котрого, Адвокатське об`єднання зобов`язується представляти інтереси Клієнта у Господарському суді Волинської області, Північно-західному апеляційному господарському суді, Верховному Суді у справі про стягнення з Виконавчого комітету Луцької міської ради збитків в розмірі 511582,44 грн., а Клієнт зобов`язується сплатити Адвокатському об`єднанню гонорар за надану правову допомогу, а також у випадку необхідності фактичні витрати, пов`язані з виконанням Договору.

Згідно з п. 3.1. договору, договірні сторони домовились, що за надання правової допомоги Клієнт сплачує Адвокатському об`єднанню гонорар (винагороду) у розмірі 50 000 грн.

Відповідно до квитанції до прибуткового касового ордера №28 від 28.11.2023р. АО "МАТВІЮК, СМОЛЕНСЬКИЙ, МІСЮК І ПАРТНЕРИ", на підставі договору про надання правової допомоги від 28.11.2023р., було прийнято від ТОВ "Брендборд" кошти в сумі 50 000 грн.

Враховуючи вказане, судом констатується, що позивачем згідно ст. 74 ГПК України доведено понесення витрат в розмірі 50 000 грн. по оплаті наданих послуг з професійної правничої допомоги.

Судом враховується, що втручання суду у договірні відносини між адвокатом/адвокатським об`єднанням та його клієнтом у частині визначення розміру гонорару або зменшення розміру стягнення такого гонорару з відповідної сторони на підставі положень ч.4 ст.126 ГПК України, можливе лише за умови обґрунтованості та наявності доказів на підтвердження невідповідності таких витрат фактично наданим послугам. В іншому випадку таке втручання суперечитиме принципу свободи договору визначеному нормами ст. 627 ЦК України, принципу pacta sunt servanda та принципу захисту права працівника або іншої особи на оплату та своєчасність оплати за виконану працю, закріпленому у статті 43 Конституції України (постанова об`єднаної палати Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 20.11.2020р. у справі №910/13071/19).

Відповідно до позиції, викладеної у постанові об`єднаної палати Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 22.01.2021р. у справі №925/1137/19, за умови підтвердження обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, не надання іншою стороною доказів невідповідності заявлених до відшкодування витрат критеріям співмірності, у тому числі спростування правильності відповідних розрахунків, витрати на надану професійну правничу допомогу підлягають розподілу за результатами розгляду справи.

Як вбачається з наданих позивачем документів, сторони у п.3.1. Договору про надання правової допомоги від 28.11.2023р. узгодили вартість професійної правничої допомоги в розмірі 50000 грн. та те, що вона є фіксованою. Отже, розмір гонорару адвоката встановлений сторонами договору у фіксованому розмірі, є чітко визначеним.

На підставі аналізу обсягу наданих адвокатом послуг та виконаних робіт, виходячи з вимог розумності та справедливості, врахувавши обставини справи, тривалість розгляду справи, мотиви прийняття даного судового рішення, суд дійшов висновку щодо доцільності відшкодування відповідачем на користь позивача витрат на надання правової допомоги в суді в розмірі 50000 грн., що, на думку суду, є достатньою компенсацією витрат робочого часу, необхідного для участі в засіданнях суду та підготовки до судового процесу, яка включає ознайомлення з матеріалами, консультування клієнта з приводу спору, узгодження правової позиції, вивчення судової практики, підготовку процесуальних документів.

Відповідно до Постанови Об`єднаної Палати Верховного Суду від 03.10.2019р. у справі №922/445/19, суд може зменшити розмір витрат на професійну правничу допомогу адвоката, які підлягають розподілу між сторонами, лише за клопотанням іншої сторони; обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат адвоката, що підлягають розподілу між сторонами.

Водночас відповідно до ч. 4 ст.126 ГПК України розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.

У разі недотримання вимог частини 4 цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на професійну правничу допомогу адвоката, які підлягають розподілу між сторонами. Обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами (ч.ч.5, 6 ст.126 Кодексу).

В розумінні положень згаданих норм законодавства, зменшення суми судових витрат на професійну правничу допомогу, що підлягають розподілу, можливе виключно на підставі клопотання іншої сторони у разі, на її думку, недотримання вимог стосовно співмірності витрат із складністю відповідної роботи, її обсягом та часом, витраченим ним на виконання робіт.

Суд, враховуючи принципи диспозитивності та змагальності, не має права вирішувати питання про зменшення суми судових витрат на професійну правову допомогу, що підлягають розподілу, з власної ініціативи, проте, беручи до уваги заявлене представником відповідача в заяві про зменшення витрат на правову допомогу, вправі зробити це у даній справі.

У застосуванні критерію співмірності витрат на оплату послуг адвоката суд користується досить широким розсудом, який, тим не менш, повинен ґрунтуватися на більш чітких критеріях, визначених у вищенаведеній нормі.

В рішенні Європейського суду з прав людини у справі "Лінгенс проти Австрії" зазначено, що суд не зобов`язаний керуватися тими внутрішньо національними розцінками і критеріями, з яких виходять Уряд і заявник на підтримку відповідних аргументів; він керується свободою розсуду відповідно до того, що він вважає за справедливе.

Слід зауважити, що при визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності понесення адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін. Ті самі критерії застосовує Європейський суд з прав людини, присуджуючи судові витрати на підставі статті 41 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод. Зокрема, згідно з практикою Європейського суду з прав людини заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їхній розмір обґрунтованим (рішення у справі "East/West Alliance Limited" проти України").

У рішенні Європейського суду з прав людини у справі "Лавентс проти Латвії" зазначено, що відшкодовуються лише витрати, які мають розумний розмір.

На думку суду, витрати на оплату послуг адвоката є дійсними та необхідними, про що йшлося вище, проте їх розмір не може вважатись розумним, оскільки не є повністю співмірним зі складністю справи, а також складністю і обсягом виконаних адвокатом робіт (наданих послуг).

Суд зазначає, що покладення всіх понесених стороною судових витрат на іншу сторону не може бути надмірним тягарем для іншої сторони.

Відтак, враховуючи здійснене на адресу суду заперечення відповідача про розмір витрат на правову допомогу, заявлених до стягнення позивачем, останні приймаються судом із наступними висновками про можливість зменшення розміру таких витрат з 50 000 грн. до 25 000 грн., що на думку та переконання суду, є достатньою компенсацією витрат робочого часу, необхідного для участі в засіданнях суду та підготовки до судового процесу.

На підставі аналізу обсягу наданих адвокатом послуг та виконаних робіт, виходячи з вимог розумності та справедливості, врахувавши обставини справи, тривалість розгляду справи, мотивів прийняття даного судового рішення, суд дійшов висновку щодо доцільності відшкодування ТОВ «БРЕНДБОРД» за рахунок Виконавчого комітету Луцької міської ради витрат на надання правової допомоги в суді в розмірі 25 000 грн.

Зазначені витрати на переконання суду, відповідатимуть критеріям пропорційності, добросовісності, розумності та справедливості.

Окрім цього, згідно п.1 ч.4 ст.129 ГПК України, у разі задоволення позову інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються на відповідача.

Відповідно до ч.1 ст.101 ГПК України, учасник справи має право подати до суду висновок експерта, складений на його замовлення.

Частина перша статті 1 Закону України "Про судову експертизу" визначає, що судова експертиза - це дослідження на основі спеціальних знань у галузі науки, техніки, мистецтва, ремесла тощо об`єктів, явищ і процесів з метою надання висновку з питань, що є або будуть предметом судового розгляду.

Підставою проведення судової експертизи є відповідне судове рішення чи рішення органу досудового розслідування, або договір з експертом чи експертною установою - якщо експертиза проводиться на замовлення інших осіб (частина перша статті 71 цього Закону).

Пункт 1.8 Інструкції про призначення та проведення судових експертиз та експертних досліджень, затвердженої наказом Міністерства юстиції України від 08 жовтня 1998 року №53/5, передбачає, що підставою для проведення експертизи відповідно до чинного законодавства є процесуальний документ про призначення експертизи, складений уповноваженою на те особою (органом), або договір з експертом чи експертною установою, укладений за письмовим зверненням особи у випадках, передбачених законом, в якому обов`язково зазначаються її реквізити, номер справи або кримінального провадження або посилання на статтю закону, якою передбачено надання висновку експерта, перелік питань, що підлягають вирішенню, а також об`єкти, що підлягають дослідженню.

Системний аналіз наведених положень процесуального законодавства дозволяє констатувати таке:

(1) витрати, пов`язані із залученням експертів та проведенням експертизи, належать до судових витрат;

(2) висновок експерта може бути підготовлений як на підставі ухвали суду про призначення експертизи, так і на замовлення учасника справи;

(3) у разі подання учасником справи до суду висновку експерта, складеного на його замовлення, у такому висновку має бути зазначено, що його підготовлено для подання до суду та що експерт обізнаний про кримінальну відповідальність за завідомо неправдивий висновок. При цьому інша сторона може подати до суду заяву про наявність підстав для відводу експерта, який підготував висновок на замовлення іншої особи, і в разі, якщо суд визнає наявність таких підстав, зазначений висновок не приймається судом до розгляду;

(4) при вирішенні питання про розподіл судових витрат суд враховує не те, коли замовлено експертизу та отримано висновок експерта - до чи після звернення позивача до суду із позовом, а те, чи пов`язані безпосередньо ці витрати з розглядом справи.

ЄСПЛ неодноразово вказував, що початок "вирішення спору" щодо своїх "прав та обов`язків цивільного характеру" пов`язується з поданням цивільного позову (рішення від 21 червня 2007 року у справі "Редька проти України" (Redka v. Ukraine), заява N 17788/02, від 10 грудня 2009 року у справі "Васильчук проти України" (Vasilchuk v. Ukraine), заява N 31387/05).

Період, коли тривало провадження щодо процесуальних питань, має розглядатись як частина розгляду справи по суті та, відповідно, як частина вирішення спору щодо прав та обов`язків цивільного характеру (рішення ЄСПЛ від 01 березня 2018 року у справі "Літвінюк проти України" (Litvinyk v. Ukraine), заява N 55109/08).

Відшкодування витрат за проведення експертизи не обмежується випадком її призначення та проведення після відкриття провадження у справі. Відтак сторона, на користь якої ухвалено рішення, має право на відшкодування витрат за експертизу, проведену до подання позову, якщо такі витрати пов`язані з розглядом справи, зокрема якщо судом враховано відповідний висновок експерта як доказ.

Аналогічний висновок наведено у постанові Великої Палати Верховного Суду від 22 листопада 2023 року по справі №712/4126/22.

У зв`язку з розглядом даної справи позивач оплатив товарознавчої експертизи від 13 листопада 2023 року за №О-28 у розмірі 12000 грн., що підтверджується платіжною інструкцією від 23.10.2023 року №903 та актом надання послуг від 26.10.2023 року №3595.

Суд врахував зазначений висновок експертизи, як доказ під час розгляду справи та ухвалення судового рішення.

Відтак витрати в розмірі 12 000 грн., здійснені позивачем за проведення товарознавчої експертизи, є обґрунтованими, безпосередньо пов`язані із розглядом справи та підлягають відшкодуванню за рахунок відповідача.

На підставі викладеного, керуючись ст. ст. 13, 73, 74, 75, 76-80, 123, 126, 129, 232, 236-240 Господарського процесуального кодексу України, господарський суд,-

вирішив:

1. Позов задовольнити.

2. Стягнути з Виконавчого комітету Луцької міської ради (43025, м. Луцьк, вул. Б. Хмельницького, 19, ) на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «БРЕНДБОРД» (43005, м. Луцьк, Проспект Перемоги, 1, ) 511 582,44 грн. матеріальних збитків.

3. Стягнути з Виконавчого комітету Луцької міської ради (43025, м. Луцьк, вул. Б. Хмельницького, 19, ) в дохід Державного бюджету України (отримувач коштів: ГУК у м. Києві/м. Київ/22030106, код отримувача 37993783, банк отримувача: Казначейство України (ЕАП), рахунок отримувача: UA0026001, код класифікації доходів бюджету: 22030106) 7673,74 грн. судового збору. Стягувачем є Державна судова адміністрація України (м. Київ, вул. Липська, 18/5, 01601, ).

4. Стягнути з Виконавчого комітету Луцької міської ради (43025, м. Луцьк, вул. Б. Хмельницького, 19, ) на користь Товариства з обмеженою відповідальністю "БРЕНДБОРД" (Україна, 43005, Волинська обл., місто Луцьк, ПРОСПЕКТ ПЕРЕМОГИ, будинок 1, ) 12 000,00 грн. витрат позивача за проведення експертизи та 25 000,00 грн. в повернення витрат по оплаті послуг адвоката.

Рішення набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду (ч.ч. 1, 2 ст. 241 ГПК України).

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом двадцяти днів з дня складання повного тексту рішення до Північно-західного апеляційного господарського суду.

Повний текст рішення

складено 03.04.2024.

Суддя В. М. Дем`як