ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

27 березня 2024 року

м. Київ

cправа № 918/592/23

Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного господарського суду:

Жукова С.В. - головуючого, Картере В.І., Огородніка К.М.,

за участі секретаря: Купрейчук С.П.,

за участі представників судового засідання відповідно протоколу судового засідання від 27.03.2024

розглянувши у відкритому судовому засіданні у режимі відеоконференції касаційну скаргу Акціонерного товариства "Укрсиббанк"

на ухвалу Господарського суду Рівненської області від 26.09.2023(в частині визнаних вимог кредитора ОСОБА_1 )

та постанову Північно-західного апеляційного господарського суду від 11.01.2024

у справі №918/592/23

за заявою ОСОБА_2

про неплатоспроможність

ВСТАНОВИВ:

1. Ухвалою Господарського суду Рівненської області від 11.07.2023 року відкрито провадження у справі про неплатоспроможність боржника - ОСОБА_2 ; введено процедуру реструктуризацію боргів боржника; введено мораторій на задоволення вимог кредиторів; оприлюднено на офіційному веб-сайті повідомлення про відкриття провадження у справі про неплатоспроможність фізичної особи - ОСОБА_2 ; призначено керуючим реструктуризацією фізичної особи - ОСОБА_2 арбітражного керуючого Мельник Ірину Анатоліївну (свідоцтво про право на здійснення діяльності арбітражного керуючого (розпорядника майна, керуючого санацією, ліквідатора) № 1856 від 06.02.2018 р.), тощо.

2. Офіційне оприлюднення оголошення про відкриття провадження у справі про неплатоспроможність ОСОБА_2 було здійснено 14.07.2023 р. за номером 70993, тобто, строк, з урахуванням ч. 4 ст. 116 ГПК України, на пред`явлення грошових вимог закінчується 14.08.2023 року.

3. До Господарського суду Рівненської області звернувся із заявою ОСОБА_1 про визнання його кредитором боржника.

3.1. Заява мотивована тим, що 03.02.2014 року ОСОБА_1 було позичено ОСОБА_2 кошти в сумі 50 000 дол. США на підтвердження чого останнім надано розписку. Відповідно до розписки, ОСОБА_2 зобов`язувався повернути позичені кошти в сумі 50 000 дол. США до 31.01.2021 року, однак, вказаний обов`язок зі сторони боржника виконано не було, отримані кошти згідно до розписки не було повернуто у визначений розпискою строк. 18.03.2023 року, боржником було здійснено часткове погашення свого боргу, що зафіксовано в розписці. Погашення відбулось шляхом передачі у власність транспортного засобу - Mitsubishi Pajero 2007 року випуску, який по домовленості оцінено в 4 500,00 дол. США. Таким чином, станом на дату відкриття провадження у справі заборгованість по наведеній розписці становить 45 500,00 дол. США., що станом на 07.08.2023 року еквівалентно гривні України за курсом НБУ сумі в розмірі 1 663 871,30 грн.

Короткий зміст та мотиви рішень судів першої та апеляційної інстанцій

4. Ухвалою Господарського суду Рівненської області від 26.09.2023, яку залишено без змін Північно-західного апеляційного господарського суду від 11.01.2024, окрім іншого, визнано вимоги кредитора ОСОБА_1 до боржника - ОСОБА_2 з включенням їх до реєстру вимог кредиторів у розмірі 1 663 871,30 грн (один мільйон шістсот шістдесят три тисячі вісімсот сімдесят одну гривню 30 копійок) - друга черга реєстру вимог кредиторів; 5 368,00 грн (п`ять тисяч триста шістдесят вісім гривень 00 копійок) судового збору - витрати, пов`язані з провадженням у справі про неплатоспроможність, які відшкодовуються до задоволення вимог кредиторів.

4.1. Судові рішення у оскаржуваній частині обґрунтовані тим, що факт передачі коштів за розпискою від 03.02.2014 суди визнали підтвердженим. Суди дійшли висновку про реальність вчиненого між кредитором та боржником правочину позики, оформленого у вигляді розписки, відсутності факту повного погашення позики, а тому задовольнили заяву ОСОБА_1 з грошовими вимогами до боржника - ОСОБА_2 на суму 1 663 871,30 грн та 5 368,00 грн - судового збору.

Короткий зміст вимог касаційної скарги

5. До Верховного Суду від Акціонерного товариства "Укрсиббанк" надійшла касаційна скарга, у якій заявлено вимогу скасувати ухвалу Господарського суду Рівненської області від 26.09.2023 (в частині визнаних вимог кредитора ОСОБА_1 ) та постанову Північно-західного апеляційного господарського суду від 11.01.2024 у справі №918/592/23, а справу №918/592/23 направити на новий розгляд до Північно-західного апеляційного господарського суду.

5.1. На виконання приписів пункту 5 частини другої статті 290 ГПК України скаржник посилається на п. 1 ч. 2 ст. 287 ГПК України та зазначає, що суди застосували норми права без урахування висновку щодо застосування норм права у подібних правовідносинах, викладеного у постановах Верховного Суду від 22.12.2022 у справі №910/14923/20, від 01.03.2023 у справі №902/221/22, від 26.04.2022 у справі №753/1349/20, від 17.08.2023 у справі № 911/1856/21, від 17.08.2023 у справі №911/1856/21, від 14.09.2023 у справі № 922/2884/21 (922/157/22), від 24.01.2024 у справі № 921/333/22.

Також, як на підставу касаційного оскарження, скаржник посилається на п. 4 ч. 2 ст. 287, п. 1 ч. 3 ст. 310 ГПК України (судами порушені норми процесуального права, що унеможливило встановлення фактичних обставин, які мають значення для правильного вирішення справи, а саме - суди не звернули увагу на позиції Верховного Суду про те, що досліджуючи боргові розписки чи договори позики, суди повинні виявляти справжню правову природу укладеного договору, дослідити фінансову спроможність кредитора щодо надання позики боржнику, а також надавати оцінку всім наявним доказам і залежно від установлених результатів робити відповідні правові висновки).

Узагальнений виклад позиції інших учасників у справі

6. Відзиву не надано

Провадження у Верховному Суді

7. Автоматизованою системою документообігу суду для розгляду справи №918/592/23 визначено колегію суддів у складі: Жукова С.В. - головуючого, Картере В.І., Огородніка К.М., що підтверджується протоколом автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 20.02.2024.

8. Ухвалою Верховного Суду від 26.02.2024, серед іншого, відкрито касаційне провадження за касаційною скаргою Акціонерного товариства "Укрсиббанк", яка подана на ухвалу Господарського суду Рівненської області від 26.09.2023 (в частині визнаних вимог кредитора ОСОБА_1 ) та постанову Північно-західного апеляційного господарського суду від 11.01.2024 у справі №918/592/23.

Призначено до розгляду касаційну скаргу Акціонерного товариства "Укрсиббанк" у справі №918/592/23 на 27 березня 2024 року о 12:10 год. у відкритому судовому засіданні у приміщенні Касаційного господарського суду за адресою: м. Київ, вул. О. Копиленка, 6, в залі судових засідань №330.

ПОЗИЦІЯ ВЕРХОВНОГО СУДУ

9. Заслухавши суддю-доповідача, арбітражного керуючого Мельника А.І., дослідивши наведені у касаційній скарзі доводи, перевіривши матеріали справи, Верховний Суд вважає, що касаційну скаргу слід залишити без задоволення, виходячи з такого.

10. Відповідно статті 300 ГПК України, переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, та на підставі встановлених фактичних обставин справи перевіряє правильність застосування судом першої чи апеляційної інстанції норм матеріального і процесуального права.

Суд касаційної інстанції не має права встановлювати або вважати доведеними обставини, що не були встановлені у рішенні або постанові суду чи відхилені ним, вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими, збирати чи приймати до розгляду нові докази або додатково перевіряти докази.

У суді касаційної інстанції не приймаються і не розглядаються вимоги, що не були предметом розгляду в суді першої інстанції. Зміна предмета та підстав позову у суді касаційної інстанції не допускається.

Суд не обмежений доводами та вимогами касаційної скарги, якщо під час розгляду справи буде виявлено порушення норм процесуального права, передбачені пунктами 1, 3, 4, 8 частини першої статті 310, частиною другою статті 313 цього Кодексу, а також у разі необхідності врахування висновку щодо застосування норм права, викладеного у постанові Верховного Суду після подання касаційної скарги.

11. Об`єктом касаційного оскарження у цій справі є ухвала попереднього засідання місцевого господарського суду в частині задоволення заяви про визнання грошових вимог кредитора ОСОБА_1 до боржника та прийнята за результатом її апеляційного перегляду постанова суду апеляційної інстанції.

12. Відтак предметом судового розгляду є питання правомірності задоволення заяви конкурсного кредитора-фізичної особи про визнання грошових вимог до боржника у справі про неплатоспроможність останнього.

13. За частиною першою статті 2 КУзПБ провадження у справах про банкрутство регулюється цим Кодексом, Господарським процесуальним кодексом України (далі - ГПК України), іншими законами України.

14. Провадження у справах про неплатоспроможність боржника - фізичної особи, фізичної особи - підприємця здійснюється в порядку, визначеному цим Кодексом для юридичних осіб, з урахуванням особливостей, встановлених Книгою четвертою КУзПБ "Відновлення платоспроможності фізичної особи" (стаття 113 КУзПБ).

15. За змістом статті 1 КУзПБ грошовим зобов`язанням є зобов`язання боржника сплатити кредитору певну грошову суму відповідно до цивільно-правового правочину (договору) та на інших підставах, передбачених законодавством України; кредитором, серед іншого, є юридична або фізична особа, які мають вимоги щодо грошових зобов`язань до боржника; конкурсні кредитори - кредитори за вимогами до боржника, що виникли до відкриття провадження у справі про банкрутство і виконання яких не забезпечено заставою майна боржника.

16. Відповідно до частини першої статті 122 КУзПБ подання кредиторами грошових вимог до боржника - фізичної особи та їх розгляд керуючим реструктуризацією здійснюється в порядку, визначеному цим Кодексом для юридичних осіб.

17. Порядок звернення кредиторів із вимогами до боржника у справі про банкрутство юридичних осіб та порядок розгляду судом відповідних заяв регламентовані, зокрема, статтями 45, 46, 47 КУзПБ.

18. Конкурсні кредитори за вимогами, що виникли до дня відкриття провадження у справі про банкрутство, зобов`язані подати до господарського суду письмові заяви з вимогами до боржника, а також документи, що їх підтверджують, протягом 30 днів з дня офіційного оприлюднення оголошення про відкриття провадження у справі про банкрутство (абзац 1 частини першої статті 45 КУзПБ).

19. Кредитор має право отримувати від розпорядника майна інформацію щодо вимог інших кредиторів. Такий кредитор може подати розпоряднику майна, боржнику та суду заперечення щодо визнання вимог інших кредиторів. Заяви з вимогами конкурсних кредиторів або забезпечених кредиторів, подані в межах строку, визначеного частиною першою цієї статті, розглядаються господарським судом у попередньому засіданні суду. Вимоги кредиторів, заявлені після закінчення строку, встановленого для їх подання, розглядаються господарським судом у порядку черговості їх отримання у судовому засіданні, яке проводиться після попереднього засідання господарського суду. За результатами розгляду зазначених заяв господарський суд постановляє ухвалу про визнання чи відхилення (повністю або частково) вимог таких кредиторів. Ухвала господарського суду є підставою для внесення відомостей про таких кредиторів до реєстру вимог кредиторів (частина шоста статті 45 КУзПБ).

20. Приписами частини першої статті 46 КУзПБ передбачено, що господарський суд не пізніше п`яти днів з дня надходження заяви конкурсного кредитора здійснює перевірку її відповідності вимогам цього Кодексу.

21. Згідно з частиною другою статті 47 КУзПБ у попередньому засіданні господарський суд розглядає всі вимоги кредиторів, що надійшли протягом строку, передбаченого частиною першою статті 45 цього Кодексу, у тому числі щодо яких були заперечення боржника або розпорядника майна.

22. Отже, під час розгляду заявлених до боржника кредиторських вимог, у тому числі у справі про неплатоспроможність фізичної особи, суд в силу наведених вище норм має з`ясовувати правову природу таких вимог, надати правову оцінку доказам поданим заявником на підтвердження його вимог до боржника, аргументам та запереченням боржника чи інших кредиторів щодо задоволення таких вимог, перевірити дійсність заявлених вимог, з урахуванням чого встановити наявність підстав для їх визнання чи відхилення (повністю або частково).

23. Поряд з цим, у питанні порядку розгляду кредиторських вимог у справі про банкрутство та ролі й обов`язків суду на цій стадії слід враховувати таке:

- заявник сам визначає докази, які, на його думку, підтверджують заявлені вимоги; проте, обов`язок надання правового аналізу поданих кредиторських вимог, підстав виникнення грошових вимог кредиторів до боржника, їх характеру, встановлення розміру та моменту виникнення цих грошових вимог, покладений на господарський суд, який здійснює розгляд справи про банкрутство. Під час розгляду заявлених грошових вимог суд користується правами та повноваженнями, наданими йому процесуальним законом; суд самостійно розглядає кожну заявлену грошову вимогу, перевіряє її відповідність чинному законодавству та за результатами такого розгляду визнає або відхиляє частково чи повністю грошові вимоги кредитора (постанова від 26.02.2019 у справі № 908/710/18);

- у попередньому засіданні господарський суд зобов`язаний перевірити та надати правову оцінку усім вимогам кредиторів до боржника незалежно від факту їх визнання чи відхилення боржником. Заявлені до боржника грошові вимоги конкурсних кредиторів можуть підтверджуватися первинними документами (угодами, накладними, рахунками, актами виконаних робіт тощо), що свідчать про цивільно-правові відносини сторін та підтверджують заборгованість боржника перед кредитором, або рішенням юрисдикційного органу, до компетенції якого віднесено вирішення такого спору (постанова від 26.02.2019 у справі № 908/710/18);

- на стадії звернення кредиторів з вимогами до боржника та розгляду зазначених вимог судом принципи змагальності та диспозитивності у справі про банкрутство проявляються у наданні заявником відповідних документів на підтвердження своїх кредиторських вимог та заперечень боржника та інших кредиторів проти них (постанова від 23.04.2019 у справі №910/21939/15);

- покладення обов`язку доказування обґрунтованості відповідними доказами своїх вимог до боржника саме на кредитора не позбавляє його права на власний розсуд подавати суду ті чи інші докази, що дозволяє суду застосовувати принцип диспозитивності господарського судочинства та приймати рішення про визнання чи відмову у визнанні вимог кредитора, виходячи з тієї сукупності доказів, яка надана кредитором-заявником грошових вимог. Законодавцем у справах про банкрутство обов`язок доказування обґрунтованості вимог кредитора певними доказами покладено на заявника грошових вимог, а предметом спору в даному випадку є вирішення питання про належне документальне підтвердження цих вимог кредитором-заявником. У випадку ненадання заявником-кредитором сукупності необхідних документів на обґрунтування своїх вимог, суд у справі про банкрутство відмовляє у визнанні таких вимог та включенні їх до реєстру вимог кредиторів. Надані кредитором докази мають відповідати засадам належності (стаття 76 ГПК України), допустимості (стаття 77 ГПК України), достовірності (стаття 78 ГПК України) та вірогідності (стаття 79 ГПК України). Комплексне дослідження доказів на предмет їх відповідності законодавчо встановленим вимогам є сутністю суддівського розсуду на стадії встановлення обсягу кредиторських вимог у справі про банкрутство. У випадку ненадання заявником-кредитором сукупності необхідних документів на обґрунтування своїх вимог, суд у справі про банкрутство відмовляє у визнанні таких вимог та включенні їх до реєстру вимог кредиторів (постанова від 27.08.2020 у справі № 911/2498/18);

- розглядаючи кредиторські вимоги суд в силу норм статей 45 - 47 КУзПБ має належним чином дослідити сукупність поданих заявником доказів (договори, накладні, акти, судові рішення, якими вирішено відповідний спір тощо), перевірити їх, надати оцінку наявним у них невідповідностям (за їх наявності), та аргументам, запереченням щодо цих вимог з урахуванням чого з`ясувати чи є відповідні докази підставою для виникнення у боржника грошового зобов`язання (постанова від 21.10.2021 у справі № 913/479/18).

- використання формального підходу при розгляді заяви з кредиторськими вимогами та визнання кредиторських вимог без надання правового аналізу поданій заяві з кредиторськими вимогами, підстав виникнення грошових вимог кредиторів до боржника, їх характеру, встановлення розміру та моменту виникнення цих грошових вимог створює загрозу визнання судом у справі про банкрутство фіктивної кредиторської заборгованості до боржника. Наведене порушує права кредиторів у справі про банкрутство з обґрунтованими грошовими вимогами. Для унеможливлення загрози визнання судом у справі про банкрутство фіктивної кредиторської заборгованості до боржника, суду слід розглядати заяви з кредиторськими вимогами з застосуванням засад змагальності сторін у справі про банкрутство у поєднанні з детальною перевіркою підстав виникнення грошових вимог кредиторів до боржника, їх характеру, розміру та моменту виникнення. У разі виникнення обґрунтованих сумнівів сторін у справі про банкрутство щодо обґрунтованості кредиторських вимог, на заявника кредиторських вимог покладається обов`язок підвищеного стандарту доказування задля забезпечення перевірки господарським судом підстав виникнення таких грошових вимог, їх характеру, встановлення розміру та моменту виникнення цих грошових вимог (постанова від 07.08.2019 у справі № 922/1014/18);

- сутність підвищеного стандарту доказування у справах про банкрутство полягає, зокрема, в такому: перевірка обґрунтованості та розміру вимог кредиторів здійснюється судом незалежно від наявності розбіжностей щодо цих вимог між боржником та особами, які мають право заявляти відповідні заперечення, з одного боку, та кредитором, що заявив грошові вимоги до боржника, з іншого боку; при визнанні вимог кредиторів у справі про банкрутство слід виходити з того, що визнаними можуть бути лише вимоги, щодо яких подано достатні докази наявності та розміру заборгованості; під час розгляду заяви кредитора з грошовими вимогами до боржника у справі про банкрутство визнання боржником або арбітражним керуючим обставин, якими кредитор обґрунтовує свої вимоги (частина перша статті 75 ГПК України), саме по собі не звільняє іншу сторону від необхідності доведення таких обставин в загальному порядку (постанова від 22.12.2022 у справі № 910/14923/20).

24. Така судова практика є сталою при застосуванні статей 45-47 КУзПБ щодо порядку звернення кредиторів із заявами з грошовими вимогами до боржника у справі про банкрутство та порядку розгляду цих заяв судом.

25. Так, в обґрунтування грошових вимог до боржника фізична особа-кредитор у своїй заяві посилалася на чинний договір безвідсоткової позики та наявність відповідної розписки у підтвердження його укладення та отримання боржником цієї позики.

26. Відповідно до статті 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

27. Частиною першою статті 1048 ЦК України передбачено, що позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом.

28. Отже, за своїми правовими ознаками договір позики є реальним, одностороннім (оскільки, укладаючи договір, лише одна сторона - позичальник зобов`язується до здійснення дії (до повернення позики), а інша сторона - позикодавець стає кредитором, набуваючи тільки право вимоги), оплатним або безоплатним правочином, на підтвердження якого може бути надана розписка позичальника, яка є доказом не лише укладення договору, але й посвідчує факт передання грошової суми позичальнику.

29. За своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який боржник видає кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання від кредитора певної грошової суми або речей.

30. Досліджуючи боргові розписки чи договори позики, суди повинні виявляти справжню правову природу укладеного договору, а також надавати оцінку всім наявним доказам і залежно від установлених результатів - робити відповідні правові висновки.

31. Зазначений правовий висновок викладений у постанові Великої Палати Верховного Суду від 16.01.2019 у справі № 464/3790/16-ц, що повністю відповідає усталеній правовій позиції, відображеній, зокрема, у постанові Верховного Суду України від 18.03.2013 у справі № 6-63цс13, а також у перелічених скаржником у касаційній скарзі постановах Верховного Суду у справах №№ 604/1038/16-ц, 707/2606/16-ц, 143/280/17, 559/2587/19, 464/5314/17, 319/1669/16, 524/4946/16, 604/1038/16.

32. Суд під час розгляду цієї справи враховує, що згідно наведеної усталеної правової позиції боргова розписка підтверджує не лише факт укладення договору позики та погодження його умов між кредитором та боржником, а також вона засвідчує й безпосередньо факт отримання боржником від кредитора грошових коштів у певному розмірі або речей.

- Втім, такий правовий висновок є застосовним у позовному провадженні, коли між кредитором та боржником за борговою розпискою існує відповідний спір, з метою вирішення якого сторона звертається із позовом до суду.

- Натомість, у справах про неплатоспроможність існує певна відмінність у розгляді та визнанні господарським судом грошових вимог кредиторів до боржника, що виникли на підставі боргової розписки, від вирішення спору у позовному провадженні про стягнення заборгованості за борговою розпискою.

- Зазначена відмінність, серед іншого, полягає у тому, що визнання господарським судом вимог певного кредитора породжує відповідні правові наслідки, що впливають на права інших кредиторів цього боржника у процедурі неплатоспроможності. При цьому, у вказаній категорії справ існує ризик обопільної недобросовісної поведінки певного кредитора та боржника щодо створення фіктивної (неіснуючої, штучної) заборгованості останнього за борговою розпискою задля збільшення кількості голосів цього кредитора на зборах кредиторів та можливості впливу на саму процедуру неплатоспроможності фізичної особи, зокрема й у питанні формування та реалізації ліквідаційної маси боржника, що, у кінцевому результаті, впливатиме на обсяг задоволених вимог.

- Беручи до уваги зазначені мотиви, Суд дійшов до висновку, що задля унеможливлення загрози визнання господарським судом фіктивної кредиторської заборгованості до боржника, на кредитора-фізичну особу, як заявника грошових вимог на підставі боргової розписки, покладається обов`язок підвищеного стандарту доказування у разі виникнення вмотивованих сумнівів сторін у справі про неплатоспроможність фізичної особи щодо обґрунтованості вимог такого кредитора.

-За таких обставин, господарському суду під час розгляду заяви кредитора з відповідними грошовими вимогами до боржника варто керуватися не лише засадами, серед інших, належності (стаття 76 ГПК України) та допустимості (стаття 77 ГПК України) доказів, а й враховувати достатність (повноту та всебічність) поданих доказів як взаємозв`язок їх сукупності, що дозволяє суду зробити достовірний висновок про існування заборгованості за борговою розпискою.

- Тож, у разі вмотивованих сумнівів інших кредиторів щодо реальності (дійсності) такої заборгованості, обґрунтування грошових вимог до боржника самим лише договором позики та/або борговою розпискою у справі про неплатоспроможність фізичної особи може бути недостатнім.

- Необхідним, у такому випадку, може бути також документальне підтвердження джерел походження коштів, наданих фізичною особою-кредитором у позику фізичній особі-боржнику, подання інших додаткових доказів наявності між кредитором (позикодавцем) та боржником (позичальником) зобов`язальних правовідносин за відповідним договором позики.

- У разі ж ненадання зазначеним кредитором сукупності необхідних доказів на обґрунтування своїх вимог, зокрема щодо підтвердження реальності грошового зобов`язання, господарський суд відмовляє у визнанні таких вимог у справі про неплатоспроможність фізичної особи.

- При цьому, визначена приписами статті 204 ЦК України презумпція правомірності укладеного між сторонами правочину не спростовує відповідного обов`язку заявника-кредитора, вимоги якого підтверджені борговою розпискою, надати сукупність усіх необхідних доказів на обґрунтування своїх вимог, зокрема й зазначені вище докази джерел походження наданих у позику коштів.

- Тобто, не досліджуючи дійсність відповідного правочину, що виходить за межі предмета розгляду заяви кредитора з грошовими вимогами до боржника, господарський суд у справі про неплатоспроможність фізичної особи, вирішуючи питання про належне документальне підтвердження кредиторських вимог за борговою розпискою, може надати правову оцінку реальності (дійсності) таких зобов`язань на підставі інших доказів, що підтверджують/спростовують фінансову спроможність цього кредитора щодо надання відповідної позики.

33. Такі висновки викладені у Постанові Судової палати з розгляду справ про банкрутство КГС ВС від 01.03.2023 у справі № 902/221/22

34. Судами встановлено, що ОСОБА_1 03 лютого 2014 року було надано в позику ОСОБА_2 кошти в розмірі 50 000,00 дол. США. Розписка містить підтвердження свідка ОСОБА_3 (паспорт НОМЕР_1 від 20.08.1998) про факт передачі коштів. На звороті міститься розписка від 18.03.2023 про часткове погашення боргу в сумі 4500 дол.США шляхом набуття у власність транспортного засобу, яким володів боржник. Вказане підтверджується також і нотаріально посвідченою заявою свідка ОСОБА_3 (старша сестра боржника) від 26.09.2023, якою було вчинено відповідний запис в розписці.

35. Судом апеляційної інстанції під час розгляду справи досліджено оригінали розписок від 10.01.2014 та від 03.02.2014, встановлено відповідність з наданими в матеріали справи їх копіями.

36. Крім того, представником кредитора ОСОБА_1 в суді апеляційної інстанції додані нотаріально посвідчені заяви гр. ОСОБА_3 (сестра боржника) та ОСОБА_4 (донька кредитора) від 10.01.2024, в яких останні підтверджують давні дружні відносини між кредитором та боржником, стверджують про обізнаність щодо факту передачі коштів в сумі 50000,00 дол.США саме 03.02.2014 та його реальність, а також проведення часткового розрахунку (повернення позики) шляхом передачі автомобіля Mitsubishi Pajero 2007 року випуску, який по домовленості оцінено в 4 500,00 дол. США.

37. В обґрунтування прийняття вказаних заяв до уваги, в порядку ст. 269 ГПК України, апеляційний господарський суд зазначає, що в апеляційній скарзі розширено перелік доводів щодо реальності правочину порівняно з письмовими доводами в суді першої інстанції.

38. Перевіривши джерела походження коштів, під час розгляду справи судами попередніх інстанцій встановлено, що попередньо, а саме 10 січня 2014 року, ОСОБА_1 отримав як позику у ОСОБА_5 55000,00 дол.США. Факт отримання даної суми коштів 10 січня 2014 року ОСОБА_1 підтверджується наданням розписки від 10 січня 2014 року, яка на звороті містить докази того, що вказані кошти було повернуто позиковавцю - ОСОБА_5 30.12.2016 року.

39. Повернення коштів ОСОБА_5 в 2016 році відбулось за рахунок власних заощаджень кредитора та коштів отриманих від продажу квартири матері в м. Рівному (інформація згідно заяви доньки кредитора ОСОБА_4 в заяві від 10.01.2024).

40. Також, суду надані докази того, що ОСОБА_5 мав необхідні фінансові ресурси для того щоб надати ОСОБА_1 позику в розмірі 55 000,00 дол. США., оскільки за період з 01 січня 2008 року по 10 січень 2014 року було отримано сукупний дохід (заробітну плату) в сумі 693 286 грн. 77 коп., що за курсом НБУ на дату надання позики (10 січня 2014року) становило 86 736,74 дол. США.

41. Отже, слід погодитись із висновками попередніх судових інстанцій про те, що кредитором документально підтверджено джерела походження коштів, наданих фізичною особою-кредитором у позику фізичній особі-боржнику.

42. Судами також встановлено проведення часткового розрахунку за договором позики шляхом передачі автомобіля Mitsubishi Pajero 2007 року випуску, який по домовленості оцінено в 4 500,00 дол. США., що підтверджується наявною у матеріалах справи копією свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу НОМЕР_2 ) за ОСОБА_1 . Реєстрація вчинена 18.03.2023.

43. При цьому в поданих до суду деклараціях боржника за 2021-2022 роки міститься інформація про наявність у власності останнього автомобіля Mitsubishi Pajero 2007 року випуску, який було придбано в 2021 році.

44. Отже, судами правильно встановлено фактичні обставини існування та передачі автомобіля в рахунок часткового погашення боргу.

45. Як встановлено судами попередніх інстанцій, доказів повернення залишку суми позики матеріали справи не містять.

46. На переконання колегії суддів, доводи касаційної скарги в цій частині підлягають відхиленню, оскільки наведені вище обставини справи доводять той факт, що кредитором був дотриманий обов`язок доказування обґрунтованості своїх грошових вимог до боржника з наданням необхідних та достатніх доказів підтвердження своїх кредиторських вимог, зокрема джерел походження коштів, наданих ним як фізичною особою-кредитором у позику іншій фізичній особі-боржнику у розмірі 45 500,00 дол. США., що станом на 07.08.2023 року еквівалентно гривні України за курсом НБУ сумі в розмірі 1 663 871,30 грн

47. Колегія суддів відхиляє також як помилкові доводи скаржника про те, що оскаржувані судові рішення ухвалені без урахування висновку щодо застосування норм права у подібних правовідносинах, викладеного у постановах Верховного Суду від 22.12.2022 у справі №910/14923/20, від 01.03.2023 у справі №902/221/22, від 26.04.2022 у справі №753/1349/20, від 17.08.2023 у справі № 911/1856/21, від 17.08.2023 у справі №911/1856/21, від 14.09.2023 у справі № 922/2884/21 (922/157/22), від 24.01.2024 у справі № 921/333/22, оскільки встановлені фактичні обставини, що формують зміст правовідносин у зазначених справах і у справі, яка переглядається, є різними; у кожній із зазначених справ суди виходили з обставин та умов конкретних правовідносин і фактично-доказової бази, з урахуванням наданих сторонами доказів.

48. У решті доводи скаржника за своє природою фактично зводяться до переоцінки встановлених обставин справи, що знаходиться поза межею повноважень суду касаційної інстанції, оскільки переоцінка доказів та установлених обставин справи не входить до повноважень Верховного Суду згідно з частиною другою статті 300 ГПК України.

49. Суд касаційної інстанції не вправі здійснювати переоцінку обставин, з яких виходили суди при вирішенні справи, а повноваження суду касаційної інстанції обмежуються виключно перевіркою дотримання судами норм матеріального та процесуального права на підставі встановлених фактичних обставин справи та виключно в межах доводів касаційної скарги (див. аналогічний висновок викладено у постанові Великої Палати Верховного Суду від 10.12.2019 у справі № 925/698/16).

50. Аргументи скаржника не впливають на правильність висновків судів першої та апеляційної інстанцій та прийняті судові рішення за результатом розгляду грошових вимог ОСОБА_1 .

51. Європейський суд з прав людини у рішенні від 10.02.2010 у справі "Серявін та інші проти України" зауважив, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях, зокрема, судів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція) зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожний аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною залежно від характеру рішення.

52. У справі "Трофимчук проти України" (№4241/03, §54, ЄСПЛ, 28 жовтня 2010 року) Європейський суд з прав людини також зазначив, що хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, це не може розумітись як вимога детально відповідати на кожен довід.

53. Колегія суддів касаційної інстанції з огляду на викладене зазначає, що надано вичерпну відповідь на всі істотні, вагомі питання, що виникають при кваліфікації спірних відносин як у матеріально-правовому, так і у процесуальному сенсах.

Висновки за результатами розгляду касаційної скарги

54. Відповідно до пункту 1 частини першої статті 308 ГПК України за результатами розгляду касаційної скарги суд касаційної інстанції має право залишити судові рішення судів першої інстанції та апеляційної інстанції без змін, а скаргу без задоволення.

55. Згідно з статтею 309 ГПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо судове рішення, переглянуте в передбачених статтею 300 цього Кодексу межах, ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права. Не може бути скасоване правильне по суті і законне рішення з одних лише формальних міркувань.

56. Ураховуючи наведені положення законодавства та обставини, установлені господарськими судами, зважаючи на межі перегляду справи судом касаційної інстанції, передбачені статтею 300 ГПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного господарського суду вважає, що оскаржені судові рішення прийняті з додержанням норм матеріального та процесуального права, підстав для їх зміни чи скасування немає.

Щодо судових витрат

57. Зважаючи на висновок Верховного Суду у складі колегії суддів Касаційного господарського суду про залишення касаційної скарги без задоволення, судові витрати, понесені у зв`язку з переглядом справи, покладаються на скаржника.

Керуючись статтями 240, 300, 301, 308, 309, 314, 315, 317 Господарського процесуального кодексу України, Верховний Суд,-

ПОСТАНОВИВ:

1. Касаційну скаргу Акціонерного товариства "Укрсиббанк" залишити без задоволення.

2. Ухвалу Господарського суду Рівненської області від 26.09.2023(в частині визнаних вимог кредитора ОСОБА_1 ) та постанову Північно-західного апеляційного господарського суду від 11.01.2024 у справі №918/592/23

залишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий С.В. Жуков

Судді В.І. Картере

К.М. Огороднік