ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ХМЕЛЬНИЦЬКОЇ ОБЛАСТІ
_________________________________________________________________
РІШЕННЯ

"01" квітня 2024 р. Справа № 924/130/24

м. Хмельницький

Господарський суд Хмельницької області у складі судді Виноградової В.В., розглянувши у порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) сторін матеріали справи

за позовом акціонерного товариства "Українська залізниця", м. Київ

до ІНФОРМАЦІЯ_1 , АДРЕСА_1

про стягнення 22834,74 грн

встановив: акціонерне товариство "Українська залізниця", м. Київ звернулося до Господарського суду Хмельницької області з позовом до ІНФОРМАЦІЯ_1 , АДРЕСА_1 про стягнення 22834,74 грн боргу.

Ухвалою суду від 06.02.2024 відкрито провадження у справі №924/130/24 за позовною заявою акціонерного товариства "Українська залізниця", м. Київ до ІНФОРМАЦІЯ_1 , АДРЕСА_1 про стягнення 22834,74 грн для її розгляду в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) сторін.

В обґрунтування позову позивач посилається на невиконання відповідачем зобов`язань щодо компенсації заробітної плати за період перебування військовозобов`язаного працівника позивача на навчальних зборах. Правовою підставою позовних вимог зазначає положення ст. 11 ЦК України, ст. 174 ГК України, ст. 119 Кодексу законів про працю України, ст. ст. 13, 29 Закону України "Про військовий обов`язок і військову службу", розділ ІІ Прикінцевих і перехідних положень Закону України "Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо удосконалення окремих питань виконання військового обов`язку та ведення військового обліку", постанову Кабінету Міністрів України "Про порядок і розміри грошового забезпечення та заохочення військовозобов`язаних та резервістів, грошової виплати резервістам" від 23.11.2006 №1644, Інструкцію про умови виплати грошового забезпечення та заохочення військовозобов`язаних та резервістів, грошової виплати резервістам, затверджену наказом Міністра оборони України від 12.03.2007 №80, Положення про військові комісаріати, затверджене постановою Кабінету Міністрів України від 03.06.2013 №389.

Від відповідача надійшов відзив на позовну заяву (від 20.02.2024), в якому проти позовних вимог заперечив. Зокрема, зазначив, що здійснив усі заходи, необхідні для належного виконання зобов`язання перед акціонерним товариством "Українська залізниця", а саме: 24.02.2023 надійшли документи від ІНФОРМАЦІЯ_2 щодо виплати середнього заробітку, нарахованого військовозобов`язаному ОСОБА_1 , який проходив навчальні збори з 31.01.2022 по 28.02.2022; документи були опрацьовані та заявлена до стягнення заборгованість включена на відшкодування роботодавцю середнього заробітку військовозобов`язаних і резервістів, призваних на збори, за рахунок коштів, передбачених у державному бюджеті на утримання Міністерства оборони України. Однак у зв`язку з відсутністю коштів на відповідних рахунках ІНФОРМАЦІЯ_2 не було можливості здійснити проплату на рахунок акціонерного товариства "Українська залізниця". Повідомив, що 14.08.2023 звернувся до уповноваженої посадової особи з проханням збільшити бюджетні асигнування та профінансувати, у тому числі сплату заявленої до стягнення заборгованості.

Розглядом матеріалів справи встановлено:

ІНФОРМАЦІЯ_3 (далі - ІНФОРМАЦІЯ_4 ) видано розпорядження від 13.01.2022 №46 Дарницькій дистанції колій ПЧ-2 здійснити оповіщення ОСОБА_1 про виклик до ІНФОРМАЦІЯ_5 та забезпечити його прибуття 31.01.2022 для проходження зборів резервістів терміном 30 діб з 01.02.2022 по 02.03.2022.

Згідно з повісткою на відправку та повідомленням начальника ІНФОРМАЦІЯ_2 , адресованим Дарницькій дистанції колій ПЧ-2, військовозобов`язаний ОСОБА_1 31.01.2022 був призваний на навчальні збори резервістів терміном на 30 днів.

У зв`язку з проведенням навчальних зборів у ІНФОРМАЦІЯ_6 згідно з абз. 2 ст. 119 КЗпП України, п. 10 ст. 1 Закону України "Про військовий обов`язок і військову службу", п. 1 ст. 22 Закону України "Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію" увільнено від роботи ОСОБА_1 , монтера колії механізованої дільниці №3 з 31.01.2022 по 02.03.2022 зі збереженням місця роботи (посади) і середньомісячного заробітку, про що видано наказ виробничого підрозділу "Дарницька дистанція колій" регіональної філії "Південно-західна залізниця" АТ "Українська залізниця" від 19.01.2022 №13.

Відповідно до розрахунково-платіжної відомості виробничого підрозділу "Дарницька дистанція колій" регіональної філії "Південно-західна залізниця" АТ "Українська залізниця" від 26.09.2022 №63 ОСОБА_1 за період перебування на зборах з 31.01.2022 по 28.02.2022 нараховано всього 22834,74 грн, з яких 18717,00 заробітної плати (згідно з наданим у матеріали справи розрахунком оплати середньої зарплати) та 4117,74 грн нарахувань на заробітку плату (22%).

У матеріали справи надано копії розрахунків виплат ОСОБА_1 за січень та лютий 2022 року, платіжних відомостей за січень 2022 року №6 та лютий 2022 року №22, згідно з якими ОСОБА_1 підлягали перерахуванню кошти в сумах відповідно 15345,89 грн та 14984,99 грн, а також платіжних доручень від 04.02.2022 №4480484 та від 04.03.2022 №4579306 про перерахування заробітної плати на карткові рахунки працівників.

Про відшкодування коштів за проходження військових зборів працівника Дарницької дистанції колій ОСОБА_1 в сумі 22834,74 грн позивачем виставлено рахунок від 30.09.2022 №85.

Позивач звернувся до ІНФОРМАЦІЯ_2 з претензією (від 21.04.2023), в якій просив відшкодувати суму заробітної плати виплаченої працівнику ОСОБА_1 , який проходив воєнні збори, та ЄСВ в розмірі 22834,74 грн, посилаючись на постанову Кабінету Міністрів України "Про порядок і розміри грошового забезпечення та заохочення військовозобов`язаних та резервістів, грошової виплати резервістам" від 23.11.2006 №1644, Інструкцію про умови виплати грошового забезпечення та заохочення військовозобов`язаних та резервістів, грошової виплати резервістам, затверджену наказом Міноборони від 12.03.2007 №80, Інструкцію з організації і проведення навчальних зборів із військовозобов`язаними у військових частинах і установах Збройних Сил України, затверджену наказом Міноборони від 11.11.2009 №560.

14.08.2023 ІНФОРМАЦІЯ_7 (далі ІНФОРМАЦІЯ_4 ) складено заявку на бюджетні асигнування до кінця 2022 року КПКВ 2101020/10 за загальним фондом ІНФОРМАЦІЯ_2 станом на 14.08.2023 на суму 72712,00 грн та розрахунки, які обґрунтовують зміни показників видатків бюджету за бюджетною програмою (підпрограмою) КПКВ 2101020/10 на 2023 рік ІНФОРМАЦІЯ_2 (відшкодування роботодавцям середнього заробітку військовозобов`язаних та резервістів, які були призвані на збори, в кількості 4 на загальну суму 72711,17 грн), відповідно до яких відповідач листом від 14.08.2023 просив начальника управління персоналом заступника начальника штабу Командування Сухопутних військ Збройних Сил України збільшити бюджетні асигнування та профінансувати ІНФОРМАЦІЯ_4 за бюджетною підпрограмою КПКВ 2101020/10 в сумі 72712,00 гривні.

Аналізуючи подані докази, оцінюючи їх у сукупності, суд до уваги бере таке.

Згідно зі ст. ст. 15, 16 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання: кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства; кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Відповідно до абз. 2 1. 1 ст. 175 Господарського кодексу України майнові зобов`язання, які виникають між учасниками господарських відносин, регулюються Цивільним кодексом України з урахуванням особливостей, передбачених Господарським кодексом України.

Відповідно до ч. 1 ст. 11 Цивільного кодексу України цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки.

Згідно зі ст. 174 Господарського кодексу України господарські зобов`язання можуть виникати безпосередньо із закону або іншого нормативно-правового акта, що регулює господарську діяльність.

Статтями 526 Цивільного кодексу України, 193 Господарського кодексу України суб`єкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобов`язання належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобов`язання - відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться.зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства.

Як убачається з матеріалів справи, спірні правовідносини виникли щодо невиконання відповідачем обов`язку із відшкодування позивачу витрат щодо виплати середнього заробітку працівнику підприємства, призваному на збори як військовозобов`язаний чи резервіст за час перебування останнього на зборах.

Так, відповідно до частин 1, 2 ст. 119 Кодексу законів про працю України на час виконання державних або громадських обов`язків, якщо за чинним законодавством України ці обов`язки можуть здійснюватись у робочий час, працівникам гарантується збереження місця роботи (посади) і середнього заробітку.

Працівникам, які залучаються до виконання обов`язків, передбачених Законами України "Про військовий обов`язок і військову службу" і "Про альтернативну (невійськову) службу", "Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію", надаються гарантії та пільги відповідно до цих законів.

Відповідно до ч. 1 ст. 29 Закону України "Про військовий обов`язок і військову службу" військовозобов`язані призиваються на навчальні (або перевірочні) та спеціальні збори. Резервісти проходять підготовку та збори відповідно до програм у порядку, встановленому положеннями про проходження громадянами України служби у військовому резерві. Чисельність військовозобов`язаних, які підлягають призову на навчальні збори, щорічно визначається Міністерством оборони України в межах бюджетних асигнувань на оборону

Військовозобов`язані та резервісти, яким надійшла повістка відповідного районного (міського) територіального центру комплектування та соціальної підтримки (Центрального управління або регіонального органу Служби безпеки України, відповідного підрозділу Служби зовнішньої розвідки України) на прибуття для призову на збори, зобов`язані прибути в пункт і в строк, зазначені у повістці. Керівники підприємств, установ, організацій та закладів освіти незалежно від підпорядкування та форми власності на вимогу відповідних територіальних центрів комплектування та соціальної підтримки, Центрального управління або регіональних органів Служби безпеки України, відповідного підрозділу Служби зовнішньої розвідки України забезпечують своєчасне прибуття військовозобов`язаних та резервістів до визначених пунктів збору (абз. 1-2 ч. 9 ст. 29 Закону України "Про військовий обов`язок і військову службу").

Згідно з ч. 11 ст. 29 Закону України "Про військовий обов`язок і військову службу" за призваними на збори військовозобов`язаними на весь період зборів та резервістами на весь час виконання ними обов`язків служби у військовому резерві, включаючи час проїзду до місця їх проведення і назад, зберігаються місце роботи, а також займана посада та середня заробітна плата на підприємстві, в установі, організації незалежно від підпорядкування і форм власності.

Частиною 13 ст. 29 Закону України "Про військовий обов`язок і військову службу" встановлено, що виплата середньої заробітної плати військовозобов`язаним за весь період зборів та резервістам за час виконання ними обов`язків служби у військовому резерві здійснюється за рахунок коштів Державного бюджету України в порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України.

Пунктом 2 постанови Кабінету Міністрів України "Про порядок і розміри грошового забезпечення та заохочення військовозобов`язаних та резервістів, грошової виплати резервістам" від 23.11.2006 №1644 передбачено, що виплата середнього заробітку військовозобов`язаним та резервістам, призваним на збори, проводиться підприємствами, установами та організаціями, в яких працюють призвані на збори громадяни, з наступним відшкодуванням цих витрат за рахунок коштів, передбачених у державному бюджеті на утримання Міністерства оборони та інших центральних органів виконавчої влади, які здійснюють керівництво військовими формуваннями.

Наказом Міністра оборони України від 12.03.2007 №80 затверджена Інструкція про умови виплати грошового забезпечення та заохочення військовозобов`язаних та резервістів, грошової виплати резервістам (далі - Інструкція №80).

Відповідно до абз. 1 п. 7 Інструкції №80 за військовозобов`язаними, призваними на збори, зберігається на весь період зборів, уключаючи час проїзду до місця їх проведення і назад, місце роботи, займана посада та середній заробіток як на основній, так і на сумісних роботах.

Згідно з п. 8 Інструкції №80 особам, призваним на збори, виплачується заробітна плата за відпрацьований час до дня припинення роботи у зв`язку з від`їздом на збори, а також середня заробітна плата за перші півмісяця зборів. За решту часу перебування на зборах виплата заробітної плати провадиться у звичайні строки, установлені на підприємстві, в установі чи організації, де працює військовозобов`язаний.

Виплата середнього заробітку військовозобов`язаним, призваним на збори, провадиться підприємствами, установами та організаціями, де працюють (працювали) призвані на збори, з подальшим відшкодуванням цих витрат військовими комісаріатами (п. 11 Інструкції №80).

Відповідно до п. 12 Інструкції №80 підприємства, установи та організації для покриття витрат на виплату середньої заробітної плати військовозобов`язаним, призваним на збори, подають до районного військового комісаріату, у якому перебувають на обліку військовозобов`язані, рахунки, котрі акцептуються і передаються до обласного військового комісаріату для оплати. Відшкодуванню підлягають всі витрати, пов`язані з виплатою середнього заробітку (у тому числі і єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування). До рахунків додаються відомості на виплату середньої заробітної плати, нарахованої військовозобов`язаним, призваним на збори, згідно з цією Інструкцією за відповідною формою.

Середній заробіток військовозобов`язаних, призваних на збори, розраховується підприємствами, установами та організаціями, де працюють (працювали) призвані на збори, відповідно до чинних нормативно-правових актів (п. 13 Інструкції № 80).

Із змісту п. 4.7 Інструкції з організації і проведення навчальних зборів з військовозобов`язаними у військових частинах і установах Збройних Сил України, затвердженої наказом Міністра оборони України від 11.11.2009 №560 у редакції наказу Міністерства оборони України 05.04.2013 №245 вбачається, що обласні військові комісаріати (військовий комісаріат Автономної Республіки Крим, Київський міський військовий комісаріат) зобов`язані, зокрема після закінчення навчальних зборів відшкодувати витрати підприємствам (установам та організаціям), на яких працюють військовозобов`язані, призвані на навчальні збори, з виплатою середнього заробітку за весь період проведення навчальних зборів та урахуванням часу перебування у дорозі до місця проведення навчальних зборів і у зворотному напрямку.

Згідно з п. 11 розділу V Інструкції з організації і проведення зборів із резервістами та військовозобов`язаними в органах військового управління, з`єднаннях, військових частинах, установах та організаціях Міністерства оборони України, Збройних Сил України та Державної спеціальної служби транспорту, затвердженої наказом Міністерства оборони України 05 січня 2022 року №2, керівники обласних ТЦКСП (ТЦКСП Автономної Республіки Крим, Київського МТЦКСП) зобов`язані після закінчення навчальних зборів, зокрема: відшкодувати витрати підприємствам (установам та організаціям), на яких працюють резервісти та військовозобов`язані, призвані на збори, з виплатою середнього заробітку.

Пунктом п. 10 Положення про військові комісаріати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 03.06.2013 №389 (чинне до 26.02.2022), було передбачено, що обласні військові комісаріати, крім виконання функцій, зазначених у пункті 9 цього Положення, зокрема здійснюють відшкодування роботодавцям середнього заробітку військовозобов`язаних і резервістів, призваних на збори, за рахунок коштів, передбачених у державному бюджеті на утримання Міноборони.

Частиною 2 розділу ІІ Прикінцевих та перехідних положень Закону України "Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо удосконалення окремих питань виконання військового обов`язку та ведення військового обліку" (чинний з 23.04.2021) установлено, що територіальні центри комплектування та соціальної підтримки утворюються на базі діючих військових комісаріатів шляхом їх перетворення протягом двох місяців з дня набрання чинності цим Законом. Територіальні центри комплектування та соціальної підтримки є правонаступниками військових комісаріатів, на базі яких вони утворюються.

Пунктом 10 Положення про територіальні центри комплектування та соціальної підтримки, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 23.02.2022 №154, територіальні центри комплектування та соціальної підтримки Автономної Республіки Крим, областей, мм. Києва та Севастополя, крім виконання функцій, зазначених у пункті 9 цього Положення, зокрема, здійснюють відшкодування роботодавцям середнього заробітку військовозобов`язаних і резервістів, призваних на збори, за рахунок коштів, передбачених у державному бюджеті на утримання Міноборони.

З системного аналізу вищенаведених законодавчих норм слідує, що на відповідача покладено обов`язок здійснювати відшкодування роботодавцям середнього заробітку військовозобов`язаних і резервістів, призваних на збори.

Матеріалами справи підтверджується вибуття працівника позивача на навчальні збори згідно з повісткою ІНФОРМАЦІЯ_2 на період з 31.01.2022 строком на 30 днів, здійснення позивачем виплати такому працівнику, зокрема середнього заробітку за період його перебування на навчальних зборах.

Позивачем виконані вимоги законодавства щодо надання відповідних документів стосовно виплати військовозобов`язаному працівнику середньої заробітної плати за період знаходження останнього на навчальних зборах, зокрема позивачем надано розрахунок середньої заробітної плати працівнику у зв`язку із проходженням навчальних зборів та суму витрат, яка підлягає відшкодуванню за період перебування на зборах, як передбачено в Інструкції про умови виплати грошового забезпечення та заохочення військовозобов`язаних та резервістів, грошової виплати резервістам.

При цьому заявлена позивачем сума до відшкодування у розмірі 22834,74 грн, складається з нарахованої середньої заробітної плати і єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування, що відповідає приписам Інструкції №80.

Відповідачем вищенаведених обставин, у тому числі правильності здійсненого позивачем розрахунку заявлених до відшкодування коштів, не заперечено та не спростовано.

Натомість відповідач фактично обґрунтовує невиконання свого передбаченого законодавством зобов`язання відсутністю коштів на такі витрати та здійсненням відповідних заходів щодо збільшення бюджетних асигнувань на відшкодування роботодавцям середнього заробітку військовозобов`язаних та резервістів, які були призвані на збори (у тому числі заявленого до стягнення у цій справі).

З приводу наведених доводів відповідача суд зауважує, що за приписами ч. 2 ст. 218 Господарського кодексу України та ст. 617 Цивільного кодексу України відсутність у боржника необхідних коштів не вважається обставиною, яка є підставою для звільнення від відповідальності.

Законодавством не передбачена залежність відшкодування витрат з виплаченої середньої заробітної плати військовозобов`язаним від фактичного фінансування відповідача чи випадки повного або часткового його звільнення від такого обов`язку.

Конституційний Суд України неодноразово висловлював правову позицію щодо неможливості поставити гарантовані законом виплати, пільги тощо в залежність від видатків бюджету (рішення від 20 березня 2002 року №5-рп/2002, від 17 березня 2004 року №7-рп/2004, від 1 грудня 2004 року №20-рп/2004, від 9 липня 2007 року №6-рп/2007).

Також за змістом ст. 17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини" суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику Суду як джерело права.

Зокрема, у рішенні Європейського Суду з прав людини у справі "Терем ЛТД, Чечеткін та Оліус проти України" від 18.10.2005 та у справі "Бакалов проти України" від 30.11.2004 зазначено, що відсутність бюджетних коштів, передбачених у видатках Державного бюджету України, не є підставою для звільнення від відповідальності за порушення зобов`язання.

Вказана правова позиція викладена також у постанові Верховного Суду від 22.05.2018 у справі №908/3349/16.

Згідно зі ст. 74 Господарського процесуального кодексу України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

Відповідно до статті 73 Господарського процесуального кодексу України: доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

За приписами ст. 79 ГПК України наявність обставини, на яку сторона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, вважається доведеною, якщо докази, надані на підтвердження такої обставини, є більш вірогідними, ніж докази, надані на її спростування. Питання про вірогідність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.

Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили (ст. 86 ГПК України).

Відтак, здійснивши оцінку спірних правовідносин та обставин, якими позивач обґрунтовує заявлені вимоги, суд доходить висновку, що відповідач є особою, відповідальною за відшкодування витрат позивача на оплату військовозобов`язаному працівнику, що проходив військові навчальні збори, середнього заробітку в сумі 22834,74 гривні.

Матеріали справи не містять доказів здійснення відповідачем відшкодування позивачу вказаних витрат та доказів, які би спростовували заявлені вимоги.

З огляду на наведене у сукупності суд дійшов висновку про обґрунтованість позовних вимог та їх задоволення у повному обсязі.

Судом зважається на те, що Європейський суд з прав людини у справі "Проніна проти України" у рішенні від 18.07.2006 та у справі "Трофимчук проти України" у рішенні від 28.10.2010 зазначив, що пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент сторін. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень.

Згідно зі ст. 129 ГПК України з огляду на відмову в задоволенні позову судові витрати зі сплати судового збору покладаються на позивача з урахуванням положень ч. 3 ст. 4 Закону України "Про судовий збір", оскільки позовна заява подана до суду в електронній формі.

Керуючись ст. ст. 2, 4, 74, 86, 129, 233, 240, 241 Господарського процесуального кодексу України, суд

В И Р І Ш И В:

Позов акціонерного товариства "Українська залізниця", м. Київ до ІНФОРМАЦІЯ_1 , АДРЕСА_1 про стягнення 22834,74 грн заборгованості задовольнити.

Стягнути з ІНФОРМАЦІЯ_1 , АДРЕСА_1 (код НОМЕР_1 ) на користь акціонерного товариства "Українська залізниця", м. Київ, вул. Єжи Гедройця, буд. 5 (код 40075815) 22834,74 грн (двадцять дві тисячі вісімсот тридцять чотири гривні 74 коп.) заборгованості, 2422,40 грн (дві тисячі чотириста двадцять дві гривні 40 коп.) витрат зі сплати судового збору.

Видати наказ.

Рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду (ч. ч. 1, 2 ст. 241 ГПК України).

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом двадцяти днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини рішення суду, або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення (ч. 1 ст. 256 ГПК України).

Апеляційна скарга подається в порядку, передбаченому ст. 257 ГПК України.

Суддя В.В. Виноградова