УХВАЛА

01 квітня 2024 року

м. Київ

cправа № 910/6911/23

Верховний Суд у складі судді Касаційного господарського суду Кібенко О.Р.,

розглянувши матеріали касаційної скарги Приватного акціонерного товариства "Національна енергетична компанія "Укренерго"

на рішення Господарського суду міста Києва від 04.10.2023

та постанову Північного апеляційного господарського суду від 15.02.2024

у справі за позовом Приватного акціонерного товариства "Національна енергетична компанія "Укренерго" (далі - НЕК "Укренерго")

до Акціонерного товариства "Банк Січ" (далі - АТ "Банк Січ", Банк) в особі уповноваженої особи Фонду гарантування вкладів фізичних осіб Стрюкової Ірини Олександрівни (далі - уповноважена особа Фонду)

за участю третіх осіб, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору, на стороні відповідача:

1) Товариства з обмеженою відповідальністю "ЕК "ЕНОЛЛ" (далі - ТОВ "ЕК "ЕНОЛЛ"),

2) Фонду гарантування вкладів фізичних осіб (далі - Фонд)

про зобов`язання вчинити дії,

ВСТАНОВИВ:

1. У травні 2023 року НЕК "Укренерго" звернулося до Господарського суду міста Києва з позовом до АТ "Банк Січ" в особі уповноваженої особи Фонду, у якому просила суд зобов`язати відповідача включити грошові вимоги позивача у розмірі 7 000 000,00 грн до реєстру акцептованих вимог кредиторів Банку.

2. Господарський суд міста Києва рішенням від 04.10.2023, залишеним без змін постановою Північного апеляційного господарського суду від 15.02.2024, в задоволенні позову відмовив.

3. 12.03.2024 НЕК "Укренерго" звернулося до Верховного Суду з касаційною скаргою на рішення Господарського суду міста Києва від 04.10.2023 та постанову Північного апеляційного господарського суду від 15.02.2024, у якій просить їх скасувати та ухвалити нове рішення про задоволення позову.

4. Перевіривши матеріали касаційної скарги Верховний Суд дійшов висновку про наявність підстав для залишення її без руху з огляду на таке.

5. Частиною 2 ст.292 ГПК передбачено, що якщо касаційна скарга оформлена з порушенням вимог, передбачених ст.290 цього Кодексу, то така скарга залишається без руху.

6. Відповідно до п.5 ч.2 ст.290 ГПК у касаційній скарзі повинно бути зазначено підставу (підстави), на якій (яких) подається касаційна скарга, з визначенням передбаченої (передбачених) ст.287 цього Кодексу підстави (підстав).

7. Відповідно до ч.2 ст.287 ГПК підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пунктах 1, 4 ч.1 цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права виключно в таких випадках: 1) якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку; 2) якщо скаржник вмотивовано обґрунтував необхідність відступлення від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду та застосованого судом апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні; 3) якщо відсутній висновок Верховного Суду щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах; 4) якщо судове рішення оскаржується з підстав, передбачених частинами 1, 3 ст.310 цього Кодексу.

8. У разі подання касаційної скарги на підставі п.1 ч.2 ст.287 цього Кодексу в касаційній скарзі зазначається постанова Верховного Суду, в якій викладено висновок про застосування норми права у подібних правовідносинах, що не був врахований в оскаржуваному судовому рішенні (абз.2 п.5 ч.2 ст.290 цього Кодексу).

9. У цьому випадку необхідно чітко вказати:

норму права (з посиланням на статтю, частину, абзац тощо), яку суд неправильно застосував в оскаржуваному судовому рішенні;

навести висновок щодо застосування цієї норми права в оскаржуваному судовому рішенні;

навести висновок щодо її застосування у постанові Верховного Суду, зазначити дату її прийняття та номер справи;

обґрунтувати подібність правовідносин у справі, що розглядається, та у справі, в якій Верховний Суд виклав свій висновок.

10. У разі подання касаційної скарги на підставі п.2 ч.2 ст.287 ГПК в касаційній скарзі зазначається обґрунтування необхідності відступлення від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду (абз.3 п.5 ч.2 ст.290 цього Кодексу). Скаржник повинен чітко вказати норму права, висновок про застосування якої був сформований Верховним Судом, дату прийняття відповідного судового рішення та номер справи, навести сам висновок і змістовно обґрунтувати необхідність відступлення від нього.

11. Якщо підставою для відкриття касаційного провадження скаржник вважає наявність випадку, передбаченого п.3 ч.2 ст.287 ГПК, він повинен зазначити норму права, єдину практику застосування якої необхідно сформувати, обставини справи, до яких ця норма повинна застосовуватись, який висновок зробили суди попередніх інстанцій з цього питання та обґрунтувати, в чому полягає непогодження із ним.

12. Оскаржуючи в касаційному порядку судові рішення на підставі п.4 ч.2 ст.287 ГПК, необхідно зазначити, яке саме процесуальне порушення з передбачених частинами 1, 3 ст.310 цього Кодексу призвело до прийняття незаконного судового рішення.

13. При цьому необхідно враховувати, що за змістом п.1 ч.3 ст.310 ГПК відкриття касаційного провадження через недослідження зібраних у справі доказів можливе лише за умови наявності у касаційній скарзі інших обґрунтованих підстав касаційного оскарження, передбачених пунктами 1, 2, 3 ч.2 ст.287 цього Кодексу.

14. Системний аналіз наведених положень ГПК дає підстави для висновку, що при касаційному оскарженні судових рішень, зазначених у пунктах 1, 4 ч.1 ст.287 ГПК, у касаційній скарзі обґрунтування неправильного застосування судом (судами) норм матеріального права чи порушення норм процесуального права має обов`язково наводитись у взаємозв`язку із посиланням на відповідний пункт (пункти) ч.2 ст.287 ГПК як на підставу для касаційного оскарження судового рішення.

15. Отже, процесуальний закон покладає на скаржника обов`язок зазначати у касаційній скарзі про неправильне застосування конкретних норм матеріального та/або допущене судом порушення норм процесуального права та чітко визначити конкретну підставу (підстави) касаційного оскарження судового рішення, передбачену (передбачені) ст.287 ГПК, з вказівкою на конкретні висновки суду, рішення якого оскаржується, із одночасним зазначенням норм права (пункт, частина, стаття), які неправильно застосовані цим судом при прийнятті відповідного висновку.

16. Обґрунтовуючи подібність правовідносин, як обов`язкової умови для виникнення підстав касаційного оскарження судових рішень, передбачених пунктами 1- 3 ч.2 ст.287 ГПК, необхідно враховувати, що подібність правовідносин визначається за відповідними критеріями.

17. Велика Палата Верховного Суду виходить з того, що подібність правовідносин потрібно оцінювати за змістовим, суб`єктним та об`єктним критеріями. З-поміж цих критеріїв змістовий (оцінювання спірних правовідносин за характером урегульованих нормами права та договорами прав і обов`язків учасників) є основним, а два інші - додатковими. У кожному випадку порівняння правовідносин і їхнього оцінювання на предмет подібності слід насамперед визначити, які правовідносини є спірними. А тоді порівнювати права й обов`язки сторін саме цих відносин згідно з відповідним правовим регулюванням (змістовий критерій) і у разі необхідності, зумовленої цим регулюванням, - суб`єктний склад спірних правовідносин (види суб`єктів, які є сторонами спору) й об`єкти спорів (пункти 25, 26, 31 постанови від 12.10.2021 у справі №233/2021/19).

18. Скаржник у касаційній скарзі як на підставу касаційного оскарження посилається на пункт 1 ч.2 ст.287 ГПК та зазначає, що:

1) суд апеляційної інстанції в оскаржуваному рішенні неправильно розтлумачив умови норми "належного представлення вимоги за гарантією", неправильно застосував норми матеріального права - розд.1 Положення про порядок здійснення банками операцій за гарантіями в національній та іноземних валютах, затвердженого постановою Національного банку України від 15.12.2004 №639 (далі - Положення);

2) існує сформована практика Верховного Суду щодо специфічних вимог до банків про настання гарантійних випадків з урахуванням положень нормативно-правових актів вищої юридичної сили, однак суди таку практику проігнорували, що призвело до ухвалення незаконного рішення;

3) суди попередніх інстанцій не врахували правові висновки щодо застосування розд.1, п.62 розд.Х Положення; ст.564, ч.1 ст.565 Цивільного кодексу України (далі - ЦК), викладені у постановах Верховного Суду від 09.08.2023 у справі №910/11933/22, від 08.06.2022 у справі №910/9397/20, від 16.03.2023 у справі №904/17772/20.

19. Скаржник, зокрема, зазначає:

- Верховний Суд у постанові від 08.06.2022 у справі №910/9397/20 виклав висновок, що при вирішенні спору про існування обов`язку гаранта сплатити за гарантією до предмета доказування входить, у першу чергу, дослідження наявності чи відсутності виникнення відповідного обов`язку - гарантійного випадку (порушення боржником зобов`язання, забезпеченого гарантією), а не формальне дослідження виключно наявності заяви про сплату за гарантією (подібні висновки містяться в постановах Верховного Суду від 04.03.2021 у справі №910/3500/19, від 27.11.2019 у справі №910/20306/17, від 18.06.2021 у справі №910/16898/19);

- Верховний Суд ухвалою від 12.07.2023 передав на розгляд об`єднаної палати Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду справу №910/17772/20 для відступу від висновку, викладеного у постанові об`єднаної палати Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 18.06.2021 у справі №910/16898/19 (що при вирішенні спору про існування обов`язку гаранта сплатити за гарантією до предмета доказування входить, у першу чергу, дослідження наявності чи відсутності виникнення відповідного обов`язку - гарантійного випадку (порушення боржником зобов`язання, забезпеченого гарантією), а не формальне дослідження виключно наявності заяви про сплату за гарантією);

- Верховний Суд в ухвалі від 12.07.2023 у справі №910/17772/20 вказав, що положення статей 560, 562, ч.1 ст.563, частин 1, 3 ст.565 ЦК, частин 1, 3 ст.200 Господарського кодексу України свідчать про те, що гарант не вправі робити власних висновків щодо наявності чи відсутності обов`язку принципала, а має платити якщо вимога та додані документи (якщо вони передбачені умовами гарантії) за зовнішніми ознаками відповідають умовами гарантії.

20. Разом з тим, Верховний Суд 09.08.2023 у справі №910/11933/22 не ухвалював постанову, а натомість постановив ухвалу, якою зупинив касаційне провадження за касаційними скаргами Акціонерного товариства Комерційний банк "Приватбанк" та Товариства з обмеженою відповідальністю "Самсунг Електронікс Україна Компані" на рішення Господарського суду міста Києва від 07.02.2023 та постанову Північного апеляційного господарського суду від 27.04.2023 до завершення перегляду об`єднаною палатою Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду справи №910/17772/20.

21. Окрім цього, у Єдиному державному реєстрі судових рішень відсутня постанова Верховного Суду від 16.03.2023 у справі №904/17772/20, як і будь які інші судові рішення у зазначеній справі.

22. З урахуванням того, що в подальшому у касаційній скарзі скаржник посилається на справу №910/17772/20, Верховний Суд вважає, що зазначення скаржником неправильного номеру справи №904/17772/20 замість №910/17772/20 є технічною помилкою (опискою).

23. При цьому, згідно Єдиного державного реєстру судових рішень, Верховний Суд не ухвалював постанову від 16.03.2023 у справі №910/17772/20, натомість таку постанову ухвалював Північний апеляційний господарський суд.

24. Верховний Суд звертає увагу, що відповідно до ч.2 ст.287 ГПК підставою касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пунктах 1, 4 ч.1 цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права виключно у випадку, якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку.

25. Отже, посилання скаржника на неврахування висновків, викладених у постанові Північного апеляційного господарського суду від 16.03.2023 у справі №910/17772/20, ухвалах Верховного Суду від 09.08.2023 у справі №910/11933/22, від 12.07.2023 у справі №910/17772/20, не може свідчити про належне обґрунтування підстав касаційного оскарження у розумінні ч.2 ст.287 ГПК.

26. Враховуючи зазначене, скаржнику необхідно уточнити підстави касаційного оскарження судових рішень, врахувавши вимоги щодо їх обґрунтування, які описані, зокрема, у пунктах 7-17 цієї ухвали.

27. Верховний Суд звертає увагу на те, що відповідно до приписів ГПК учасники справи, маючи намір добросовісної реалізації належного їм права на касаційне оскарження судового рішення, повинні забезпечити неухильне виконання вимог процесуального закону, зокрема, стосовно форми та змісту подання касаційної скарги.

28. Враховуючи викладене, касаційна скарга підлягає залишенню без руху.

Керуючись статтями 174, 234, 235, 287, 290, 292 Господарського процесуального кодексу України, Верховний Суд

У Х В А Л И В:

1. Касаційну скаргу Приватного акціонерного товариства "Національна енергетична компанія "Укренерго" на рішення Господарського суду міста Києва від 04.10.2023 та постанову Північного апеляційного господарського суду від 15.02.2024 у справі № 910/6911/23 залишити без руху.

2. Надати Приватному акціонерному товариству "Національна енергетична компанія "Укренерго" строк для усунення недоліків протягом десяти днів з дня вручення ухвали.

3. Роз`яснити Приватному акціонерному товариству "Національна енергетична компанія "Укренерго", що у разі невиконання у встановлений строк вимог цієї ухвали скарга вважатиметься неподаною та буде повернута скаржнику.

Ухвала набирає законної сили з моменту її підписання та не підлягає оскарженню.

Суддя О. Кібенко