ПІВДЕННО-ЗАХІДНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
_____________________________________________________________________________________________
П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

03 квітня 2024 року м. ОдесаСправа № 915/418/23
м. Одеса, проспект Шевченка, 29, зал судових засідань Південно-західного апеляційного господарського суду №5

Південно-західний апеляційний господарський суд у складі:

головуючого судді Савицького Я.Ф.,

суддів: Діброви Г.І.,

Колоколова С.І.,

секретар судового засідання Полінецька В.С.,

за участю представників учасників судового процесу:

від позивача: Мокан О.О., за ордером;

від відповідача: Жук Ю.В., за ордером;

розглянувши у відкритому судовому засіданні в режимі відеоконференції апеляційну скаргу Державного підприємства "МИКОЛАЇВСЬКИЙ МОРСЬКИЙ ТОРГОВЕЛЬНИЙ ПОРТ"

на рішення Господарського суду Миколаївської області

від 20 грудня 2023 року (повний текст складено 20.12.2023)

у справі № 915/418/23

за позовом: Державного підприємства "МИКОЛАЇВСЬКИЙ МОРСЬКИЙ ТОРГОВЕЛЬНИЙ ПОРТ"

до відповідача: Товариства з обмеженою відповідальністю Марконі

про стягнення боргу та пені нарахованої у порядку ч. 2 ст. 343 ГК України, а всього грошових коштів у сумі 299 727,03 грн. за договором стандартного бербоутного чартеру Балтійської та міжнародної морської ради проформи "BARECON 89" від 07.06.2013 №12-П,-

суддя суду першої інстанції: Коваль С.М.,

місце прийняття рішення: м. Миколаїв, вулиця Фалєєвська, 14, Господарський суд Миколаївської області

Сторони належним чином повідомлені про час і місце засідання суду.

В судовому засіданні 03.04.2024 відповідно до ст. 240 Господарського процесуального кодексу України проголошено вступну та резолютивну частини постанови.

В С Т А Н О В И В:

У березні 2023 Державне підприємство МИКОЛАЇВСЬКИЙ МОРСЬКИЙ ТОРГОВЕЛЬНИЙ ПОРТ (далі також позивач, ДП «МИКОЛАЇВСЬКИЙ МТП») звернулось до Господарського суду Миколаївської області з позовом до Товариства з обмеженою відповідальністю Марконі (далі також відповідач, ТОВ «Марконі»), в якому промило стягнути з останнього 299 727,03 грн., з яких: 239 126, 48 грн. основний борг, 60 600,55 грн. пені.

Позовні вимоги обґрунтовані неналежним виконанням відповідачем прийнятих на себе зобов`язань за укладеним між сторонами договором стандартного бербоутного чартеру Балтійської та міжнародної морської ради (БІМКО) проформи "BARECON 89" №12-П від 07.06.2013в частині повної та своєчасної оплати за перевезення, внаслідок чого утворився основний борг у спірній сумі, а на суми прострочень позивачем нараховано пеню в порядку п. 37 Адендуму та ч. 2 ст. 343 Господарського кодексу України.

Рішенням Господарського суду Миколаївської області від 20.12.2023 у справі №915/418/23 (суддя Коваль С.М.) у задоволені позову Державного підприємства "МИКОЛАЇВСЬКИЙ МОРСЬКИЙ ТОРГОВЕЛЬНИЙ ПОРТ" відмовлено в повному обсязі.

Судове рішення мотивоване тим, що укладений між сторонами договір стандартного бербоутного чартеру Балтійської та міжнародної морської ради (БІМКО) проформи "BARECON 89" №12-П від 07.06.2013 за своєю правовою природою є договором найму (оренди) транспортного засобу і внаслідок неможливості використання відповідачем з 24.02.2022 буксиру Бугский, переданого йому позивачем на підставі вказаного договору, ТОВ «Марконі» в силу приписів ч. 6 ст. 762 Цивільного кодексу України підлягає звільненню від сплати виставлених Державним підприємством МИКОЛАЇВСЬКИЙ МОРСЬКИЙ ТОРГОВЕЛЬНИЙ ПОРТ рахунків.

Не погоджуючись з рішенням суду першої інстанції, Державне підприємство "МИКОЛАЇВСЬКИЙ МОРСЬКИЙ ТОРГОВЕЛЬНИЙ ПОРТ" звернулось до Південно-західного апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою, в якій просить скасувати рішення Господарського суду Миколаївської області від 20.12.2023 у справі №915/418/23 та задовольнити позовні вимоги у повному обсязі. Також, позивач просить суд стягнути з відповідача на користь Державного підприємства "МИКОЛАЇВСЬКИЙ МОРСЬКИЙ ТОРГОВЕЛЬНИЙ ПОРТ" судові витрати, понесені останнім при розгляді справи №915/418/23 в суді першої інстанції та за апеляційний перегляд даної справи.

Узагальнені доводи апеляційної скарги полягають у тому, що договір бербоутного чартеру у розумінні положень Цивільного кодексу України є саме договором морського перевезення, а ні договором найму (оренди) транспортного засобу, як це, на думку апелянта, неправильно визначив суд першої інстанції. При цьому, на підтвердження своєї правової позиції апелянт посилається на рішення суду першої інстанції у справі №915/459/23, яким позовні вимоги ДП "МИКОЛАЇВСКИЙ МТП" до ТОВ "Марконі" про стягнення заборгованості зі сплати сум бербоут-чартерної ставки та пені було задоволено з урахуванням, серед іншого, того, що до спірних правовідносин підлягає застосуванню спеціальна норма - ст. 212 Кодексу торговельного мореплавства України, а не загальна норма - ч. 6 ст. 762 Цивільного кодексу України.

Апелянт наполягає на тому, що наявні у матеріалах справи первинні документи, складені на виконання договору стандартного бербоутного чартеру Балтійської та міжнародної морської ради (БІМКО) проформи "BARECON 89" №12-П від 07.06.2013, а саме: складені належним чином та підписані сторонами без зауважень акти надання послуг (виконаних робіт) є належними та достатніми доказами на підтвердження правомірності майнових вимог позивача, заявлених останнім в межах даної справи.

Разом з цим у матеріалах справи відсутні будь-які документи, які є підставою для звільнення від сплати бербоут-чартерної ставки, зокрема, документи, які свідчать про загибель буксиру «Бугский» або документи, що підтверджують неморехідний стан останнього.

Крім того, позивач стверджує про недоведеність відповідачем факту неможливості використання з 24.02.2022 буксиру "Бугский" з огляду на недопустимість наданих ТОВ «Марконі» доказів, у тому числі - розпорядження капітана Миколаївського морського порту від 09.03.2022 №15, №15/1; висновку Торгово-промислової плати України від 09.02.2023 №653/1.2 тощо.

Також скаржник не погоджується з тим, що судом першої інстанції не було прийнято до уваги заперечення позивача щодо дослідження експертного висновку, наданого ТОВ «Марконі», у якості висновку експерта у галузі права.

Більш детально доводи ДП "МИКОЛАЇВСЬКИЙ МТП" викладені в апеляційній скарзі останнього.

Ухвалою Південно-західного апеляційного господарського суду від 31.01.2024 відкрито апеляційне провадження за апеляційною скаргою Державного підприємства "МИКОЛАЇВСЬКИЙ МОРСЬКИЙ ТОРГОВЕЛЬНИЙ ПОРТ" на рішення Господарського суду Миколаївської області від 20.12.2023 у справі №915/418/23 та призначено її розгляд на 13.03.2024 року о 10:30 год.

08.02.2024 від ТОВ Марконі до Південно-західного апеляційного господарського суду надійшов відзив на апеляційну скаргу, в якому відповідач наполягає на її безпідставності та необґрунтованості, не погоджується з доводами останньої та просить суд залишити оскаржуване рішення без змін, апеляційну скаргу без задоволення.

Так, зокрема, відповідач вказує, що за договором найму (ст.ст. 759, 798 Цивільного кодексу України та ст. 203 Кодексу торговельного мореплавства України) у наймача виникає право володіння предметом найму в цілому, натомість право фрахтувальника за договором чартеру (фрахтування) (ст. 912 Цивільного кодексу України та ст. 133 Кодексу торговельного мореплавства України) виникає лише на всю або частину місткості у транспортному засобі для одного чи декількох рейсів з метою перевезення вантажу, пасажирів, багажу та інше. У спірних правовідносинах передача судна у повне володіння відповідача разом із документацією на судно свідчить про формування між сторонами саме відносин оренди, а не надання послуг з перевезення. Безпосередньо сам зміст договору бербоут-чартера №12-П від 07.06.2013 визначає, що предметом цього договору є не надання послуг з перевезення, а передача судна у користування на певний строк, що є прямим свідченням укладення між сторонами саме договору оренди, а не перевезення.

Водночас, за твердженням ТОВ «Марконі», сама по собі наявність підписаних між сторонами актів надання послуг (виконаних робіт) жодним чином не унеможливлює застосування у спірних правовідносинах положень ч. 6 ст. 762 Цивільного кодексу України, оскільки не спростовує доведений відповідачем факт неможливості користування останнім орендованим буксиром «Бугский».

Крім того, відповідач вказав, що він поніс витрати з професійної правничої допомоги у розмірі 48 125,00 грн., яка надана ТОВ «Марконі», у зв`язку з апеляційним переглядом справи №915/418/23.

Ухвалою суду апеляційної інстанції від 11.03.2024 задоволена заява представника Державного підприємства "МИКОЛАЇВСЬКИЙ МТП" адвоката Мокан О.О. про її участь у у справі №915/418/23 в режимі відеоконференції поза межами приміщення суду, з використанням власних технічних засобів через систему відеоконференцзв`язку EasyCon.

У судовому засіданні 13.03.2024 було оголошено перерву до 03.04.2024 о 12:00 год., про що винесена ухвала суду від 13.03.2024. Також вказаною ухвалою було продовжено розгляд апеляційної скарги ДП "МИКОЛАЇВСЬКИЙ МТП" на розумний строк.

У зв`язку зі звільненням у відставку та відрахуванням зі штату суду судді Разюк Г.П., розпорядженням керівника апарату суду від 01.04.2024 №55 було призначено повторний автоматизований розподіл справи №915/418/23.

Відповідно до витягу з протоколу повторного автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 01.04.2024 для розгляду справи №915/418/23 сформовано колегію суддів у складі головуючого судді Савицького Я.Ф., суддів: Колоколова С.І., Діброви Г.І., на підставі чого ухвалою суду від 01.04.2024 вказану справу було прийнято до свого провадження визначеною судовою колегією у зміненому складі.

03.04.2024 в судове засідання з`явились представники обох сторін. Представник позивача підтримав доводи апеляційної скарги та просив задовольнити її вимоги. Представник ТОВ «Марконі» проти доводів апеляційної скарги заперечував та просив залишити оскаржуване рішення суду першої інстанції без змін.

У судовому засіданні 03.04.2024 оголошено вступну та резолютивну частини постанови.

Згідно зі ст. 269 Господарського процесуального кодексу України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї. Докази, які не були подані до суду першої інстанції, приймаються судом лише у виняткових випадках, якщо учасник справи надав докази неможливості їх подання до суду першої інстанції з причин, що об`єктивно не залежали від нього. Суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права. У суді апеляційної інстанції не приймаються і не розглядаються позовні вимоги та підстави позову, що не були предметом розгляду в суді першої інстанції.

Апеляційний суд зазначає, що з метою повного, об`єктивного та всебічного розгляду апеляційної скарги, враховуючи обставини, пов`язані зі запровадженням в Україні воєнного стану, тривалі повітряні тривоги та приймаючи до уваги навантаження суду апеляційної інстанції, принцип незмінності складу суду, а також з огляду на положення Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод та практику Європейського суду з прав людини, дана справа розглядається судом апеляційної інстанції в розумний строк, тобто такий, що є об`єктивно необхідним для виконання процесуальних дій, забезпечення можливості реалізації учасниками справи своїх процесуальних прав і вирішення справи з метою забезпечення належного судового захисту.

Дослідивши матеріали справи, розглянувши доводи та вимоги апеляційної скарги, колегія суддів Південно-західного апеляційного господарського суду встановила наступне.

З огляду на матеріали справи вбачається, що 07.06.2013 між Державним підприємством Миколаївський морський торговельний порт, як Судновласником, та Товариством з обмеженою відповідальністю МАРКОНІ, як Фрахтувальником, був укладений Договір стандартного бербоутного чартеру Балтійської та міжнародної морської ради (БІМКО) проформи BARECON 89 №12-П, строком на шість місяців, з пролонгацією у випадку відсутності претензій сторін (далі Договір).

Відповідно до п. 1 Аддендуму до Договору №12-П від 07.06.2013 Судновласник передає Фрахтувальнику за обумовлену плату (бербоут-чартерна ставка) у користування на строк, встановлений даним Аддендумом, судно згідно з додатком №1 до Договору №12-П від 07.06.2013.

Згідно з додатком №1 до Договору №12-П від 07.06.2013 судном, яке Судновласник передає Фрахтувальнику, виступає буксир Бугський.

Умовами п. 3 Аддендуму до Договору №12-П від 07.06.2013 визначено, що судно в даному Аддендумі розуміється як об`єкт з усіма механізмами і обладнанням до нього, включаючи двигуни, електростанцію, радіостанцію, рятувальні засоби, завантажувально-розвантажувальні механізми, навігаційні та вимірювальні прилади, інше суднове обладнання, протипожежні, рятувальні і захисні засоби, аварійне постачання і інструменти, що є невід`ємною частиною судна у відповідності до його проекту і вимог Класифікаційної спілки.

Бербоут-чартерна ставка складає за місяць 1547,62 дол. США (в гривневому еквіваленті станом на 07.06.2013 12370,13 грн). Розрахунки здійснюються в гривні по курсу НБУ на день виставлення рахунку. Бербоут-чартерна ставка вказана без ПДВ. Нарахування ПДВ на суму бербоут-чартерної ставки здійснюється в порядку, визначеному чинним законодавством України. Бербоут-чартерна ставка сплачується Фрахтувальником з моменту підписання акту приймання-передачі судна в чартер (п. 4 Аддендуму до Договору №12-П від 07.06.2013).

За п. 5 вказаного Аддендуму доходи, отримані Фрахтувальником від експлуатації судна, є його власністю і не впливають на розмір бербоут-чартерної ставки по Договору.

Згідно з п. 10 Аддендуму до Договору №12-П від 07.06.2013 з моменту передання судна в бербоут-чартер Фрахтувальник експлуатує судно від свого імені відповідно до умов Договору та чинного законодавства України.

Положеннями п. 13 Аддендуму встановлено, що Фрахтувальник зобов`язаний повернути судно Судновласнику в порту Миколаїв на дозволеному портовою владою причалі. Повернення судна оформлюється актом повернення судна із бербоут-чартеру. Форма акту надається Фрахтувальником. Акт підписується уповноваженими представниками Судновласника і Фрахтувальника. Повернення судна здійснюється у строк, зазначений у боксі 20 частини 1 Договору.

У п. 15 Аддендуму до Договору №12-П від 07.06.2013 встановлено, що виявлені протягом цього Договору будь-які невідповідності судна вимогам Регістру судноплавства України та інших органів нагляду за безпекою судноплавства Фрахтувальник зобов`язаний усунути власними коштами у встановлені строки.

Також умовами Аддендуму до Договору бербоут-чартера №12-П передбачено, зокрема, наступне:

- Фрахтувальник на весь період бербоут-чартер здійснює власними коштами страхування судна на користь Судновласника від морських ризиків, ризику від відповідальності Фрахтувальника перед третіми особами з наступним наданням Судновласнику копій договорів і документів, що підтверджують оплату страхових платежів. Фрахтувальник продовжує договори страхування таким чином, щоб протягом всього строку бербоут-чартеру судно було застрахованим (п. 17);

- поточні ремонти судна Фрахтувальник виконує власними силами або із залученням спеціалізованих підприємств (п. 20);

- Фрахтувальник бере на себе зобов`язання по експлуатації судна у відповідності до положень системи управління безпекою судноплавства на морському та річковому транспорті по управлінню безпечною експлуатацією суден і попередженню забруднення, і виконує вимоги Міжнародного кодексу по охороні суден і портових засобів (п. 29);

- при формуванні екіпажу судна Фрахтувальник надає перевагу працівникам Державного підприємства Миколаївський морський торговельний порт (п. 35).

За вимогами п. 37 Аддендуму до Договору бербоут-чартера №12-П, бербоут-чартерна ставка, перерахована несвоєчасно або не в повному обсязі, підлягає індексації і стягується з урахуванням пені в розмірі подвійної облікової ставки НБУ на дату нарахування пені від суми заборгованості за кожен день прострочення, включаючи день оплати. Пеня сплачується окремими платіжними дорученнями на розрахунковий рахунок основного платежу.

В силу п. 38 вказаного Аддендуму сторони звільняються від відповідальності за часткове або повне невиконання зобов`язань по договору, якщо воно стало наслідком природних явищ, дії зовнішній об`єктивних факторів та інших обставин непереборної сили і якщо ці обставини безпосередньо вплинули на невиконання Договору.

За умовами частини ІІ Стандартного бербоут-чартеру BARECON 89 сторони дійшли згоди, зокрема, про таке.

За пунктом 9:

- (а) Судно має протягом терміну дії чартеру перебувати у повному володінні та в абсолютному розпорядженні для всіх цілей фрахтувальника та в усіх відношеннях під їх повним контролем. Фрахтувальники зобов`язані утримувати судно, його механізми, котли, пристрої та запасні частини у належному відремонтованому стані та у хорошому робочому стані відповідно до звичайної комерційної експлуатаційної практики та, крім того, що передбачено у статті 13(1), забезпечити наявність на борту судна класифікаційних документів з терміном дії для збереження класу, зазначеного в боксі 10, та інших необхідних свідоцтв, дійсних протягом усього часу. Фрахтувальники зобов`язані вживати негайних заходів для необхідного ремонту в межах розумного терміну. Якщо не погоджено інше, у разі виникнення необхідності вдосконалення, конструктивних змін або придбання дорого нового обладнання для подальшої експлуатації судна через нові класифікаційні вимоги або обов`язкові правила вартістю понад 5 % від вартості морського страхування судна, як зазначено в боксі 27, величина, на яку ставка бербоут-чартерної плати має бути змінена, та пропорція, на яку згадана вартість підлягає розподілу між зацікавленими сторонами, з метою досягнення справедливого розподілу її між судновласниками і фрахтувальниками з урахуванням, крім іншого, тривалості строку бербоут-чартера, що залишився, по даному чартеру, повинна за відсутності згоди бути передана до арбітражу згідно зі статтею 26. Фрахтувальники зобов`язані внести і підтримувати фінансове забезпечення або зобов`язання щодо збитків від забруднення моря нафтою іншими речовинами на вимогу будь-якого уряду, включаючи федеральні, штатні або муніципальні, або інші підрозділи або органи, для того, щоб судно могло без сплати штрафу або збору законно входити, залишатися в будь-якому порту або виходити з нього, з будь-якого місця, територіальних або прилеглих вод будь-якої країни, штату або округу при виконанні чартеру без будь-яких затримок. Це зобов`язання застосовується незалежно від того, чи запроваджена така вимога законодавчим шляхом таким урядом або його відділів або органом. Фрахтувальники зобов`язані досягти і підтримувати всі домовленості через гарантію або інакше, дивлячись за необхідністю, для задоволення таких вимог виключно за рахунок фрахтувальників, а останні звільняють судновласників від відповідальності за будь-які наслідки (у тому числі за втрату часу) у разі неможливості прийняття таких заходів судновласниками (п. 9);

- (b) Фрахтувальники зобов`язані власним коштом укомплектувати екіпаж, харчування, судноплавство, експлуатацію, постачання, бункерування і ремонт судна у будь-який час протягом терміну дії чартеру, і оплачують власним коштом всі збори та витрати будь-якого роду і характеру, у будь-якому випадку їх використання та експлуатації судна за даним чартером, включаючи будь-які місцеві та іноземні загальні муніципальні та/або державні податки, у тому числі будь-які податки та/або збори на бербоут-чартерну плату. Капітан, командний склад та екіпаж судна є службовцями фрахтувальників у будь-якому разі, навіть якщо вони з якоїсь причини призначені судновласниками. Фрахтувальники щодо командного та рядового складу екіпажу підпорядковуються законам країни прапора судна (п. 9);

- (с) Протягом терміну дії цього чартеру судно має зберігати свою назву, як зазначено у боксі 5 (п. 9);

- (d) Фрахтувальники не повинні робити жодних конструктивних змін на судні або змін у механізмах, котлах, допоміжному обладнанні або запасних частинах до них без отримання на це у кожному разі дозволу судновласників. Якщо судновласники дозволяють це, фрахтувальники повинні на вимогу судновласників привести судно в його колишній стан до закінчення строку чартеру (п. 9).

За пунктом 10:

- (а) Фрахтувальники сплачують судновласникам плату за бербоут-чартер судна на умовах люмпсум за календарну добу, як зазначено в боксі 21, починаючи з дати та години здачі судна фрахтувальникам та виплачують узгоджену тверду суму (люмпсум) за будь-яку частину доби. Оплата бербоут-чартера триває до дати та години, коли судно повертається фрахтувальниками його власникам (п. 10);

- (b) виплата плати за бербоут-чартер, за винятком першого та останнього платіжних місяців, якщо застосовується підпункт (с) цієї статті, провадиться відповідно до умов, зазначених в Аддендумі (п. 10);

- (с) плата за бербоут-чартер за перший та останній платіжні місяці, якщо вони становлять не повний місяць, розраховується пропорційно числу повної та неповної доби у конкретному календарному місяці, та виплата проводиться відповідно (п. 10);

- (d) у разі загибелі або зникнення судна оплата припиняється з дня його загибелі або від часу отримання останньої звістки про нього. Будь-яка плата за бербоут-чартер, видана авансом, регулюється відповідно (п. 10);

- (f) будь-яка затримка з виплатою бербоут-чартерної плати дає судновласникам право на отримання відсотків за ставкою згідно з боксом 22. Якщо ж бокс 22 не заповнений, то - за існуючою ринковою ставкою в тій країні, де розташована головна контора судновласників (п. 10).

Фрахтувальники не мають права переуступати цей чартер або здавати судно в суббербоут-чартер (п. 20 частини ІІ Стандартного бербоут-чартеру " BARECON 89").

12.06.2013 позивач за відповідним актом, підписаним без зауважень та скріпленим печатками сторін, передав відповідачу буксир "Бугский" у технічно несправному стані (т. 1 а.с. 82).

Між сторонами неодноразово укладалися додаткові угоди до договору від 07.06.2013 №12-П, а саме:

-№1 від 29.12.2015, в якій, зокрема, узгоджено зміну строку дії чартеру (з 07.12.2015 по 07.12.2018) та бербоут-чартерної ставки (1779,76 доларів США за місяць);

-№2 від 25.01.2018, якою у тому числі збільшено бербоут-чартерну ставку (2 057,09 доларів США за місяць);

-№3 від 19.03.2018, відповідно до якої збільшено строк дії чартеру (до 31.12.2030 включно);

-№4 від 06.02.2019, згідно з яким збільшено бербоут-чартерну ставку (2 131,37 доларів США за місяць);

-№5 від 20.02.2020, в якій змінено бербоут-чартерну ставку (2 133,09 доларів США за місяць);

-№6 від 05.04.2021, якою передбачено збільшення бербоут-чартерної ставки (2 142,97 доларів США за місяць).

Судом першої інстанції встановлено, що на виконання Договору від 07.06.2013 №12-П між сторонами було підписано акти наданих послуг (виконаних робіт):

- № 08091973 (за лютий з 24.02.-28.02.2022 року) на суму 13433,96 грн.;

- № 08101973 (за березень 2022 року) на суму 75230,84 грн.;

- № 08111973 (за квітень 2022 року) на суму 75230,84 грн.;

- № 08121973 (за травень 2022 року) на суму 75230,84 грн.

На підставі вищенаведених актів наданих послуг (виконаних робіт) позивач виставив відповідачу відповідні рахунки для оплати.

25.07.2022 ТОВ «Марконі» звернулось до позивача з листом, в якому посилався на те, що з початку військової агресії Російською Федерацією фактично блокуються порти України на вхід/вихід, включаючи мінування Чорного моря, у зв`язку з чим закриття роботи більшості морських портів України, фактично унеможливлює виконання зобов`язань по договорам бербоут-чартеру, зокрема по Договору №12-П від 07.06.2013, на час дії таких обставин. Також відповідач зауважив на тому, що на даний час на території України (зокрема, на території Миколаївської області) агресором ведуться активні бойові дії, що унеможливлює здійснення ТОВ "Марконі" господарської діяльності в акваторії морського порту Миколаїв та за його межами, оскільки становлять реальну загрозу життю і здоров`ю мешканців України та працівників підприємства. За таких обставин, посилаючись на норми ч. 6 ст. 762 Цивільного кодексу України та п. 37 Аддендуму, Фрахтувальник повідомив Судновласнику про неможливість виконання прийнятих на себе зобов`язань зі своєчасної та повної сплати бербоут-чартерної ставки за Договором №12-П від 07.06.2013, а також просив звільнити його від обов`язку сплати бербоут-чартерної ставки до офіційного закінчення форс-мажорних обставин та відновлення можливості використання майна за відповідним договором.

У відповідь на вказаний лист, ДП "МИКОЛАЇВСЬКИЙ МТП" зазначило, що укладений між сторонами Договір фрахту (бербоут-чартеру) є договором перевезення, а не договорами оренди, а чинне законодавство та умови договору не передбачають правових підстав для звільнення ТОВ "Марконі" від сплати платежів, нарахованих згідно з таким договором.

В подальшому, позивач звернувся до відповідача з претензіями від 05.08.2022 №06/384 та від 29.12.2022 №06/609, в яких просив ТОВ «Марконі» погасити заборгованість за Договором №12-П від 07.06.2013 у сумі 748 549,77 грн.

У відповіді від 25.02.2023 вих. №12-п на претензію,ТОВ «Марконі» повідомило позивача про те, що розпорядженнями капітана Миколаївського морського порту від 09.03.2022 №15, № 15/1 заборонено рух всіх суден та плавзасобів по річках Південний Буг та Інгул; відшвартування всіх суден, буксирів та інших плавзасобів, які перебувають біля причалів портів та терміналів Миколаївського регіону; заборонено рух всіх суден та плавзасобів від 1 коліна БДЛК до 3 коліна Спаського каналу. Також відповідач зауважив, що відповідно до ч. 6 ст. 762 Цивільного кодексу України наймач звільняється від плати за весь час, протягом якого майно не могло бути використане ним через обставини, за які він не відповідає. З урахуванням наведеного, Фрахтувальник вказав, що він з 24.02.2022 позбавлений можливості використовувати буксир "Бугский" через ведення військових дій на території держави, у зв`язку з чим підстав для оплати виставлених позивачем рахунків немає, оскільки заборгованість за Договором №12-П від 07.06.2013 відсутня.

Вказані обставини стали підставою звернення ДП "МИКОЛАЇВСЬКИЙ МТП" до господарського суду із відповідним позовом.

При цьому, ТОВ «Марконі» на підтвердження обґрунтованості своїх заперечень проти позовних вимог до місцевого господарського суду було подано копії:

- податкової консультації Державної податкової інспекції у Центральному районі м. Миколаєва Головного управління Міндоходів у Миколаївській області №1370/10/14-03-06-33 від 02.10.2013;

- експертного висновку незалежної фахової науково-правової експертизи №05/7.1/23-021 від 22.02.2023, проведеної щодо правових норм, що регулюють правовідносини перевезення та найму (оренди) в інституційній моделі Цивільного кодексу України та субінституту правовідносин фрахтування (чартеру) в розумінні Кодексу торговельного мореплавства України, а також змісту договірних норм, зокрема, за Договором №12-П від 07.06.2013;

- висновку Торгово-промислової палати України від 09.03.2023 №653/1.2 щодо унеможливлення виконання зобов`язань, в тому числі за Договором №12-П від 07.06.2013, спричиненого обставинами, за які жодна зі сторін не відповідає, з якого вбачається, що у період, за який позивач вимагає оплати рахунків за використання суден, відповідні судна, у тому числі і буксир "Бугский", перебували у акваторії Миколаївського морського порту та не могли бути використані відповідачем.

Проаналізувавши доводи апеляційної скарги, перевіривши правильність юридичної оцінки встановлених фактичних обставин справи, застосування господарським судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права при винесені рішення, колегія суддів Південно-західного апеляційного господарського суду дійшла наступних висновків.

Щодо правової природи спірного Договору.

Відповідно до ч.ч. 1, 2 ст. 11 Цивільного кодексу України цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки. Підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є договори та інші правочини.

Правова природа договору не залежить від його назви, а визначається з огляду на зміст, тому, оцінюючи відповідність волі сторін та укладеного договору фактичним правовідносинам, суд повинен надати правову оцінку його умовам, правам та обов`язкам сторін для визначення спрямованості як їхніх дій, так і певних правових наслідків, дійсним намірам сторін спору при укладенні оспорюваного договору, встановити фактичні правовідносини, які склалися між сторонами, і застосувати до цих правовідносин відповідні норми матеріального права

Як зазначалося вище, 07.06.2013 між сторонами був укладений Договір №12-П від 07.06.2013, який має назву "Договір стандартного бербоутного чартеру".

Згідно із приписами ст. 912 Цивільного кодексу України за договором чартеру (фрахтування) одна сторона (фрахтівник) зобов`язується надати другій стороні (фрахтувальникові) за плату всю або частину місткості в одному чи кількох транспортних засобах на один або кілька рейсів для перевезення вантажу, пасажирів, багажу, пошти або з іншою метою, якщо це не суперечить закону та іншим нормативно-правовим актам. Порядок укладення договору чартеру (фрахтування), а також форма цього договору встановлюються транспортними кодексами (статутами).

Поняття і зміст договору морського перевезення, правовідносини перевізника і одержувача вантажу, пов`язані з його укладенням і виконанням, регулюються законодавцем у Главі 2 Договір морського перевезення вантажу Розділу V Морські перевезення Кодексу торговельного мореплавства України.

Статтею 133 Кодексу торговельного мореплавства України передбачено, що за договором морського перевезення вантажу перевізник або фрахтівник зобов`язується перевезти доручений йому відправником вантаж з порту відправлення в порт призначення і видати його уповноваженій на одержання вантажу особі (одержувачу), а відправник або фрахтувальник зобов`язується сплатити за перевезення встановлену плату (фрахт).

Фрахтувальником і фрахтівником визнаються особи, що уклали між собою договір фрахтування судна (чартер).

За приписами ст. 134 Кодексу торговельного мореплавства України договір морського перевезення вантажу повинен бути укладений у письмовій формі. Документами, що підтверджують наявність і зміст договору морського перевезення вантажу, є:

1) рейсовий чартер - якщо договір передбачає умову надання для перевезення всього судна, його частини або окремих суднових приміщень;

2) коносамент - якщо договір не передбачає умови, зазначеної в пункті 1 цієї статті;

3) інші письмові докази.

Відповідно до ст. 203 Кодексу торговельного мореплавства України, за договором чартеру (фрахтування) судна на певний час судновласник зобов`язується за обумовлену плату (фрахт) надати судно фрахтувальнику для перевезення пасажирів, вантажів та для інших цілей торговельного мореплавства на певний час. Надане фрахтувальнику судно може бути укомплектоване екіпажем (тайм-чартер) або не споряджене і не укомплектоване екіпажем (бербоут-чартер).

Згідно зі ст. 204 Кодексу торговельного мореплавства України, договір чартеру (фрахтування) судна на певний час повинен бути укладений у письмовій формі. Наявність і зміст договору чартеру (фрахтування) судна на певний час можуть бути доведені виключно письмовими доказами.

За умовами ст. 205 Кодексу торговельного мореплавства України, у договорі чартеру (фрахтування) судна на певний час повинні бути вказані найменування сторін договору, назва судна, його технічні і експлуатаційні дані (вантажопідйомність, вантажомісткість, швидкість тощо), район плавання, мета фрахтування, розмір фрахту, термін дії договору, місце приймання і здавання судна.

Положеннями ст. 206 Кодексу торговельного мореплавства України встановлено, що фрахтувальник може в межах прав, що надаються йому за договором чартеру (фрахтування) судна на певний час, укласти від свого імені самостійний договір чартеру (фрахтування) судна з третьою особою. Укладання такого договору не звільняє фрахтувальника від виконання договору, укладеного ним з судновласником. До договору чартеру (фрахтування) судна на певний час, укладеного фрахтувальником з третьою особою, відповідно застосовуються правила цієї глави.

Статтею 207 Кодексу торговельного мореплавства України передбачено, що судновласник зобов`язаний передати судно фрахтувальнику в стані, придатному для використання його з метою, передбаченою договором чартеру (фрахтування) судна на певний час. При фрахтуванні судна за тайм-чартером судновласник зобов`язаний, крім того, спорядити і укомплектувати судно екіпажем, а також підтримувати судно протягом терміну тайм-чартеру в морехідному стані, сплачувати його страхування і утримання суднового екіпажу.

Відповідно до ст. 208 Кодексу торговельного мореплавства України фрахтувальник зобов`язаний здійснювати експлуатацію судна відповідно до умов фрахтування, визначених договором чартеру (фрахтування) судна на певний час.

За приписами ст. 209 Кодексу торговельного мореплавства України, якщо судно зафрахтоване для перевезення вантажів, фрахтувальник має право від свого імені укладати договори перевезення вантажів, підписувати чартери, видавати коносаменти та інші перевізні документи. Він несе відповідальність за зобов`язаннями, що випливають з цих документів, зокрема з коносаментів або інших перевізних документів.

Фрахтувальник сплачує судновласнику фрахт в порядку і терміни, передбачені договором чартеру (фрахтування) судна на певний час. Він звільняється від сплати фрахту і витрат щодо судна за час, протягом якого судно було непридатне для експлуатації внаслідок неморехідного стану, за винятком випадків, коли непридатність судна настала з вини фрахтувальника (ст. 212 Кодексу торговельного мореплавства України).

Враховуючи вищенаведені норми законодавства, судова колегія зазначає, що Кодексом торговельного мореплавства України передбачено укладення низки відмінних між собою договорів, а саме: статтею 133 цього Кодексу регламентовано укладення договорів морського перевезення (чартеру), у той час, як статтею 203 даного Кодексу визначена можливість укладення договорів фрахтування судна на термін з екіпажем (тайм-чартер) та фрахтування судна без екіпажу (бербоут-чартер).

У той же час згідно зі ст. 759 Цивільного кодексу України, за договором найму (оренди) наймодавець передає або зобов`язується передати наймачеві майно у володіння та користування за плату на певний строк. Законом можуть бути передбачені особливості укладення та виконання договору найму (оренди).

За положеннями ч. 1 ст. 760 Цивільного кодексу України предметом договору найму може бути річ, яка визначена індивідуальними ознаками і яка зберігає свій первісний вигляд при неодноразовому використанні (неспоживна річ).

Предметом договору найму транспортного засобу можуть бути повітряні, морські, річкові судна, а також наземні самохідні транспортні засоби тощо. Договором найму транспортного засобу може бути встановлено, що він передається у найм з екіпажем, який його обслуговує (ст. 798 Цивільного кодексу України).

Отже, існують розбіжності між визначенням договору чартеру (фрахтування) в розумінні статті 912 Цивільного кодексу України, яке відповідає статті 133 Кодексу торговельного мореплавства України, та визначенням договору чартеру (фрахтування) суден у розумінні статті 203 Кодексу торговельного мореплавства України, яке відповідає статті 798 Цивільного кодексу України.

Колегія суддів зауважує, що сторонами договору морського перевезення є фрахтувальник (відправник) і фрахтівник (перевізник), які уклали між собою договір фрахтування судна (чартер), а також одержувач. Обов`язком фрахтівника є перевезення дорученого йому відправником вантажу з порту відправлення в порт призначення і видача його уповноваженій на одержання вантажу особі (одержувачу). В свою чергу, фрахтувальник зобов`язується сплатити за перевезення встановлену плату (фрахт). Документами, що підтверджують наявність і зміст договору морського перевезення вантажу, є: 1) рейсовий чартер - якщо договір передбачає умову надання для перевезення всього судна, його частини або окремих суднових приміщень; 2) коносамент - якщо договір не передбачає умови, зазначеної в пункті 1 цієї статті; 3) інші письмові докази.

В той же час, сторонами договору чартеру (фрахтування) судна виступають судновласник і фрахтувальник. Обов`язком судновласника є надання фрахтувальнику судна тимчасово, тобто на обумовлений договором строк, зі спливом якого фрахтувальник зобов`язаний повернути судновласнику судно. Зафрахтоване на певний час судно може використовуватися для перевезення пасажирів або вантажів, а також для інших цілей торговельного мореплавства. У визначенні договору чартеру (фрахтування) закріплений обов`язок фрахтувальника сплатити фрахт, оскільки судно надається йому за обумовлену плату.

Принциповими відмінностями зазначених вище правовідносин є те, що за договором найму у наймача виникає право володіння предметом найму в цілому, натомість, право фрахтувальника за договором чартеру (фрахтування) виникає лише на всю або частину місткості у транспортному засобі для одного чи декількох рейсів з метою перевезення вантажу, пасажирів, багажу та ін.

Дослідивши зміст укладеного між сторонами Договору №12-П від 07.06.2013 та наявних у матеріалах справи первинних документів, наданих позивачем в обґрунтування заявлених позовних вимог, апеляційний господарський суд зазначає про відсутність правових підстав для кваліфікації вказаного правочину в якості договору перевезення, оскільки до суду першої інстанції не подано жодного доказу, з яким чинне законодавство пов`язує здійснення перевезень (зокрема, коносаментів, рейсових чартерів тощо). Крім того, узгоджені у Договорі №12-П від 07.06.2013 права та обов`язки сторін також не є характерними для змісту зобов`язань з перевезення.

Зокрема, відповідно до п. 1 Аддендуму до Договору №12-П від 07.06.2013 позивач передає відповідачу за обумовлену плату у користування на певний строк судно (буксир "Бугский») в цілому як окремий транспортний засіб, а не місткість у ньому, що безумовно підтверджує неможливість віднесення вказаного правочину до договорів чартеру, передбачених ст. 912 Цивільного кодексу України та ст. 133 Кодексу торговельного мореплавства України. Спірним Договором передбачено виникнення у наймача права володіння та користування предметом найму в цілому протягом встановленого строку, оплатність використання майна, що відповідає правовідносинам за договором майнового найму (оренди), що регулюються Главою 58 Цивільного кодексу України Найм (оренда) та Розділом VI Кодексу торговельного мореплавства України Договір фрахтування (чартеру) суден на певний час.

Також судова колегія вказує, що відповідно до ст. 207 Кодексу торговельного мореплавства України при укладенні договору чартеру (фрахтування) суден судновласник зобов`язаний передати судно фрахтувальнику в стані, придатному для використання його з метою, передбаченою договором чартеру (фрахтування) судна на певний час. Водночас за актом приймання-передачі від 12.06.2013 до Договору від 07.06.2013 №12-П, підписаним без зауважень та скріпленим печатками сторін, позивач передав відповідачу буксир «Бугский» у технічно несправному стані, що свідчить про спрямованість зазначеного Договору на виникнення між сторонами саме орендних правовідносин, для яких стан майна, що передається у тимчасове оплатне користування, не має вирішального значення.

Разом з цим зміст Договору №12-П від 07.06.2013 свідчить про те, що останній має низку інших ознак, характерних для договору найму (оренди), а саме: позивач передає відповідачу за плату у тимчасове користування індивідуально визначене майно; можливість автоматичної пролонгації договору; доходи, отримані відповідачем від експлуатації судна, залишаються у його власності; з моменту передання судна у користування відповідачу останній експлуатує судно від свого імені відповідно до договору та чинного законодавства України; виявлені протягом дії договору недоліки судна відповідач зобов`язаний усунути за власні кошти; позивач здійснює контроль за використанням судна, його машин, механізмів, майна тощо; відповідач на весь період дії договору здійснює за власні кошти страхування судна на користь позивача; будь-які конструктивні зміни судна, здійснені відповідачем за згодою позивача, а також без такої згоди стають власністю останнього, а грошові кошти, витрачені на їх здійснення, відшкодуванню відповідачу не підлягають; поточні ремонти судна відповідач виконує за власні кошти і т.д.

Використання у Договорі №12-П від 07.06.2013 таких найменувань сторін як "Судновласник" та "Фрахтувальник" замість традиційних для орендних правовідносин назв "наймодавець" та "наймач" жодним чином не спростовує наявності правових підстав для кваліфікації зазначеного правочину саме як договору найму (оренди) транспортного засобу, а лише свідчить про те, що цей правочин має свої особливості, які першочергово пов`язані з певною специфікою самого предмета найму судна.

Вказана позиція підтримана Верховним Судом у складі колегії суддів Касаційного господарського суду у постанові від 19.03.2024 у справі №915/458/23.

У даній постанові Верховний Суд окремо зазначив, що за загальним поняттям фрахт це саме у торговому мореплавстві обумовлена договором або законом плата за перевезення вантажу або надання судна в користування за договорами бербоут-чартер або тайм-чартеру. Разом з тим чартером є договір між судновласником і фрахтувальником про оренду судна або його частини на певний рейс або термін.

З огляду на вищевикладене, судова колегія відхиляє доводи апелянта про те, що спірний Договір бербоутного чартеру є договором морського перевезення, а ні договором найму (оренди) транспортного засобу.

Щодо застосування судом першої інстанції положень ст. 762 Цивільного кодексу України.

Частиною 1 ст. 762 Цивільного кодексу України встановлено, що за найм (оренду) майна з наймача справляється плата, розмір якої встановлюється договором найму.

Разом з тим, наймач звільняється від плати за весь час, протягом якого майно не могло бути використане ним через обставини, за які він не відповідає (ч. 6 ст. 762 Цивільного кодексу України).

Апеляційна колегія звертає увагу на висновок Великої Палати Верховного Суду, викладений у постанові від 08.05.2018 у справі №910/7495/16, відповідно до якого вищенаведена норма не містить вичерпного переліку обставин, які унеможливлюють використання орендарем майна, підстав виникнення таких обставин та засобів їх підтвердження, а тому підставою для застосування цієї норми є встановлення факту неможливості використання орендарем майна з незалежних від нього причин на загальних підставах, визначених процесуальним законодавством.

Для застосування ч. 6 ст. 762 Цивільного кодексу України до спірних правовідносин та звільнення наймача від плати за користування орендованим майном визначальною умовою такого звільнення є наявність обставин, за які орендар не відповідає. Тобто він повинен довести обставини, які свідчать про те, що майно не використовувалося або не могло бути використане ним, і він не відповідає за ці обставини (наведена позиція узгоджується із висновком Верховного Суду, викладеним у постанові.

При цьому, при оцінці таких обставин презюмується незмінність умов господарювання (користування майном) чи стану об`єкта оренди, а орендар повинен подати докази наявності тих обставин, на які він посилається в обґрунтування своїх вимог, а також довести, що ці обставини виникли з незалежних від нього причин, зокрема, внаслідок зміни кон`юнктури на ринку товарів, робіт, послуг, з вини орендодавця, через дію непереборної сили чи у зв`язку з природними властивостями майна, що є об`єктом оренди тощо.

Якщо орендар з незалежних від нього обставин протягом певного часу був повністю позбавлений можливості користуватися орендованим майном, то на підставі цієї ж норми Закону він вправі порушувати питання і про повне звільнення його від внесення орендної плати.

Аналогічна правова позиція щодо застосування приписів ч. 6 ст. 762 Цивільного кодексу України викладена у низці постанов Верховного Суду, зокрема, від 11.07.2018 у справі №905/1510/17 та від 05.07.2018 у справі №910/16005/17, від 20.06.2020 у справі №924/233/18, від 27.08.2019 у справі № 914/2264/17, від 21.09.2021 у справі №910/13158/20, від 20.10.2021 у справі №911/3067/20, від 27.02.2024 у справі №916/599/23.

Звільнення від сплати орендної плати є істотним втручанням у правовідносини сторін договору, а тому може застосовуватись за виключних обставин, наприклад, відсутності доступу до найманого приміщення, неможливості орендаря перебування в ньому та зберігання речей тощо.

Надзвичайними є ті обставини, настання яких не очікується сторонами при звичайному перебігу справ. Під надзвичайними можуть розумітися такі обставини, настання яких добросовісний та розумний учасник правовідносин не міг очікувати та передбачити при прояві ним достатнього ступеня обачливості. Ознаками таких обставин є наступні елементи: вони не залежать від волі учасників цивільних (господарських) відносин; мають надзвичайний характер; є невідворотними; унеможливлюють виконання зобов`язань за таких умов здійснення господарської діяльності. При цьому сторона зобов`язання, яка його не виконує, повинна довести, що в кожному окремому випадку саме ці конкретні обставини мали непереборний характер саме для цієї конкретної особи при виконання нею конкретних договірних зобов`язань.

Факт, що дію обставин непереборної сили необхідно довести, не виключає того, що наявність таких обставин може бути засвідчено відповідним компетентним органом. Зокрема, наявність форс-мажорних обставин засвідчується Торгово-промисловою палатою України та уповноваженими нею регіональними торгово-промисловими палатами у відповідності до статей 14, 141 Закону України "Про торгово-промислові палати в Україні" шляхом видачі сертифіката.

У цьому контексті судова колегія звертає увагу на те, що судом першої інстанції було взято до уваги заперечення відповідача проти позову, в якому останній зазначив про те, що 24.02.2022 року відбувся напад військ Російської Федерації на Україну. Внаслідок військової агресії з цього часу почалася окупація Херсонської області та війська агресора наблизилися в притул до м. Миколаєва. В період з березня по грудень 2022 року бойові дії відбувались у безпосередній близькості до м.Миколаїв. Незважаючи на звільнення міста Херсона, частина Миколаївської області та значна частина Херсонської області залишаються окупованими й по теперішній час, що перешкоджає судноплавству по річках Південний Буг та Інгул, а також робить неможливим вихід суден у Чорне море.

Вказані обставини підтверджуються відомостями з Переліку територій, на яких ведуться (велися) бойові дії або тимчасово окупованих Російською Федерацією, затвердженого Наказом Міністерства з питань реінтеграції тимчасово окупованих територій України від 25.04.2022 року №75, від 22.12.2022 № 309, від 20.02.2023 №56.

У зв`язку з захопленням територій Миколаївської та Херсонської областей фактично паралізовано морські та річкові перевезення в акваторії морського порту Миколаїв, що унеможливило використання зафрахтованого за умовами Договору буксиру Бугский.

При цьому, відповідно до боксу 19 та статті 5 частини ІІ Договору використання зафрахтованого буксиру «Бугский» можливо лише в межах та кордонах акваторії морського порту Миколаїв та зоні відповідальності порту, а також БДЛК.

На підтвердження своєї позиції щодо неможливості користування орендованим майном - буксиром "Бугский»" у спірному періоді ТОВ «Марконі» посилається на наявні у матеріалах справи розпорядження капітана Миколаївського морського порту від 09.03.2022 №15 та №15/1, якими було заборонено рух суден та плавзасобів по річках Південний Буг та Інгул, також заборонено відшвартування всіх суден, буксирів та інших плавзасобів, які перебувають біля причалів портів та терміналів Миколаївського регіону, та заборонено рух всіх суден та плавзасобів від 1 коліна БДЛК до 3 коліна Спаського каналу. Місцем використання і знаходження судна є морський порт Миколаїв, на який поширюється дія розпоряджень капітана Миколаївською морською порту від 09.03.2022 року №15 та №15/1.

Крім того, відповідачем надано суду висновок Торгово-промислової палати України від 09.03.2023 № 653/1.2 щодо унеможливлення виконання зобов`язань, в тому числі за Договором №12-П від 07.06.2013, спричиненого обставинами, за які жодна зі сторін не відповідає, з якого вбачається, що у період, за який позивач в межах цієї справи вимагає стягнення оплати за користування буксиром "Бугский", відповідне судно перебувало у акваторії Миколаївського морського порту та не могло бути використане відповідачем.

Враховуючи вказане, судова колегія критично ставиться до твердження апелянта про недоведеність відповідачем факту неможливості використання з 24.02.2022 буксиру "Бугский" з огляду на недопустимість наданих ТОВ «Марконі» доказів, оскільки згідно з ч. 2 ст. 11 Закону України Про торгово-промислові падати в Україні методичні та експертні документи, видані торгово-промисловими палатами в межах їх повноважень, є обов`язковими для застосування на всій території України.

Водночас, за змістом ст. 79 КТМ України, розпорядження капітана морського порту з питань забезпечення безпеки мореплавства і порядку в морському порту, що належать до його компетенції, обов`язкові для всіх суден, юридичних і фізичних осіб, які перебувають в акваторії та на території цього морського порту (ці вимоги законодавства також відображені у ч. 2 розділу V Положення про капітана морського порту та службу капітана морського порту, затвердженого наказом Міністерства інфраструктури України від 17.11.2021 №621).

Розпорядження капітана морського порту може бути скасовано центральним органом виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері морського транспорту, або адміністративним судом у порядку, встановленому законодавством.

З огляду на вказане, судова колегія звертає увагу на те, що у матеріалах справи не міститься доказів скасування вищенаведених розпоряджень капітана Миколаївського морського порту від 09.03.2022 №15 та №15/1, як і відсутні докази щодо недостовірності отриманого відповідачем Висновку Торгово-промислової палати України від 09.02.2023 року №653/1.2, що, в свою чергу, свідчить про необґрунтованість та безпідставність відповідних аргументів позивача.

Отже, апеляційна колегія погоджується з висновком суду першої інстанції про те, що ТОВ Марконі з 24.02.2022 було позбавлене можливості використовувати буксир Бугский в наслідок ведення військових дій на території держави, у зв`язку з чим, відповідно до положень ч. 6 ст. 762 Цивільного кодексу України, останнє підлягає звільненню від сплати виставлених ДП МИКОЛАЇВСЬКИЙ МТП рахунків.

Щодо посилання апелянта на наявні у матеріалах справи первинні документи, складені на виконання договору стандартного бербоутного чартеру Балтійської та міжнародної морської ради (БІМКО) проформи "BARECON 89" №12-П від 07.06.2013, то колегія суддів наголошує на тому, що сама по собі наявність підписаних між сторонами на виконання Договору №12-П від 07.06.2013 актів наданих послуг (виконаних робіт) жодним чином не впливає на можливість застосування у спірних правовідносинах положень ч. 6 ст. 762 Цивільного кодексу України, оскільки не спростовує доведений за допомогою належних та допустимих доказів факт неможливості користування відповідачем орендованим буксиром "Бугский".

За таких обставин, суд апеляційної інстанції погоджується з висновком Господарського суду Миколаївської області про відмову у задоволенні позовних вимог про стягнення з ТОВ "Марконі" на користь ДП «МИКОЛАЇВСЬКИЙ МТП» 239 126, 48 грн. основної заборгованості за Договором №12-П від 07.06.2013.

Оскільки стягнення пені є похідною вимогою, то враховуючи відмову суду першої інстанції у стягненні основного боргу, місцевий господарський суд також дійшов правомірного висновку, що позовні вимоги стосовно стягнення пені у розмірі 60 600,55 грн. задоволенню не підлягають.

Щодо посилання апелянта на рішення суду першої інстанції в аналогічній справі №915/459/23, яким позовні вимоги ДП "МИКОЛАЇВСКИЙ МТП" до ТОВ "Марконі" про стягнення заборгованості були задоволені, то апеляційна колегія зазначає, що дане судове рішення було скасовано апеляційним господарським судом, який відмовив у задоволенні позову ДП "МИКОЛАЇВСЬКИЙ МТП".

Більш того, колегія суддів зауважує, що в силу приписів ч. 4 ст. 236 Господарського процесуального кодексу України, при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування норм права, викладені саме в постановах Верховного Суду.

Аналогічні за змістом положення містяться у ч. 6 ст. 13 Закону України «Про судоустрій та статус суддів».

Таким чином, висновки, викладені в рішеннях господарських судів (і особливо - скасованих постановами апеляційних судів) не враховуються судами при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин.

Згідно зі статтею 17 Закону України Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод та практику Європейського суду з прав людини як джерело права.

Аналізуючи питання обсягу дослідження доводів скаржника, суд апеляційної керується висновком Європейського суду з прав людини у справі Проніна проти України (Рішення ЄСПЛ від 18.07.2006). Зокрема, ЄСПЛ у своєму рішенні зазначив, що пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи.

Тому решта доводів апелянта, що викладені в апеляційній скарзі, колегія суддів не бере до уваги, оскільки вони висновків суду не спростовують та з урахуванням всіх обставин даної справи, встановлених судом, не впливають на правильність вирішення спору по суті та остаточний висновок.

Апеляційні доводи фактично зводяться до переоцінки доказів та незгоди апелянта з висновками суду першої інстанції, в яких скаржнику судом було надано вичерпну відповідь на всі істотні питання, що виникають при кваліфікації спірних відносин як у матеріально-правовому, так і у процесуальному сенсах.

Пунктом 1 частини 1 статті 275 Господарського процесуального кодексу України встановлено, що суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.

Згідно ст. 276 Господарського процесуального кодексу України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з дотриманням норм матеріального і процесуального права.

Враховуючи вищевикладене, колегія суддів апеляційної інстанції дійшла висновку, що в апеляційній скарзі не наведено достатніх та переконливих доводів, на підставі яких колегія суддів могла б прийти до висновку про помилковість висновків суду першої інстанції, а тому аргументи ДП "МИКОЛАЇВСЬКИЙ МТП", викладені в апеляційній скарзі, не спростовують обґрунтованих та правомірних висновків місцевого господарського суду, викладених у оскаржуваному рішенні, у зв`язку з чим підстави для скасування рішення Господарського суду Миколаївської області від 20.12.2023 у справі №915/418/23, яке винесено з дотриманням норм матеріального і процесуального права, відсутні, що зумовлює залишення апеляційної скарги без задоволення, а оскаржуваного рішення - без змін.

З огляду на те, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає, в порядку ст. 129 Господарського процесуального кодексу України судові витрати зі сплати судового збору за подання та розгляд апеляційної скарги покладаються на апелянта.

Керуючись ст.ст. 269, 270, 275, 276, 281-284 Господарського процесуального кодексу України, апеляційний господарський суд,

П О С Т А Н О В И В:

Рішення Господарського суду Миколаївської області від 20.12.2023 року у справі №915/418/23 залишити без змін, апеляційну скаргу без задоволення.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та не підлягає касаційному оскарженню, крім випадків, встановлених ч.3 ст.287 Господарського процесуального кодексу України.

Повний текст постанови складений та підписаний 04.04.2024.

Головуючий суддя Савицький Я.Ф.

Суддя Діброва Г.І.

Суддя Колоколов С.І.