ПІВНІЧНО-ЗАХІДНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

04 квітня 2024 року Справа № 903/1037/23

Північно-західний апеляційний господарський суд у складі колегії суддів: головуючий суддя Олексюк Г.Є., суддя Гудак А.В. , суддя Петухов М.Г.

розглянувши у порядку письмового провадження без виклику сторін апеляційну скаргу Фізичної особи - підприємця Мазурика Сергія Івановича на рішення Господарського суду Волинської області від 02.11.2023 у справі № 903/1037/23 (суддя Кравчук А.М.)

за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю "Бізнес Позика"

до Фізичної особи - підприємця Мазурика Сергія Івановича

про стягнення 127 107, 57 грн

ВСТАНОВИВ:

Товариство з обмеженою відповідальністю "Бізнес Позика" (далі - позивач, ТОВ "Бізнес Позика") звернулося до Господарського суду Волинської області із позовом про стягнення з Фізичної особи - підприємця Мазурика Сергія Івановича (далі - відповідач, ФОП Мазурик С.І.) 127 107, 57 грн, з яких: 59 480, 47 грн заборгованість по тілу кредиту, 67 627, 10 грн заборгованість по процентах.

Позовні вимоги обґрунтовані неналежним виконанням відповідачем взятих на себе згідно договору про надання кредиту від 10.02.2022 № 373991-КС-004 зобов`язань по поверненню кредитних коштів.

Рішенням Господарського суду Волинської області від 02.11.2023 позов задоволено.

Суд першої інстанції, за результатами з`ясування обставин, на які сторони посилалися як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були дослідженні, із наданням оцінки всім аргументам учасників справи у їх сукупності та взаємозв`язку, дійшов висновку про наявність підстав для задоволення позовних вимог.

До Північно - західного апеляційного господарського суду надійшла апеляційна скарга ФОП Мазурика С.І. на рішення Господарського суду Волинської області від 02.11.2023 у справі № 903/1037/23, в якій відповідач просить скасувати рішення суду першої інстанції, прийняти нове, яким в позові відмовити.

Доводи апеляційної скарги зводяться до наступних аргументів:

- відсутні підстави вважати, що відповідач був ознайомлений саме з наданими позивачем в обґрунтування заявлених позовних вимог Умовами, Тарифами та Паспортом кредиту. Анкета-заява до договору про надання банківських послуг, підписана відповідачем, містить лише його анкетні дані та контактну інформацію, проте не містить жодних даних про умови кредитування. При цьому ознайомлення з паспортом кредиту, не означає укладення договору про кредит та дотримання його форми, оскільки в паспорті кредиту не відбувається фіксація волі сторін договору та його змісту. Такі висновки викладені у постанові Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду, викладених в постанові від 23.05.2022 у справі № 393/126/20;

- без наданих підтверджень про конкретні запропоновані відповідачу Умови та Правила банківських послуг, відсутність у заяві домовленості сторін про сплату пені та комісії за користування кредитними коштами надані банком Умови не можуть розцінюватися як стандартна (типова) форма, що встановлена до укладеного із відповідачем кредитного договору, оскільки достовірно не підтверджують вказаних обставин. Зазначений висновок узгоджується з висновками постанови Великої Палати Верховного Суду від 03.07.2019 у справі № 342/180/17;

- вказане свідчить про відсутність правових підстав для нарахування на рахунок відповідача процентів за користування коштами та віднесення їх до тіла кредиту;

- відповідач вважає, що також відсутні підстави для задоволення вимог банку в частині збільшення тіла кредиту на розмір нарахованих відсотків, що вбачається з розрахунку заборгованості за договором. Оскільки позивачем були нараховані відповідачу проценти за користування кредитом, а відповідачем сплачені грошові кошти у сумі 29 000 грн, заборгованість відповідача зі сплати процентів за користування кредитом становить менше, з огляду на що позовні вимоги в частині стягнення процентів за користування кредитом та тіла кредиту підлягають частковому задоволенню;

- з наявного у позові розрахунку заборгованості за кредитним договором та виписки про рух коштів по картці відповідача вбачається, що загальний залишок заборгованості за наданим кредитом (тіло кредиту) становить 127 107, 57 грн, але банк здійснював автоматичне погашення відсотків, за рахунок тіла кредиту, безпідставно збільшивши тіло кредиту. Проте, доказів погодження сторонами договору в письмовій формі такого порядку погашення відсотків банком не надано суду , тому такі дії позивача не відповідають суті відносин, оскільки проценти за своєю суттю є платою за користування кредитними коштами. Вказане свідчить про відсутність правових підстав для стягнення з відповідача відсотків за кредитним договором;

- позивачем не надано доказів укладення між ним та боржником електронного договору про надання кредиту та із поданого позову не вбачається виникнення або порушення права грошової вимоги. Умови договору, на які посилається позивач в обґрунтування своїх вимог про нарахування відсотків не були погоджені позичальником, а тому не є частиною кредитного договору та відсутні підстави для їх нарахування та стягнення з відповідача.

Автоматизованою системою документообігу суду визначено колегію суддів для розгляду справи № 903/1037/23 у складі головуючий суддя Олексюк Г.Є., суддя Гудак А.В., суддя Петухов М.Г.

Листом від 26.01.2024 з Господарського суду Волинської області витребувано матеріали справи.

02.02.2024 матеріали справи надійшли до суду.

Ухвалою Північно - західного апеляційного господарського суду від 06.02.2024 відповідачу поновлено пропущений строк на апеляційне оскарження рішення суду; відкрито провадження у справі № 903/1037/23; зупинено дію рішення суду на час перегляду його в апеляційному порядку у відповідності до ч. 5 ст. 262 ГПК України; повідомлено учасників справи, що розгляд справи буде здійснюватися у порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, без повідомлення (виклику) учасників справи.

Позивач, правом встановленим ст. 263 ГПК України не скористався, відзиву на апеляційну скаргу суду не подав.

Суд апеляційної інстанції зазначає, що відповідно до абз. 1 ч. 10 ст. 270 ГПК України, апеляційні скарги на рішення господарського суду у справах з ціною позову менше ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.

За приписами ч. 13 ст. 8 ГПК України розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться. З урахуванням конкретних обставин справи суд апеляційної інстанції за клопотанням учасника справи або з власної ініціативи може розглянути такі апеляційні скарги у судовому засіданні з повідомленням (викликом) учасників справи (абз. 2 ч. 10 ст. 270 ГПК України).

Враховуючи викладене, колегія суддів дійшла висновку про розгляд апеляційної скарги ФОП Мазурика С.І. на рішення Господарського суду Волинської області від 02.11.2023 у справі № 903/1037/23 за наявними у справі матеріалами в порядку письмового провадження.

Дослідивши матеріали справи та обставини на предмет повноти їх встановлення, надання їм судом першої інстанції належної юридичної оцінки, вивчивши доводи апеляційної скарги стосовно дотримання норм матеріального і процесуального права судом першої інстанції, колегія суддів зазначає наступне.

Як встановлено апеляційним господарським судом, 10.02.2022 між ТОВ "Бізнес Позика" та ФОП Мазуриком С.І. укладено договір № 373991-КС-004 про надання кредиту.

Договір був укладений в електронній формі в порядку, передбаченому Законом України "Про електронну комерцію" і Правилами про надання грошових коштів у кредит фізичним особам - підприємцям ТОВ "Бізпозика" (надалі за текстом - "Правила"), через особистий кабінет позичальника на сайті кредитодавця - https://my.bizpozyka.com/.

Відповідно до п. 1 договору, ТОВ "Бізпозика" надає позичальнику грошові кошти у сумі 60000 грн на засадах строковості, поворотності, платності (далі - кредит), а позичальник зобов`язується повернути грошові кошти та сплатити проценти за користування кредитом у порядку та на умовах, визначених договором та Правилами про надання грошових коштів у кредит.

Сторонами відповідно до умов договору погоджено, що кредит надається строком на 24 тижні, де першим днем є дата списання коштів з рахунку кредитодавця.

Згідно з умовами договору сторони визначили, що плата за користування кредитом є фіксованою та становить 0,865875 процентів за кожен день користування кредитом, комісія за надання кредиту 9 000 грн.

Пунктом 2 договору визначено, що протягом строку кредитування процентна ставка за кредитом (надалі - проценти за користування кредитом), нараховується на залишок заборгованості по кредиту, наявної на початок календарного дня, за період фактичного користування кредитом, із урахуванням дня видачі та повернення кредиту згідно графіку платежів.

Відповідно до п. 3 договору, встановлений графік платежів, які має здійснювати позичальник для належного виконання умов договору.

Пунктом 5.1 Правил передбачено, що обчислення строку користування та нарахування процентів за користування кредитом за договором здійснюється за фактичну кількість календарних днів користування кредитом

Згідно п. 5.6 Правил, у разі недостатності суми здійсненого платежу для виконання зобов`язання за договором про надання кредиту у повному обсязі, ця сума погашає вимоги кредитодавця у такій черговості: 1) у першу чергу відшкодовується витрати кредитодавця, пов`язані з поверненням виданого кредиту; 2) у другу чергу нараховані кредитодавцем неустойка (штраф), інші платежі відповідно до договору; 3) у третю чергу прострочені проценти за користування кредитом та прострочена сума кредиту; 4) у четверту чергу проценти за користування кредитом; 5) у п`яту чергу сума кредиту.

Пунктом 4.2.2.2 Правил визначено, що до обов`язків позичальника відноситься в т.ч. сплата платежів до закінчення договору.

На виконання умов договору від 10.02.2022 № 373991-КС-004, позивач надав відповідачу грошові кошти в сумі 60 000 грн шляхом перерахування на банківську картку позичальника № НОМЕР_1 (котру позичальником вказано при заповненні анкетних даних в особистому кабінеті), що підтверджується довідкою про видачу коштів (або платіжним дорученням).

За твердженням позивача, приналежність відповідачу банківської картки № НОМЕР_1 , на яку перераховувались кредитні кошти, підтверджується скріншотом з онлайн банку АТ КБ "Приватбанк".

За розрахунком позивача, у відповідача станом на 06.07.2023 утворилась заборгованість за договором № 373991-КС-004 про надання кредиту в сумі 127 107, 57 грн, що складається з суми прострочених платежів по тілу кредиту 59 480, 47 грн та суми прострочених платежів по процентах 67 627, 10 грн

Предметом позову у даній справі є вимоги позивача про стягнення із відповідача 59 480, 47 грн заборгованості по тілу кредиту та 67 627, 10 грн заборгованості по процентах у зв`язку із неналежним виконанням відповідачем зобов`язань за договором про надання кредиту від 10.02.2022 №373991-КС-004 в частині повернення кредитних коштів.

Надаючи в процесі апеляційного перегляду оцінку обставинам справи в межах доводів та вимог апеляційної скарги, перевіряючи правильність застосування судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, на підставі встановлених фактичних обставин справи, колегія суддів зазначає наступне.

Приписами частини 2 статті 11 ЦК України передбачено,що підставами виникнення цивільних прав і обов`язків, зокрема, є договори та інші правочини.

За змістом положень статей 626, 627, 628 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Статтею 629 ЦК України встановлено обов`язковість виконання договору сторонами.

Господарський договір укладається в порядку, встановленому Цивільним кодексом України, з урахуванням особливостей, передбачених цим Кодексом (ст. 181 ГК України).

За правилом ч. 1 ст. 205 ЦК України правочин може вчинятися усно або в письмовій (електронній) формі. Сторони мають право обирати форму правочину, якщо інше не встановлено законом.

Відповідно до ст. 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах (у тому числі електронних), у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони, або надсилалися ними до інформаційно-телекомунікаційної системи, що використовується сторонами. У разі якщо зміст правочину зафіксований у кількох документах, зміст такого правочину також може бути зафіксовано шляхом посилання в одному з цих документів на інші документи, якщо інше не передбачено законом. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо воля сторін виражена за допомогою телетайпного, електронного або іншого технічного засобу зв`язку.

Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).

Використання при вчиненні правочинів факсимільного відтворення підпису за допомогою засобів механічного, електронного або іншого копіювання, електронного підпису або іншого аналога власноручного підпису допускається у випадках, встановлених законом, іншими актами цивільного законодавства, або за письмовою згодою сторін, у якій мають міститися зразки відповідного аналога їхніх власноручних підписів, або іншим чином врегульовується порядок його використання сторонами.

Статтею 638 ЦК України унормовано, що договір є укладеним, якщо сторони досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди. Договір укладається шляхом пропозиції однієї сторони укласти договір (оферти) і прийняття пропозиції (акцепту) другою стороною.

Відповідно до ч. ч. 1, 2 ст. 639 ЦК України договір може бути укладений у будь-якій формі, якщо вимоги щодо форми договору не встановлені законом. Якщо сторони домовилися укласти договір у певній формі, він вважається укладеним з моменту надання йому цієї форми, навіть якщо законом ця форма для даного виду договорів не вимагалася. Якщо сторони домовилися укласти договір за допомогою інформаційно-комунікаційних систем, він вважається укладеним у письмовій формі.

За змістом п. 5 ч. 1 ст. 3 Закону України "Про електронну комерцію" електронний договір - домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав і обов`язків та оформлена в електронній формі.

Відповідно до ч. ч. 8, 12 ст. 11 Закону України "Про електронну комерцію" електронний договір укладається і виконується в порядку, передбаченому Цивільним та Господарським кодексами України, а також іншими актами законодавства.

Електронний договір, укладений шляхом обміну електронними повідомленнями, підписаний у порядку, визначеному статтею 12 цього Закону, вважається таким, що за правовими наслідками прирівнюється до договору, укладеного у письмовій формі.

Відповідно до ч.ч. 3-6 ст. 11 Закону України "Про електронну комерцію" електронний договір укладається шляхом пропозиції його укласти (оферти) однією стороною та її прийняття (акцепту) другою стороною. Електронний договір вважається укладеним з моменту одержання особою, яка направила пропозицію укласти такий договір, відповіді про прийняття цієї пропозиції в порядку, визначеному частиною шостою цієї статті.

Пропозиція укласти електронний договір (оферта) може бути зроблена шляхом надсилання комерційного електронного повідомлення, розміщення пропозиції (оферти) у мережі Інтернет або інших інформаційно-комунікаційних системах.

Пропозиція укласти електронний договір (оферта) може включати умови, що містяться в іншому електронному документі, шляхом перенаправлення (відсилання) до нього. Особі, якій адресована пропозиція укласти електронний договір (оферта), має надаватися безперешкодний доступ до електронних документів, що включають умови договору, шляхом перенаправлення (відсилання) до них. Включення до електронного договору умов, що містяться в іншому електронному документі, шляхом перенаправлення (відсилання) до такого документа, якщо сторони електронного договору мали змогу ознайомитися з ним, не може бути підставою для визнання правочину нікчемним.

Відповідь особи, якій адресована пропозиція укласти електронний договір, про її прийняття (акцепт) може бути надана шляхом:

надсилання електронного повідомлення особі, яка зробила пропозицію укласти електронний договір, підписаного в порядку, передбаченому статтею 12 цього Закону;

заповнення формуляра заяви (форми) про прийняття такої пропозиції в електронній формі, що підписується в порядку, передбаченому статтею 12 цього Закону;

вчинення дій, що вважаються прийняттям пропозиції укласти електронний договір, якщо зміст таких дій чітко роз`яснено в інформаційній системі, в якій розміщено таку пропозицію, і ці роз`яснення логічно пов`язані з нею.

Статтею 12 Закону України "Про електронну комерцію" врегульовано використання підпису в сфері електронної комерції, відповідно до якої якщо відповідно до акта цивільного законодавства або за домовленістю сторін електронний правочин має бути підписаний сторонами, моментом його підписання є використання:

електронного підпису або електронного цифрового підпису відповідно до Закону України "Про електронний цифровий підпис", за умови використання засобу електронного цифрового підпису усіма сторонами електронного правочину;

електронного підпису одноразовим ідентифікатором, визначеним цим Законом;

аналога власноручного підпису (факсимільного відтворення підпису за допомогою засобів механічного або іншого копіювання, іншого аналога власноручного підпису) за письмовою згодою сторін, у якій мають міститися зразки відповідних аналогів власноручних підписів.

Згідно з п. 6 ч. 1 ст. 3 Закону України "Про електронну комерцію" електронний підпис одноразовим ідентифікатором - це дані в електронній формі у вигляді алфавітно-цифрової послідовності, що додаються до інших електронних даних особою, яка прийняла пропозицію (оферту) укласти електронний договір, та надсилаються іншій стороні цього договору.

Відповідно до п. 12 ч. 1 ст. 3 Закону України "Про електронну комерцію" одноразовим ідентифікатором є алфавітно - цифрова послідовність, що її отримує особа, яка прийняла пропозицію (оферту) укласти електронний договір шляхом реєстрації в інформаційно-комунікаційній системі суб`єкта електронної комерції, що надав таку пропозицію. Одноразовий ідентифікатор може передаватися суб`єктом електронної комерції, що пропонує укласти договір, іншій стороні електронного правочину засобом зв`язку, вказаним під час реєстрації у його системі, та додається (приєднується) до електронного повідомлення від особи, яка прийняла пропозицію укласти договір.

Отже, підписання договору (електронного правочину) за допомогою одноразового пароля-ідентифікатора є належним та допустимим доказом на підтвердження укладення сторонами такого договору.

Аналогічну правову позицію викладено у постанові Верховного Суду від 12.01.2021 у справі № 524/5556/19, в якій суд, серед іншого, зауважив, що без отримання листа на адресу електронної пошти та/або смс-повідомлення, без здійснення входу на сайт товариства за допомогою логіна особистого кабінету і пароля особистого кабінету кредитний договір між позивачем та відповідачем не був би укладений.

Одноразовий ідентифікатор, яким підписаний договір, складається з комбінації цифр і літер, що відповідає нормам Закону України "Про електронну комерцію", а тому належними й допустимими доказами підтверджено факт укладення договору між сторонами.

За змістом та правовою природою укладений між сторонами правочин є кредитним договором, який підпадає під правове регулювання норм §2 глави 71 ЦК України.

Згідно з ч. 1 ст. 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти.

До відносин за кредитним договором застосовуються положення параграфа 1 "Позика" глави 71 "Позика. Кредит. Банківський вклад" Цивільного кодексу України, якщо інше не встановлено цим параграфом і не випливає із суті кредитного договору (ч. 2 ст. 1054 ЦК України).

За приписами ст. 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

Позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором (ст. 1049 ЦК України).

Частиною 1 ст. 1048 ЦК України передбачено, що позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики.

Якщо договором встановлений обов`язок позичальника повернути позику частинами (з розстроченням), то в разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати процентів, належних йому відповідно до статті 1048 цього Кодексу.

Відповідно до ч. ч. 1, 2 ст. 1056-1 ЦК України процентна ставка за кредитом може бути фіксованою або змінюваною. Тип процентної ставки визначається кредитним договором. Розмір процентів, тип процентної ставки (фіксована або змінювана) та порядок їх сплати за кредитним договором визначаються в договорі залежно від кредитного ризику, наданого забезпечення, попиту і пропозицій, які склалися на кредитному ринку, строку користування кредитом, розміру облікової ставки та інших факторів на дату укладення договору.

Отже, за договором позики та кредитним договором обов`язку позикодавця (кредитодавця) передати позичальнику грошові кошти кореспондує обов`язок позичальника повернути позикодавцю (кредитодавцю) грошові кошти або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості (при наданні позики), а також сплатити проценти, якщо це передбачено договором.

Таким чином, договір позики та кредитний договір вважаються виконаними в момент повернення позичальником грошових коштів, такої ж кількості речей того ж роду та такої ж якості (при наданні позики), а також сплати процентів, якщо це передбачено договором.

Матеріалами справи підтверджено, що ФОП Мазурик С.І. через веб - сайт кредитодавця https://bizpozyka.com/ шляхом введення логіну особистого кабінету та паролю особистого кабінету ввійшов до особистого кабінету та з особистого кабінету через інформаційно-телекомунікаційну систему (ІТС) подав заявку на отримання кредиту, де відповідно вказує номер свого поточного (карткового) рахунку.

В свою чергу, позивач 10.02.2022 направив відповідачу пропозицію (оферту) укласти договір № 373991- КС-004 про надання кредиту, яку відповідач прийняв. Позивач також направив відповідачу через телекомунікаційну систему одноразовий ідентифікатор G-9416 на номер телефону , що зазначено позичальником у своїй анкеті в особистому кабінеті, підтверджений відповідачем у відзиві на позовну заяву, котрий боржником було введено/відправлено.

З огляду на викладене, суд дійшов висновку, що між сторонами в електронній формі в порядку, передбаченому Законом України "Про електронну комерцію" і Правилами про надання грошових коштів у кредит фізичним особам - підприємцям ТОВ "Бізпозика" через особистий кабінет позичальника (відповідача) було укладено договір від 10.02.2022 № 373991-КС-004 про надання кредиту. Даний договір зі сторони відповідача був підписаний одноразовим ідентифікатором, у порядку, визначеному статтею 12 Закону України "Про електронну комерцію".

Також у п. 5 договору від 10.02.2022 № 373991-КС-004, відповідач підтверджує, що він ознайомлений з договором про надання кредиту та Правилами, текст яких розміщено на сайті кредитодавця, повністю розуміє всі умови, їх зміст, суть, об`єм зобов`язань та погоджується неухильно дотримуватись їх, та, відповідно, укладає договір.

Тобто, підписавши договір одноразовим ідентифікатором, відповідач підтвердив, що він погоджується виконувати його умови та розуміє їх зміст.

Вказаним вище спростовуються доводи відповідача, викладені в апеляційній скарзі про те, що між сторонами не було укладено електронного договору про надання кредиту та відповідач не був ознайомлений з умовами, правилами про надання коштів у кредит.

Суд апеляційної інстанції звертає увагу на те, що ст. 204 ЦК України закріплює презумпцію правомірності правочину. Ця презумпція означає, що вчинений правочин вважається правомірним, тобто таким, що породжує, змінює або припиняє цивільні права й обов`язки, доки ця презумпція не буде спростована, зокрема, на підставі рішення суду, яке набрало законної сили.

У разі не спростування презумпції правомірності договору всі права, набуті сторонами правочину за ним, повинні безперешкодно здійснюватися, а обов`язки, що виникли внаслідок укладення договору, підлягають виконанню (постанова Великої Палати Верховного Суду від 14.11.2018 у справі № 2-1383/2010).

З урахуванням принципів добросовісності, справедливості та розумності, сумніви щодо дійсності, чинності та виконуваності договору (правочину) мають тлумачитися судом на користь його дійсності, чинності та виконуваності (постанова Верховного Суду від 10.03.2021 у справі №607/11746/17).

Матеріалами справи підтверджується , що на виконання умов договору від 10.02.2022 № 373991-КС-004, позивач надав відповідачу грошові кошти в сумі 60 000 грн шляхом перерахування на банківську картку позичальника № НОМЕР_1 , яку відповідачем вказано при заповненні анкетних даних в особистому кабінеті. Приналежність відповідачу даної банківської картки підтверджується скріншотом з онлайн банку АТ КБ "Приватбанк". Відповідач не заперечує обставини отримання кредитних коштів.

Із урахуванням викладеного, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про те, що обставини отримання відповідачем суми кредиту в сумі 60 000 грн є доведеними, що свідчить про виконання позивачем належним чином умов договору від 10.02.2022 № 373991-КС-004.

Як встановлено апеляційним судом, згідно розрахунку позивача, у відповідача станом на 06.07.2023 утворилась заборгованість за договором від 10.02.2022 № 373991-КС-004 в сумі 127 107, 57 грн, що складається з суми прострочених платежів по тілу кредиту - 59 480, 47 грн та суми прострочених платежів по процентах - 67 627, 10 грн.

Разом з тим, матеріалами справи стверджується те, що відповідач, на виконання умов договору, сплатив позивачу кошти в сумі 29 000 грн. Доданий позивачем розрахунок суми боргу включає дані проплати відповідача за спірним договором. В той же час, доказів, які б спростовували доводи позивача або підтверджували сплату заборгованості за отриманим кредитом та по процентах у розмірі, заявленому у межах даної справи, відповідач суду не надав.

Беручи до уваги викладене, колегія суддів апеляційного господарського суду, перевіривши розрахунок заборгованості позивача, погоджується із висновком суду першої інстанції про наявність підстав для стягнення із відповідача на користь позивача 59 480, 47 грн заборгованість по тілу кредиту.

Щодо позовних вимог про стягнення 67 627, 10 грн заборгованість по процентах, то суд зазначає, що згідно із ч. 1 ст. 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики.

Відповідно до ч. ч. 1-3 ст. 1056-1 ЦК України процентна ставка за кредитом може бути фіксованою або змінюваною. Тип процентної ставки визначається кредитним договором. Розмір процентів, тип процентної ставки (фіксована або змінювана) та порядок їх сплати за кредитним договором визначаються в договорі залежно від кредитного ризику, наданого забезпечення, попиту і пропозицій, які склалися на кредитному ринку, строку користування кредитом, розміру облікової ставки та інших факторів на дату укладення договору. Фіксована процентна ставка є незмінною протягом усього строку кредитного договору. Встановлений договором розмір фіксованої процентної ставки не може бути збільшено кредитодавцем в односторонньому порядку. Умова договору щодо права кредитодавця змінювати розмір фіксованої процентної ставки в односторонньому порядку є нікчемною.

Як зазначалось вище, п. п. 1 та 2 договору сторони погодили, що плата за користування кредитом є фіксованою та становить 0,865875 процентів за кожен день користування кредитом. Протягом строку кредитування процентна ставка за кредитом (проценти за користування кредитом), нараховується на залишок заборгованості по кредиту, наявної на початок календарного дня, за період фактичного користування кредитом, із урахуванням дня видачі та повернення кредиту згідно графіку платежів.

Вказані умови договору узгоджуються із п. 5.1. Правил про надання грошових коштів у кредит фізичним особам - підприємцям ТОВ "Бізнес Позика".

З урахуванням викладеного, колегія суддів зазначає, що укладаючи даний договір, відповідач усвідомлював, що розмір тіла кредиту збільшувався і проценти за користування кредитом нараховувались на збільшене тіло кредиту.

Суд апеляційної інстанції, перевіривши розрахунок розміру заборгованості за процентами (з урахуванням графіку платежів, а також оплат відповідача), дійшов висновку, що даний розрахунок відповідає умовам договору та є арифметично вірним. Відповідач власного контрозрахунку відповідного боргу до суду не надав, та зазначений позивачем розрахунок не спростував.

З огляду на те, що відповідач не надав суду доказів сплати заборгованості по процентах, судова колегія вважає позовні вимоги позивача в частині стягнення із відповідача заборгованості по процентам у розмірі 67 627, 10 грн такими, що підлягають задоволенню.

Щодо посилання відповідача в апеляційній скарзі на правові висновки, викладені у постанові Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 23.05.2022 у справі № 393/126/20 та постанові Великої Палати Верховного Суду від 03.07.2019 у справі № 342/180/17, то суд враховує наступне.

Об`єднана палата Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду в ухвалі від 27.03.2020 у справі № 910/4450/19 зазначила, що подібність правовідносин в іншій аналогічній справі визначається за такими критеріями: суб`єктний склад сторін спору, зміст правовідносин (права та обов`язки сторін спору) та об`єкт (предмет).

Велика Палата Верховного Суду виходить з того, що подібність правовідносин означає тотожність суб`єктного складу учасників відносин, об`єкта та предмета правового регулювання, а також умов застосування правових норм (зокрема, часу, місця, підстав виникнення, припинення та зміни відповідних правовідносин). При цьому, зміст правовідносин з метою з`ясування їх подібності визначається обставинами кожної конкретної справи (п. 32 постанови від 27.03.2018 у справі № 910/17999/16, п. 38 постанови від 25.04.2018 у справі № 925/3/7, п. 40 постанови від 25.04.2018 у справі № 910/24257/16).

Під судовими рішеннями в подібних правовідносинах слід розуміти такі рішення, де подібними (тотожними, аналогічними, схожими) є предмети спору, підстави позову, зміст позовних вимог і встановлені судом фактичні обставини, а також наявне однакове матеріально-правове регулювання спірних правовідносин (п. 6.30 постанови Великої Палати Верховного Суду від 19.05.2020 у справі № 910/719/19; п. 5.5 постанови Великої Палати Верховного Суду від 19.06.2018 у справі № 922/2383/16; п. 8.2 постанови Великої Палати Верховного Суду від 16.05.2018 у справі № 910/5394/15-г; постанова Великої Палати Верховного Суду від 12.12.2018 у справі № 2-3007/11; постанова Великої Палати Верховного Суду від 16.01.2019 у справі №757/31606/15-ц; п. 60 постанови Великої Палати Верховного Суду від 23.06.2020 у справі №696/1693/15-ц).

Із урахуванням викладеного, суд апеляційної інстанції відхиляє посилання відповідача, в обґрунтування своєї правової позиції на правові висновки, викладені у постанові Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 23.05.2022 у справі № 393/126/20 та постанові Великої Палати Верховного Суду від 03.07.2019 у справі № 342/180/17, оскільки правові позиції, які у них викладені, не є релевантними до обставин цієї справи та відповідні судові рішення приймалися за іншої фактично - доказової бази.

З огляду на викладене, відповідачем, в порушення вимог ст. ст. 76, 77 ГПК України, висновків суду першої інстанції не спростовано, а його посилання, викладені в апеляційній скарзі є такими, що зводяться до переоцінки доказів та встановлених судом обставин. Суд першої інстанції дійшов правильного висновку про наявність підстав для задоволення позову.

Суд вказує, що ЄСПЛ у рішенні в справі "Серявін та інші проти України" зазначав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожний аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною залежно від характеру рішення. ЄСПЛ зазначив, що хоча пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, це не може розумітись як вимога детально відповідати на кожен довід (рішення ЄСПЛ у справі "Трофимчук проти України").

Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 275 ГПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.

Статтею 276 ГПК України унормовано, що суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

За таких обставин, Північно-західний апеляційний господарський суд дійшов висновку, що рішення Господарського суду Волинської області від 02.11.2023 у справі № 903/1037/23 необхідно залишити без змін, а апеляційну скаргу ФОП Мазурика С.І. - без задоволення.

На підставі ст. 129 ГПК України судовий збір за розгляд апеляційної скарги покладається на відповідача.

Керуючись ст. ст. 129, 269, 270, 273, 275, 276, 281-284 ГПК України, суд

ПОСТАНОВИВ:

1. Апеляційну скаргу Фізичної особи - підприємця Мазурика Сергія Івановича на рішення Господарського суду Волинської області від 02.11.2023 у справі № 903/1037/23 залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції без змін.

2. Постанова набирає законної сили з дня її прийняття. Порядок та строк оскарження до Верховного Суду встановлений статтями 286-291 ГПК України.

3. Справу повернути до Господарського суду Волинської області.

Головуючий суддя Олексюк Г.Є.

Суддя Гудак А.В.

Суддя Петухов М.Г.