РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

08.04.2024Справа № 910/19245/23
Господарський суд міста Києва у складі судді Трофименко Т.Ю., розглянув у порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) представників сторін справу

за позовом Фізичної особи-підприємця Волошин Людмили Іванівни

до Державного спеціалізованого господарського підприємства «Ліси України»

про стягнення 28 058,40 грн,

ОБСТАВИНИ СПРАВИ:

Фізична особа-підприємець Волошин Людмила Іванівна звернулася до Господарського суду міста Києва з позовом до Державного спеціалізованого господарського підприємства «Ліси України» про стягнення надлишково сплачених коштів у розмірі 28 058,40 грн.

Позовні вимоги обґрунтовано тим, що позивачем помилково було сплачено на користь відповідача кошти в сумі 28 058,40 грн на підставі виставленого ним рахунку № 146 від 28.02.2023 щодо оплати довгострокової оренди землі, оскільки укладеним між сторонами договором № 14 довгострокового тимчасового користування лісами від 19.06.2019 не передбачено сплати за таку послугу як довгострокова оренда землі.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 25.12.2023 позовну заяву залишено без руху, надано позивачу строк для усунення недоліків позовної заяви.

05.01.2024 електронною поштою та 10.01.2024 через відділ діловодства суду від позивача надійшла заява про усунення недоліків позовної заяви.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 16.01.2024 прийнято вказаний позов до розгляду та відкрито провадження у справі № 910/19245/23, вирішено розглядати справу в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін (без проведення судового засідання). Встановлено сторонам строки для подання заяв по суті спору, а також додаткових письмових доказів, клопотань, заяв, пояснень.

Частиною 5 ст. 176 Господарського процесуального кодексу України (надалі - ГПК України) передбачено, що ухвала про відкриття провадження у справі надсилається учасникам справи, а також іншим особам, якщо від них витребовуються докази, в порядку, встановленому статтею 242 цього Кодексу, та з додержанням вимог частини четвертої статті 120 цього Кодексу.

Відповідно до ч. 5 ст. 242 ГПК України, учасникам справи, які не були присутні в судовому засіданні, або якщо судове рішення було ухвалено поза межами судового засідання чи без повідомлення (виклику) учасників справи, копія судового рішення надсилається протягом двох днів з дня його складення у повному обсязі в електронній формі шляхом надсилання до електронного кабінету у порядку, визначеному законом, а в разі відсутності електронного кабінету - рекомендованим листом з повідомленням про вручення.

Суд зазначає, що ним на адреси сторін засобами поштового зв`язку було направлено ухвалу від 16.01.2024 про відкриття провадження у справі та встановлено, що відповідачем дану ухвалу отримано 22.01.2024, що підтверджується повідомленням про вручення поштового відправлення. Також ухвала суду від 16.01.2024 була доставлена 17.01.2024 в електронний кабінет відповідача.

Відтак, ураховуючи викладене, відповідач вважається належним чином повідомлений про розгяд даної справи.

Відповідно до ч. 4 ст. 13 ГПК України кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних з вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.

Оскільки відповідач у встановлений строк не подав до суду відзив на позов, а відтак не скористався наданими йому процесуальними правами, враховуючи, що матеріали справи містять достатньо документів, які мають значення для правильного вирішення спору, суд вважає, що справа може бути розглянута за наявними у ній матеріалами відповідно до ч. 9 ст. 165 та ч. 2 ст. 178 ГПК України.

Згідно з ч. 4 ст. 240 ГПК України у разі розгляду справи без повідомлення (виклику) учасників справи суд підписує рішення без його проголошення.

Розглянувши подані документи і матеріали, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, Господарський суд міста Києва

ВСТАНОВИВ:

19.06.2019 між Державним підприємством «Дрогобицьке лісове господарство» (постійний лісокористувач) та Фізичною особою-підприємцем Волошин Людмилою Іванівною (тимчасовий користувач) укладено договір довгострокового тимчасового користування лісами № 14 (надалі - Договір), відповідно до умов п. 1 якого постійний користувач виділяє, а тимчасовий користувач приймає у строкове платне довгострокове тимчасове користування лісову ділянку з метою використання корисних властивостей лісів для рекреаційних та культурно-оздоровчих цілей.

У користування за Договором виділяється лісова ділянка загальною площею 0,3 га, яка розташована в кварталі 11, виділ 28 Трускавецького лісництва, на території Модрицької сільської ради, в адміністративних межах Дрогобицького району, згідно з планом-схемою (п. 2 Договору).

Відповідно до п. 8 Договору тимчасовий користувач приймає у користування лісову ділянку не раніше дати підписання сторонами цього Договору у термін 10 днів та складання акта приймання-передачі лісової ділянки.

Умовами п. 16 Договору передбачено, що за користування лісовою ділянкою тимчасовий користувач сплачує збір за спеціальне використання лісових ресурсів, розмір якого становить 6 500,80 грн. Обчислення розміру плати здійснюється із урахуванням інфляції.

Плата за користування лісовою ділянкою за перший рік вноситься при укладенні цього договору, а за наступні роки проводиться на умовах попередньої оплати (п. 17 Договору). Плата за використання лісової ділянки справляється також у разі, коли тимчасовий користувач не використовує її за умовами договору, але дія договору не припинена (п. 18 Договору).

Пунктом 19 Договору передбачено можливість перегляду постійним користувачем щороку розміру плати у випадках: зміни умов господарювання, передбачених договором; зміни розмірів податків і місцевих зборів за користування лісовим фондом, визначених законодавством; у зв`язку з інфляційними процесами; в інших випадках, передбачених законом.

Договір укладено строком на 15 років, що діє з 19.06.2019 до 31.12.2034 включно.

01.08.2023 між сторонами укладено додаткову угоду № 1 до Договору, пунктом 1 якої зазначено, що на підставі п. 8 наказу Державного агентства лісових ресурсів України від 28.10.2022 № 969 «Про припинення державного підприємства «Дрогобицьке лісове господарство» та затвердження складу комісії», наказу Державного агентства лісових ресурсів України від 19.01.2023 № 165 «Про затвердження передавального акту державного підприємства «Дрогобицьке лісове господарство» Державне спеціалізоване господарське підприємство «Ліси України» є правонаступником прав та обов`язків Державного підприємства «Дрогобицьке лісове господарство». У зв`язку з викладеним, сторонами внесено зміни до преамбули та розділу «Місцезнаходження та реквізити сторін» та «Підписи сторін», де постійним користувачем вказано Державне спеціалізоване господарське підприємство «Ліси України» в особі філії «Дрогобицьке лісове господарство», зазначено його реквізити.

Пунктом 4 вказаної додаткової угоди погоджено, що платежі, сплачені тимчасовим користувачем на рахунки постійного користувача (Державного підприємства «Дрогобицьке лісове господарство») враховуватимуться Державним спеціалізованим господарським підприємством «Ліси України» при виконанні договору.

У п. 6 додаткової угоди, сторони погодили, що її умови застосовуються до правовідносин між сторонами з 19.01.2023.

Як зазначає позивач, ним на виконання умов договору щороку вносилася плата за довгострокове тимчасове користування лісами на рахунок постійного лісокористувача. Станом на 01.01.2023 року заборгованість не обліковувалася, претензії постійним лісокористувачем не виставлялися, жодних попереджень про припинення договору, зокрема, з підстав несплати збору за спеціальне використання лісових ресурсів, не надходило. Водночас, наприкінці лютого 2023 року Філія «Дрогобицьке лісове господарство» ДП «Ліси України» надіслала йому рахунок № 146 на оплату довгострокової оренди землі на суму 28 058,40 грн з ПДВ.

Позивач вказує, що не з?ясувавши підстав нарахування такої суми, ним було сплачено на вказаний філією рахунок кошти у розмірі 28 058,40 грн з ПДВ, на підтвердження чого надано квитанцію № 0.0..1 від 27.02.2023.

За твердженнями позивача, ним помилково було перераховано на користь відповідача вказану суму коштів, оскільки визначений Договором розмір збору за спеціальне використання лісових ресурсів не міг у 2023 році збільшитись до 28 058,40 грн, навіть із урахуванням індексу інфляції. Більше того, умовами Договору не передбачено сплати за таку послугу як довгострокова оренда землі.

У зв`язку із зазначеним, 27.09.2023 позивач звернувся до відповідача із заявою про повернення помилково перерахованих коштів у розмірі 28 058,40 грн.

Як зазначає позивач, вказану вище заяву відповідач отримав 29.09.2023, однак залишив її без відповіді та задоволення, що стало підставою для звернення із даним позовом до суду, у якому позивач на підставі ст. 1212 Цивільного кодексу України просить стягнути з відповідача суму надлишково сплачених коштів.

Оцінюючи подані докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об`єктивному розгляді всіх обставин справи в їх сукупності, та, враховуючи те, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, суд зазначає таке.

Статтею 15 Цивільного кодексу України (надалі - ЦК України) передбачено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання, а також на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.

За змістом ст. 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Одним із способів захисту цивільних прав та інтересів може бути, зокрема, визнання права.

Отже, порушення, невизнання або оспорювання суб`єктивного права є підставою для звернення особи за захистом цього права із застосуванням відповідного способу захисту.

Надаючи оцінку доводам позивача, суд дійшов висновку, що правовою підставою позову визначено положення ст. 1212 ЦК України, яка регулює випадки набуття майна або його збереження без достатніх правових підстав.

Предметом регулювання інституту безпідставного набуття чи збереження майна є відносини, які виникають у зв`язку з безпідставним отриманням чи збереженням майна і які не врегульовані спеціальними інститутами цивільного права.

Зобов`язання з безпідставного набуття, збереження майна виникають за наявності трьох умов: а) набуття або збереження майна; б) набуття або збереження за рахунок іншої особи; в) відсутність правової підстави для набуття або збереження майна (відсутність положень закону, адміністративного акта, правочину або інших підстав, передбачених ст. 11 ЦК України).

Об`єктивними умовами виникнення зобов`язань з набуття, збереження майна без достатньої правової підстави виступають: 1) набуття або збереження майна однією особою (набувачем) за рахунок іншої (потерпілого); 2) шкода у вигляді зменшення або незбільшення майна в іншої особи (потерпілого); 3) обумовленість збільшення або збереження майна з боку набувача шляхом зменшення або відсутності збільшення на стороні потерпілого; 4) відсутність правової підстави для вказаної зміни майнового стану цих осіб.

Відповідно до ст. 1212 ЦК України безпідставно набутим є майно, набуте особою або збережене нею в себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави.

Загальна умова ч. 1 ст. 1212 ЦК України звужує застосування інституту безпідставного збагачення у зобов`язальних (договірних) відносинах, бо отримане однією зі сторін у зобов`язанні підлягає поверненню іншій стороні на підставі цієї статті тільки за наявності ознаки безпідставності такого виконання.

Набуття однією зі сторін зобов`язання майна за рахунок іншої сторони в порядку виконання договірного зобов`язання не вважається безпідставним.

Тобто в разі, коли поведінка набувача, потерпілого, інших осіб або подія утворюють правову підставу для набуття (збереження) майна, положення статті 1212 ЦК України можна застосовувати тільки після того, як така правова підстава в установленому порядку скасована, визнана недійсною, змінена, припинена або була відсутня взагалі.

Під відсутністю правової підстави розуміється такий перехід майна від однієї особи до іншої, який або не ґрунтується на прямій вказівці закону, або суперечить меті правовідношення і його юридичному змісту. Тобто відсутність правової підстави означає, що набувач збагатився за рахунок потерпілого поза підставою, передбаченою законом, іншими правовими актами чи правочином. Аналогічний правовий висновок викладений у постановах Верховного Суду від 23.01.2020 у справі № 910/3395/19, від 23.04.2019 у справі № 918/47/18, від 01.04.2019 у справі № 904/2444/18.

Згідно з ч. 1, п. 1 ч. 2 ст. 11, частинами 1, 2 ст. 509 ЦК України цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені цими актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки.

До підстав виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, належать договори та інші правочини. Зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Зобов`язання виникають з підстав, установлених статтею 11 цього Кодексу.

Згідно з ч. 1 ст. 177 ЦК України об`єктами цивільних прав є речі, у тому числі гроші.

Частиною 1 ст. 202 ЦК України встановлено, що правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

Системний аналіз положень ч. 1, п. 1 ч. 2 ст. 11, ч. 1 ст. 177, ч. 1 ст. 202 та ч. 1 ст. 1212 ЦК України дає можливість дійти висновку про те, що чинний договір чи інший правочин є достатньою та належною правовою підставою набуття майна (отримання грошей).

Якщо поведінка набувача, потерпілого, інших осіб або подія утворюють правову підставу для набуття (збереження) майна, стаття 1212 ЦК України може застосовуватись тільки після того, як така правова підстава в установленому порядку скасована, визнана недійсною, змінена або припинена, у тому числі у виді розірвання договору. Зазначена правова позиція викладена у постановах Верховного Суду України від 22.03.2016 у справі №6-2978цс15 та від 03.06.2016 у справі №6-100цс15.

Отже, задля застосування до спірних правовідносин у справі ст. 1212 ЦК України, необхідно встановити факт наявності або відсутності між сторонами у справі правовідносин, які б свідчили про наявність або відсутність правових підстав для перерахування заявлених до стягнення грошових коштів.

Як вбачається з матеріалів справи, між сторонами укладено договір № 14 довгострокового тимчасового користування лісами від 19.06.2019, який відповідно до п. 24 діє до 31.12.2034 включно. Доказів розірвання цього договору або визнання його недійсним матеріали справи не містять.

Суд встановив, що предметом вказаного правочину є лісова ділянка, яка передається позивачу у строкове платне довгострокове тимчасове користування з метою використання корисних властивостей лісів для рекреаційних та культурно-оздоровчих цілей (п. 1 Договору). За користування лісовою ділянкою передбачена плата (збір) у розмірі 6 500,80 грн, обчислення якої здійснюється з урахуванням індексу інфляції (п. 24 Договору).

Відповідно до приписів ст. 18 Лісового кодесу України об`єктом тимчасового користування можуть бути всі ліси, що перебувають у державній, комунальній або приватній власності.

Тимчасове користування лісами може бути: довгостроковим - терміном від одного до п`ятдесяти років і короткостроковим - терміном до одного року.

Довгострокове тимчасове користування лісами - засноване на договорі строкове платне використання лісових ділянок, які виділяються для потреб мисливського господарства, культурно-оздоровчих, рекреаційних, спортивних, туристичних і освітньо-виховних цілей, проведення науково-дослідних робіт.

Проаналізувавши зміст укладеного між сторонами Договору, суд дійшов висновку, що за своєю правовою природою він є договором оренди.

Як встановлено ч. 1 ст. 283 Господарського кодексу України (надалі - ГК України) за договором оренди одна сторона (орендодавець) передає другій стороні (орендареві) за плату на певний строк у користування майно для здійснення господарської діяльності.

Згідно з ч. 6 ст. 283 ГК України до відносин оренди застосовуються відповідні положення Цивільного кодексу України з урахуванням особливостей, передбачених цим Кодексом.

Відповідно до ст. 759 ЦК України за договором найму (оренди) наймодавець передає або зобов`язаний передати наймачеві майно у користування за плату на певний строк.

За користування майном з наймодавця справляється плата, розмір якої встановлюється договором найму (ч. 1 ст. 762 ЦК України).

Частиною 5 ст. 762 ЦК України визначено, що плата за користування майном вноситься щомісячно, якщо інше не встановлено договором.

Статтею 286 ГК України встановлено, що орендна плата - це фіксований платіж, який орендар сплачує орендодавцю незалежно від наслідків своєї господарської діяльності. Строки внесення орендної плати визначаються в договорі.

Частина 1 ст. 193 ГК України встановлює, що суб`єкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобов`язання належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобов`язання - відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться і до виконання господарських договорів застосовуються відповідні положення Цивільного кодексу України з урахуванням особливостей, передбачених цим Кодексом.

Частиною 2 ст. 193 ГК України визначено, що кожна сторона повинна вжити усіх заходів, необхідних для належного виконання нею зобов`язання, враховуючи інтереси другої сторони та забезпечення загальногосподарського інтересу. Порушення зобов`язань є підставою для застосування господарських санкцій, передбачених цим Кодексом, іншими законами або договором.

Положеннями ст. 526 ЦК України передбачено, що зобов`язання повинні виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом (ст. 525 ЦК України).

Договір, відповідно до ст. 629 ЦК України, є обов`язковим для виконання сторонами.

З матеріалів справи вбачається, що позивачем на підставі виставленого відповідачем рахунку на оплату № 146 від 28.02.2023 було сплачено 28 058,40 грн, що підтверджується квитанцією АТ КБ «ПриватБанк» № 0.0..1 від 27.02.2023.

Суд звертає увагу, що у призначенні платежу за вказаним платіжним документом вказано «Оплата за оренду землі зг рах 146 від 28.02.2023».

При цьому, у виставленому відповідачем рахунку № 146 від 28.02.2023 міститься посилання на «основний договір».

Судом встановлено наявність правовідносин між сторонами лише на підставі укладеного 19.06.2019 договору довгострокового тимчасового користування лісами № 14, відомостей про укладення між сторонами будь-яких інших правочинів, крім зазначеного, матеріали справи не містять. Відтак, суд доходить висновку, що договір довгострокового тимчасового користування лісами № 14 від 19.06.2019 є основним договором між сторонами даного спору.

Так, позивач зазначає, що на виконання умов Договору ним щороку вносилася плата за довгострокове тимчасове користування лісами, що підтверджується квитанціями, втім таких доказів оплати не долучає.

При цьому, суд враховує, що умовою п. 17 Договору передбачено обов`язок сплати позивачем коштів за користування лісовою ділянкою на умовах попередньої оплати. Тобто, враховуючи що Договір на даний час є чинним, відповідно позивач зобов`язаний вносити плату за довгострокове тимчасове користування лісами на умовах попередньої оплати, що виключає перерахування коштів у надмірному розмірі, оскільки такі кошти зараховуються в рахунок майбутньої оплати.

При цьому, суд не приймає до уваги посилання позивача на те, що договором не передбачено сплати за таку послугу, як «довгострокова оренда землі», оскільки довгострокове тимчасове користування лісами є за своєю правовою природою орендою. Будь-яких інших виставлених відповідачем рахунків, які б містили посилання саме на послугу «довгострокове тимчасове користування лісами» та на конкретні реквізити договору, позивачем в матеріали справи не надано.

У зв`язку з наведеним, суд доходить висновку, що незважаючи на відсутність у виставленому відповідачем рахунку № 146 від 28.02.2023 посилань на те, що кошти у розмірі 28 058,40 грн з ПДВ підлягають сплаті за довгострокове тимчасове користування лісами, однак, враховуючи наявність між сторонами правовідносин оренди лісової ділянки на підставі укладеного між сторонами Договору, позивач перерахував кошти не помилково, а саме в порядку здійснення передоплати за користування лісовою ділянкою, як це визначено п. 17 Договору.

Отже, кошти, отримані відповідачем як плата за користування лісовою ділянкою за Договором є такими, що набуті відповідачем за наявності правових підстав для цього та не можуть бути витребувані згідно зі ст. 1212 ЦК України, що виключає можливість задоволення позовних вимог.

Статтею 13 ГПК України встановлено, що судочинство у господарських судах здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених цим Кодексом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом.

За приписами ст. 86 ГПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також вірогідність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

Таким чином, виходячи з меж заявлених позовних вимог, системного аналізу положень чинного законодавства України та матеріалів справи, суд дійшов висновку, що позовні вимоги задоволенню не підлягають у повному обсязі, з огляду на їх необґрунтованість та недоведеність.

Відповідно до ст. 129 ГПК України, судові витрати покладаються на позивача.

Керуючись статтями 74, 76-80, 129, 236 - 242 Господарського процесуального кодексу України, Господарський суд міста Києва

ВИРІШИВ:

У задоволенні позову відмовити повністю.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом двадцяти днів з дня його проголошення до Північного апеляційного господарського суду. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини рішення суду, або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Повний текст рішення складено та підписано: 08.04.2024.

Суддя Т.Ю. Трофименко