У Х В А Л А

28 березня 2024 року м. Чернігів справа № 927/37/24

Господарський суд Чернігівської області у складі судді Шморгуна В. В., розглянувши матеріали справи

За позовом: Заступника керівника Чернігівської обласної прокуратури,

вул. Князя Чорного, 9, м. Чернігів, 14000, в інтересах держави в особі

позивача: Любецької селищної ради,

, вул. Добринінська, 60, смт Любеч, Чернігівський район, 15041

до відповідача-1: Товариства з обмеженою відповідальністю «Авто-Сіті-Бас»,

, вул. Богдана Хмельницького, 62, м. Одеса, 65082,

до відповідача-2: Товариства з обмеженою відповідальністю «Виробничо-комерційної фірми «Промкомплект»,

, вул. Військових будівельників, 3а, м. Славутич, Київська область, 07101

Предмет спору: про визнання недійсним договору купівлі-продажу,

ВСТАНОВИВ:

Заступник керівника Чернігівської обласної прокуратури в інтересах держави в особі Любецької селищної ради звернувся до суду з позовом до Товариства з обмеженою відповідальністю «Авто-Сіті-Бас» та Товариства з обмеженою відповідальністю виробничо-комерційної фірми «Промкомплект», у якому просить суд визнати недійсним договір купівлі-продажу товару №32 від 27.11.2018, укладений між Товариством з обмеженою відповідальністю «Авто-Сіті-Бас» та Товариством з обмеженою відповідальністю виробничо-комерційною фірмою «Промкомплект».

Позовні вимоги обґрунтовано тим, що між відповідачами укладено договір купівлі-продажу піску, який взагалі не перебував у власності (розпорядженні) відповідача-1, однак на підставі оспорюваного договору відповідач-2 фактично здійснює незаконне добування піску без спеціального дозволу та його реалізацію із інших земельних ділянок. Прокурор вважає, що оспорюваний договір суперечить положенням Кодексу України про надра, а тому відповідно до ст. 203, 215 ЦК України він підлягає визнанню недійсним у судовому порядку.

Автоматизованою системою документообігу Господарського суду Чернігівської області для розгляду справи визначено суддю Демидову М. О.

Ухвалою суду від 04.01.2024 відкрито провадження у справі в порядку загального позовного провадження, призначено підготовче засідання на 30.01.2024 о 13:20 та встановлено учасникам справи строки для подання заяв по суті.

18.01.2024 відповідач-2 через підсистему «Електронний суд» подав до суду:

- відзив на позовну заяву з доданими до нього документами, у тому числі доказами їх направлення в Електронні кабінети Чернігівської обласної прокуратури та позивача;

- клопотання про залишення позовної заяви з доказами його направлення в Електронні кабінети Чернігівської обласної прокуратури та позивача;

- клопотання про витребування у прокурора оригіналів всіх доданих до позовної заяви документів з доказами його направлення в Електронні кабінети Чернігівської обласної прокуратури та позивача.

29.01.2024 прокурор подав до суду заяву про збільшення підстав позову з доказами її направлення іншим учасникам справи.

У зв`язку з тимчасовою непрацездатністю судді Демидової М. О., підготовче засідання, призначене на 30.01.2024 о 13:20, не відбулось.

02.02.2024 прокурор направив до суду відповідь на відзив відповідача-2 з доданими до неї документами, у тому числі доказами їх направлення іншим учасникам справи.

На підставі розпорядження керівника апарату Господарського суду Чернігівської області № 02-01/49/24 від 16.02.2024, у зв`язку з тимчасовою непрацездатністю судді Демидової М.О., було призначено повторний автоматизований розподіл справи №927/37/24.

Автоматизованою системою документообігу Господарського суду Чернігівської області для розгляду справи визначено суддю Шморгуна В. В.

Ухвалою суду від 21.02.2024 справу прийнято до розгляду та призначено підготовче засідання на 19.03.2024 о 10:30.

26.02.2024 представник відповідача-1 через підсистему «Електронний суд» подала до суду відзив на позовну заяву з доказами його направлення в Електронні кабінети інших учасників справи.

27.02.2024 представник відповідача-2 адвокат Невмержицька І.М. у системі «Електронний суд» сформувала заяву про участь у судовому засіданні 19.03.2024 та всіх наступних судових засіданнях в режимі відеоконференції з використанням власних технічних засобів, яку ухвалою суду від 04.03.2024 повернуто заявнику без розгляду.

27.02.2024 представник відповідача-1 у системі «Електронний суд» сформувала заяву про долучення до матеріалів справи ордеру на надання правничої допомоги.

04.03.2024 на електронну пошту суду Чернігівська обласна прокуратура направила відповідь на відзив відповідача-1, яка отримана судом 05.03.2024.

За заявою представника відповідача-2 ухвалою суду від 07.03.2024 постановлено підготовче засідання 19.03.2024 та усі наступні судові засідання проводити в режимі відеоконференції за допомогою підсистеми відеоконференцзв`язку (https://vkz.court.gov.ua).

У зв`язку з перебуванням судді Шморгуна В. В. 19.03.2024 у відпустці, ухвалою суду від 14.03.2024 підготовче засідання призначено на 28.03.2024 об 11:30.

21.03.2024 на електронну пошту суду від Любецької селищної ради надійшло не підписане ЕЦП клопотання №02-09/420 від 21.03.2024 про проведення судового засідання 28.03.2024 без її участі, за наявними у справі матеріалами, яке ухвалою суду від 26.03.2024 повернуто позивачу без розгляду.

Позивач та відповідач-1 були належним чином повідомлені про час та місце проведення судового засідання, що підтверджується довідками про доставку електронного листа в Електронні кабінети в підсистемі «Електронний суд» в ЄСІТС, але у підготовче засідання 28.03.2024 не з`явились, про поважні причини неявки у судове засідання суд не повідомили.

Згідно з п. 1 ч. 3 ст. 202 Господарського процесуального кодексу України підготовче засідання 28.03.2024 проводилось за відсутності позивача та відповідача-1 (їх представників).

У підготовчому засіданні 28.03.2024 суд розглянув заяви та клопотання учасників справи, які надійшли до його початку.

Щодо відзиву відповідача-2 на позов.

Суд долучив до матеріалів справи відзив відповідача-2 на позов, як такий, що поданий у порядку та строк, встановлені ГПК України та судом, а спір вирішується з його урахуванням.

Щодо відзиву відповідача-1 на позов.

У своєму відзиві відповідач-1 зазначає, що він не отримував ухвалу суду про відкриття провадження у справі у паперовій формі, а про розгляд справи довідався від відповідача-2. Відповідач-1 вказує, що він 17.02.2024 зареєстрував електронний кабінет в підсистемі «Електронний суд» і у цей день отримав ухвалу від 04.01.2024, а тому строк на подання відзиву на позовну заяву обраховує саме з дати 17.02.2024.

Суд встановив, що ухвала про відкриття провадження у справі від 04.01.2024 відповідачу-1 у паперовій формі не направлялась, а присутні в судовому засіданні представники інших учасників справи не мають доказів отримання відповідачем-1 зазначеної ухвали суду раніше ніж 17.02.2024.

Відтак суд дійшов висновку, шо відзив відповідача-1 поданий у строк, встановлений судом, та прийняв його до розгляду, а спір вирішується з його урахуванням.

Щодо відповіді прокурора на відзив відповідача-2.

Ухвалою суду від 04.01.2024 встановлено прокурору п`ятиденний строк з дня отримання відзиву на позов для подання відповіді на відзив.

Відповідно до квитанції №471181 відзив відповідача-2 на позов був доставлений в Електронний кабінет Чернігівської обласної прокуратури 18.01.2024 о 14:12, а відтак останнім днем для подання відповіді на відзив є 23.01.2024.

Прокурор направив до суду відповідь на відзив 02.02.2024, тобто з пропущенням встановленого судом строку на її подання.

Разом з тим, у відповіді на відзив прокурор зазначає про те, що відзив відповідача-2 отриманий прокуратурою 30.01.2024, що підтверджується відміткою канцелярії про реєстрацію.

Відповідно до ч. 4 ст. 166 ГПК України відповідь на відзив подається в строк, встановлений судом.

За приписами ч. 1, 2 ст. 118, ч. 1 ст. 119 ГПК України право на вчинення процесуальних дій втрачається із закінченням встановленого законом або призначеного судом строку.

Заяви, скарги і документи, подані після закінчення процесуальних строків, залишаються без розгляду, крім випадків, передбачених цим Кодексом.

Суд за заявою учасника справи поновлює пропущений процесуальний строк, встановлений законом, якщо визнає причини його пропуску поважними, крім випадків, коли цим Кодексом встановлено неможливість такого поновлення.

Суд не вважає поважною причиною пропуску прокурором строку на подання відповіді на відзив, оскільки неналежна робота структурного підрозділу прокуратури, що полягає у несвоєчасній реєстрації відзиву відповідача-2 на позов, який надійшов до Електронного кабінету прокуратури 18.01.2024, є суб`єктивною причиною, а тому усі негативні наслідки такої поведінки покладаються на учасника справи.

За таких обставин, суд залишив без розгляду відповідь прокурора на відзив відповідача-2.

Щодо клопотання відповідача-2 про залишення позову без розгляду.

Відповідач-2 просить залишити позов без розгляду, оскільки вважає, що прокурор не дотримався розумних строків (хоча б один місяць), протягом яких селищна рада могла б провести досудову підготовку або претензійну роботу для самостійного представництва інтересів держави у суді.

У судовому засіданні представник відповідача-2 зазначив, що підстави для вжиття заходів реагування представницького характеру шляхом пред`явлення позову до суду про визнання недійсним договору купівлі-продажу від 27.11.2018 №32 встановлені старшим прокурором групи прокурорів Дарією Лук`янець у кримінальному провадженні №0000042 від 29.04.2021 за ч. 1 ст. 240 КК України, про що вказано у постанові про розголошення відомостей досудового розслідування від 01.12.2023.

На думку представника відповідача-2, вказаний прокурор відповідно до положень ст. 128 КПК України мала права встановлювати такі підстави лише для подання цивільного, а не господарського позову.

Прокурор у судовому засіданні заперечила проти клопотання відповідача-2 про залишення позову без розгляду та вважає, що Любецька селищна рада не збиралась подавати позов до суду про визнання оспорюваного договору недійсним, оскільки про це не зазначала у своїй відповіді на повідомлення прокурора про виявлення порушення інтересів територіальної громади.

Також прокурор зазначила про наявність повноважень у прокурора, який здійснює процесуальне керівництво в кримінальному провадженні, на встановлення підстав необхідності захисту інтересів держави в порядку господарського судочинства. Такі повноваження встановлені внутрішніми документами Чернігівської обласної прокуратури.

Відповідно до частини другої статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України. Тобто імператив зазначеного конституційного положення встановлює обов`язок органів державної влади та їх посадових осіб дотримуватись принципу законності при здійсненні своїх повноважень, що забезпечує здійснення державної влади за принципом її поділу. Як підкреслив Конституційний Суд України у своєму Рішенні від 01 квітня 2008 року № 4-рп/2008, неухильне додержання органами законодавчої, виконавчої та судової влади Конституції та законів України забезпечує реалізацію принципу поділу влади і є запорукою їх єдності, важливою передумовою стабільності, підтримання громадського миру і злагоди в державі.

Законом України від 02 червня 2016 року № 1401-VIII «Про внесення змін до Конституції України (щодо правосуддя)», який набрав чинності 30 вересня 2016 року, до Конституції України внесені зміни, а саме Конституцію доповнено статтею 131-1, пункт 3 частини першої якої передбачає, що прокуратура здійснює представництво інтересів держави в суді у виключних випадках і в порядку, що визначені законом.

Стаття 53 Господарського процесуального кодексу України встановлює, що у визначених законом випадках прокурор звертається до суду з позовною заявою, бере участь у розгляді справ за його позовами, а також може вступити за своєю ініціативою у справу, провадження у якій відкрито за позовом іншої особи, до початку розгляду справи по суті, подає апеляційну, касаційну скаргу, заяву про перегляд судового рішення за нововиявленими або виключними обставинами. У разі відкриття провадження за позовною заявою, поданою прокурором в інтересах держави в особі органу, уповноваженого здійснювати функції держави у спірних правовідносинах, зазначений орган набуває статусу позивача. У разі відсутності такого органу або відсутності у нього повноважень щодо звернення до суду прокурор зазначає про це в позовній заяві і в такому разі набуває статусу позивача.

Відповідно до частини четвертої статті 53 ГПК України прокурор, який звертається до суду в інтересах держави, в позовній чи іншій заяві, скарзі обґрунтовує: 1) в чому полягає порушення інтересів держави, 2) необхідність їх захисту, 3) визначені законом підстави для звернення до суду прокурора, а також зазначає 4) орган, уповноважений державою здійснювати відповідні функції у спірних правовідносинах.

У Рішенні Конституційного Суду України у справі за конституційними поданнями Вищого арбітражного суду України та Генеральної прокуратури України щодо офіційного тлумачення положень статті 2 Арбітражного процесуального кодексу України (справа про представництво прокуратурою України інтересів держави в арбітражному суді) від 08.04.1999 № 3-рп/99 Конституційний Суд України, з`ясовуючи поняття "інтереси держави" висловив позицію про те, що інтереси держави відрізняються від інтересів інших учасників суспільних відносин. В основі перших завжди є потреба у здійсненні загальнодержавних (політичних, економічних, соціальних та інших) дій, програм, спрямованих на захист суверенітету, територіальної цілісності, державного кордону України, гарантування її державної, економічної, інформаційної, екологічної безпеки, охорону землі як національного багатства, захист прав усіх суб`єктів права власності та господарювання тощо (п. 3 мотивувальної частини).

Інтереси держави можуть збігатися повністю, частково або не збігатися зовсім з інтересами державних органів, державних підприємств та організацій чи з інтересами господарських товариств з часткою державної власності у статутному фонді. Проте, держава може вбачати свої інтереси не тільки в їх діяльності, але й в діяльності приватних підприємств, товариств.

З урахуванням того, що «інтереси держави» є оціночним поняттям, прокурор чи його заступник у кожному конкретному випадку самостійно визначає з посиланням на законодавство, на підставі якого подається позов, в чому саме відбулося чи може відбутися порушення матеріальних або інших інтересів держави, обґрунтовує у позовній заяві необхідність їх захисту та зазначає орган, уповноважений державою здійснювати відповідні функції у спірних відносинах.

Наведене Конституційним Судом України розуміння поняття «інтереси держави» має самостійне значення і може застосовуватися для тлумачення цього ж поняття, вжитого у ст. 131-1 Конституції України та ст. 23 Закону України «Про прокуратуру».

Таким чином, «інтереси держави» охоплюють широке і водночас чітко не визначене коло законних інтересів, які не піддаються точній класифікації, а тому їх наявність повинна бути предметом самостійної оцінки суду у кожному конкретному випадку звернення прокурора з позовом. Надмірна формалізація «інтересів держави», особливо у сфері публічних правовідносин, може призвести до необґрунтованого обмеження повноважень прокурора на захист суспільно значущих інтересів там, де це дійсно потрібно (аналогічна позиція викладена у постановах Верховного Суду від 25.04.2018 у справі № 806/1000/17, від 26.07.2018 у справі № 926/1111/15, від 08.02.2019 у справі № 915/20/18).

Питання представництва інтересів держави прокурором у суді врегульовано у статті 23 Закону України від 14 жовтня 2014 року № 1697-VII «Про прокуратуру», який набрав чинності 15 липня 2015 року.

Відповідно до ч. 1, 3 ст. 23 Закону України «Про прокуратуру» представництво прокурором держави в суді полягає у здійсненні процесуальних та інших дій, спрямованих на захист інтересів держави, у випадках та порядку, встановлених законом. Прокурор здійснює представництво в суді законних інтересів держави у разі порушення або загрози порушення інтересів держави, якщо захист цих інтересів не здійснює або неналежним чином здійснює орган державної влади, орган місцевого самоврядування чи інший суб`єкт владних повноважень, до компетенції якого віднесені відповідні повноваження (далі - компетентний орган), а також у разі відсутності такого органу. Наявність таких обставин обґрунтовується прокурором у порядку, передбаченому частиною четвертою цієї статті, крім випадку, визначеного абзацом четвертим цієї частини.

В обґрунтування необхідності здійснення представництва інтересів держави (територіальної громади) у суді, а саме в особі Любецької селищної ради, прокурор у позовній заяві зазначив, що за оспорюваним правочином відбулася реалізація піску, який знаходиться на Придніпровській та Криворічинській ділянках у межах Неданчицької сільської ради Чернігівської області, яка увійшла до складу Любецької територіальної громади.

Прокурор вказує, що у даному випадку пісок як корисна копалина та природний ресурс, який знаходиться на території Любецької територіальної громади належить їй на праві комунальної власності; крім цього, саме до компетенції Любецької селищної ради відносяться повноваження щодо здійснення контролю за використанням та охороною надр.

Підставою для здійснення представництва в суді законних інтересів держави прокурор у позовній заяві визначив бездіяльність компетентного органу.

Прокурор, звертаючись до суду з позовом, має обґрунтувати та довести підстави для представництва, однією з яких є бездіяльність компетентного органу.

Бездіяльність компетентного органу означає, що він знав або повинен був знати про порушення інтересів держави, але не звертався до суду з відповідним позовом у розумний строк.

Згідно з ч. 4, 7 ст. 23 Закону України «Про прокуратуру» прокурор зобов`язаний попередньо, до звернення до суду, повідомити про це громадянина та його законного представника або відповідного суб`єкта владних повноважень. У разі підтвердження судом наявності підстав для представництва прокурор користується процесуальними повноваженнями відповідної сторони процесу. Наявність підстав для представництва може бути оскаржена громадянином чи її законним представником або суб`єктом владних повноважень. У разі встановлення ознак адміністративного чи кримінального правопорушення прокурор зобов`язаний здійснити передбачені законом дії щодо порушення відповідного провадження.

Звертаючись до відповідного компетентного органу до подання позову в порядку, передбаченому статтею 23 Закону України «Про прокуратуру», прокурор фактично надає йому можливість відреагувати на стверджуване порушення інтересів держави, зокрема, шляхом призначення перевірки фактів порушення законодавства, виявлених прокурором, вчинення дій для виправлення ситуації, а саме подання позову або аргументованого повідомлення прокурора про відсутність такого порушення.

Невжиття компетентним органом жодних заходів протягом розумного строку після того, як цьому органу стало відомо або повинно було стати відомо про можливе порушення інтересів держави, має кваліфікуватися як бездіяльність відповідного органу. Розумність строку визначається судом з урахуванням того, чи потребували інтереси держави невідкладного захисту (зокрема, через закінчення перебігу позовної давності чи можливість подальшого відчуження майна, яке незаконно вибуло із власності держави), а також таких чинників, як: значимість порушення інтересів держави, можливість настання невідворотних негативних наслідків через бездіяльність компетентного органу, наявність об`єктивних причин, що перешкоджали такому зверненню, тощо.

Верховний Суд України у постанові від 13 червня 2017 року у справі № п/800/490/15 (провадження № 21-1393а17) зазначив, що протиправна бездіяльність суб`єкта владних повноважень -це зовнішня форма поведінки (діяння) цього органу, яка полягає (проявляється) у неприйнятті рішення чи в нездійсненні юридично значимих й обов`язкових дій на користь заінтересованих осіб, які на підставі закону та/або іншого нормативно-правового регулювання віднесені до компетенції суб`єкта владних повноважень, були об`єктивно необхідними і реально можливими для реалізації, але фактично не були здійснені. Для визнання бездіяльності протиправною недостатньо одного лише факту неналежного та/або несвоєчасного виконання обов`язкових дій. Важливими є також конкретні причини, умови та обставини, через які дії, що підлягали обов`язковому виконанню відповідно до закону, фактично не були виконані чи були виконані з порушенням строків. Значення мають юридичний зміст, значимість, тривалість та межі бездіяльності, фактичні підстави її припинення, а також шкідливість бездіяльності для прав та інтересів заінтересованої особи.

Однак суд, вирішуючи питання щодо наявності підстав для представництва, не повинен установлювати саме протиправність бездіяльності компетентного органу чи його посадової особи. Частиною сьомою статті 23 Закону України «Про прокуратуру» передбачено, що в разі встановлення ознак адміністративного чи кримінального правопорушення прокурор зобов`язаний здійснити передбачені законом дії щодо порушення відповідного провадження. Таким чином, питання про те, чи була бездіяльність компетентного органу протиправною та які її причини, суд буде встановлювати за результатами притягнення відповідних осіб до відповідальності. Господарсько-правовий спір між компетентним органом, в особі якого позов подано прокурором в інтересах держави, та відповідачем не є спором між прокурором і відповідним органом, а також не є тим процесом, у якому розглядається обвинувачення прокурором посадових осіб відповідного органу у протиправній бездіяльності.

Таким чином, прокурору достатньо дотриматися порядку, передбаченого статтею 23 Закону України «Про прокуратуру», і якщо компетентний орган протягом розумного строку після отримання повідомлення самостійно не звернувся до суду з позовом в інтересах держави, то це є достатнім аргументом для підтвердження його бездіяльності. Якщо прокурору відомо причини такого незвернення, він обов`язково повинен зазначити їх в обґрунтуванні підстав для представництва, яке міститься в позові, але якщо з відповіді компетентного органу на звернення прокурора такі причини з`ясувати неможливо чи такої відповіді взагалі не отримано, то це не є підставою вважати звернення прокурора необґрунтованим.

Частина четверта статті 23 Закону України «Про прокуратуру» передбачає, що наявність підстав для представництва може бути оскаржена суб`єктом владних повноважень. Таке оскарження означає право на спростування учасниками процесу обставин, на які посилається прокурор у позовній заяві, поданій в інтересах держави в особі компетентного органу, для обґрунтування підстав для представництва.

Захищати інтереси держави повинні насамперед відповідні компетентні органи, а не прокурор. Прокурор не повинен вважатися альтернативним суб`єктом звернення до суду і замінювати компетентний орган, який може і бажає захищати інтереси держави.

У Рішенні від 05 червня 2019 року № 4-р(II)/2019 Конституційний Суд України вказав, що Конституцією України встановлено вичерпний перелік повноважень прокуратури, визначено характер її діяльності і в такий спосіб передбачено її існування і стабільність функціонування; наведене гарантує неможливість зміни основного цільового призначення вказаного органу, дублювання його повноважень/функцій іншими державними органами, адже протилежне може призвести до зміни конституційно визначеного механізму здійснення державної влади її окремими органами або вплинути на обсяг їхніх конституційних повноважень.

Щоб інтереси держави не залишилися незахищеними, прокурор виконує субсидіарну роль, замінює в судовому провадженні відповідний компетентний орган, який усупереч вимогам закону не здійснює захисту або робить це неналежно.

Такі правові висновки викладені у постанові Великої Палати Верховного Суду від 26.05.2020 у справі № 912/2385/18.

З огляду на вищевказані висновки Великої Палати Верховного Суду у справі №912/2385/18 Верховний Суд у постанові від 14.04.2021 у справі № 916/1824/20 зазначив, що суди мали дослідити: (1) чи знав або повинен був знати компетентний орган про допущені порушення інтересів держави, проте всупереч цим інтересам за захистом до суду не звернувся; (2) чи дотримано прокурором розумного строку для надання уповноваженому органу можливості відреагувати на виявлене прокурором порушення та самостійно звернутися до суду з відповідним позовом або ж надати аргументовану відповідь на звернення прокурора.

Обставини дотримання прокурором процедури, встановленої ч. 3 та 4 ст. 23 Закону України «Про прокуратуру», яка повинна передувати зверненню до суду з відповідним позовом, підлягають з`ясуванню судом незалежно від того, чи має місце факт порушення інтересів держави у конкретних правовідносинах, оскільки відповідно до положень статей 53, 174 ГПК України недотримання такої процедури унеможливлює розгляд заявленого прокурором позову по суті. У той же час відповідний уповноважений орган, виконуючи свої функції, не позбавлений можливості самостійно звернутися до суду з позовом з метою захисту інтересів держави.

При цьому обставини дотримання прокурором установленої частинами 3, 4 ст. 23 Закону України «Про прокуратуру» процедури, яка повинна передувати зверненню до суду з відповідним позовом, підлягають з`ясуванню судом незалежно від того, чи має місце факт порушення інтересів держави у конкретних правовідносинах, оскільки відповідно до приписів статей 53, 174 ГПК України недотримання такої процедури унеможливлює розгляд заявленого прокурором позову по суті. Аналогічні висновки щодо застосування цієї норми викладені у постановах Верховного Суду від 26.02.2019 у справі № 920/284/18, від 03.04.2019 у справі № № 909/63/18, від 17.04.2019 у справі № 916/641/18, від 31.07.2019 у справі № 916/2914/18, від 06.08.2019 у справі № 912/2529/18, від 15.12.2020 у справі № 904/82/19.

З висновків Великої Палати Верховного Суду, викладених у підпунктах 76-81 постанови від 26.05.2020 у справі № 912/2385/18, слідує, що для підтвердження судом підстав для представництва прокурора інтересів держави в суді у випадку, якщо захист цих інтересів не здійснює або неналежним чином здійснює компетентний орган, достатнім є дотримання прокурором порядку повідомлення, передбаченого статтею 23 Закону України «Про прокуратуру», та відсутність самостійного звернення компетентного органу до суду з позовом в інтересах держави протягом розумного строку після отримання такого повідомлення.

Розумність строку визначається судом з урахуванням того, чи потребували інтереси держави невідкладного захисту (зокрема, через закінчення перебігу позовної давності чи можливість подальшого відчуження майна, яке незаконно вибуло із власності держави), а також таких чинників, як: значимість порушення інтересів держави, можливість настання невідворотних негативних наслідків через бездіяльність компетентного органу, наявність об`єктивних причин, що перешкоджали такому зверненню тощо.

Як вбачається з матеріалів справи, 15.12.2023 прокурор листом №12-1348вих-23 звернувся до селищної ради з повідомленням про те, що договір купівлі-продажу від 27.11.2018 щодо реалізації піску річкового суперечить положенням Кодексу України про надра, а тому підлягає визнанню недійсним в судовому порядку, у зв`язку з чим у строк до 20.12.2023 просив надати інформацію про вжиття заходів щодо усунення вказаних порушень.

Любецька селищна рада у листі від 21.12.2023 №02-09/1695, адресованому Чернігівській обласній прокуратурі, зазначила про те, що про укладений договір купівлі-продажу від 27.11.2018 №32 селищній раді стало відомо лише з листа Чернігівської обласної прокуратури від 15.12.2023 №12-1348вих-23; заходи реагування для усунення допущених порушень законодавства у сфері використання надр селищною радою не вживались.

25.12.2023 прокурор у порядку ст. 23 Закону України «Про прокуратуру» направив позивачу повідомлення про намір подати позов в інтересах держави в особі Любецької селищної ради до ТОВ «Авто-Сіті-Бас» та ТОВ ВКФ «Промкомплект» про визнання недійсним договору купівлі-продажу від 27.11.2018 №32.

28.12.2023 прокурор склав позовну заяву від 28.12.2023 №17-1989-23, яку направив до суду наступного дня - 29.12.2023.

Наведені обставини свідчать, що прокурор вирішив питання щодо необхідності захисту інтересів держави (територіальної громади) та звернення до суду із цим позовом, тобто про бездіяльність компетентного органу, лише на другий робочий день після складання Любецькою селищною радою листа від 21.12.2023, а позов підготував на п`ятий робочий день.

Суд вважає, що в такий короткий строк Любецька селищна рада навіть фізично не могла не те, що здійснити належних заходів, а навіть належно оцінити спірну ситуацію.

Наведене суперечить дотриманню «розумності строку», як це було висновано Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 26.05.2020 у справі 912/2385/18.

При цьому, як вбачається зі змісту листа Любецької селищної ради від 21.12.2023 №02-09/1695, у ньому жодним чином не йде мови про те, що селищна рада не буде самостійно захищати інтереси держави, у тому числі звертатись до суду із позовом, а вказано про те, що селищній раді до цього часу взагалі не було відомо про укладення оспорюваного договору, тому заходи реагування для усунення допущених порушень законодавства у сфері використання не вживались.

Незазначення Любецькою селищною радою у своєму листі про те, що вона буде подавати до суду відповідний позов про визнання спірного договору купівлі-продажу недійсним взагалі не може свідчити про відсутність у неї такого наміру.

Крім того, зі змісту цього листа вбачається, що Любецька селищна рада не знала про допущені порушення інтересів держави та, як вважає суд, не повинна була знати, оскільки оспорюваний договір укладений між двома суб`єктами господарювання та стосується виключно їх господарської діяльності.

При цьому кримінальне провадження №0000042, під час досудового розслідування якого прокурор, що здійснює процесуальне керівництво, дійшов висновку про необхідність подання позову про визнання недійсним спірного договору купівлі-продажу, відкрито ще 29.04.2021.

Тобто впродовж більше ніж 1,5 роки з моменту відкриття зазначеного кримінального провадження та до складання прокуратурою листа від 15.12.2023 №12-1348вих-23 Любецька селищна рада будь-яким чином не залучалась до розслідування цього кримінального провадження та жодним чином прокурор про спірні взаємовідносини за весь цей час її не повідомляв, і раптом у листі від 15.12.2023 вирішив про це її повідомити, надавши строк лише у три робочі дні для надання відповіді щодо захисту інтересів держави.

Щодо повноважень прокурора, який здійснює процесуальне керівництво, на встановлення підстав для вжиття заходів реагування представницького характеру (у порядку господарського судочинства) суд зазначає наступне.

З постанови про розголошення відомостей досудового розслідування від 01.12.2023 вбачається, що підстави для вжиття заходів реагування представницького характеру шляхом пред`явлення позову до суду про визнання недійсним договору купівлі-продажу від 27.11.2018 №32 встановлені старшим прокурором групи прокурорів Дарією Лук`янець у кримінальному провадженні №0000042 від 29.04.2021 за ч. 1 ст. 240 КК України, про що також зазначено у позовній заяві.

Відповідно до ст. 128 Кримінального процесуального кодексу України особа, якій кримінальним правопорушенням або іншим суспільно небезпечним діянням завдано майнової та/або моральної шкоди, має право під час кримінального провадження до початку судового розгляду пред`явити цивільний позов до підозрюваного, обвинуваченого або до фізичної чи юридичної особи, яка за законом несе цивільну відповідальність за шкоду, завдану діяннями підозрюваного, обвинуваченого або неосудної особи, яка вчинила суспільно небезпечне діяння.

Цивільний позов в інтересах держави пред`являється прокурором. Цивільний позов може бути поданий прокурором у випадках, встановлених законом, також в інтересах громадян, які через недосягнення повноліття, недієздатність або обмежену дієздатність неспроможні самостійно захистити свої права.

Прокурор, який пред`являє цивільний позов у кримінальному провадженні, повинен обґрунтувати наявність підстав для здійснення представництва інтересів громадянина або держави в суді, передбачених частиною четвертою статті 25 Закону України «Про прокуратуру». Для представництва інтересів громадянина в суді прокурор також повинен надати документи, що підтверджують недосягнення повноліття, недієздатність або обмежену дієздатність відповідного громадянина, а також письмову згоду законного представника або органу, якому законом надано право захищати права, свободи та інтереси відповідної особи, на здійснення ним представництва.

За приписами ч. 1, 2 ст. 24 Закону України «Про прокуратуру» право подання позовної заяви (заяви, подання) в порядку цивільного, адміністративного, господарського судочинства надається Генеральному прокурору, його першому заступнику та заступникам, керівникам обласних та окружних прокуратур, їх першим заступникам та заступникам, прокурорам Спеціалізованої антикорупційної прокуратури.

Право подання цивільного позову у кримінальному провадженні надається прокурору, який бере в ньому участь.

З наведених положень слідує, що повноваження щодо встановлення наявності підстав для представництва інтересів держави та подання до господарського суду цієї позовної заяви належать керівнику, його першому заступнику та заступникам Чернігівської обласної прокуратури, а прокурор, який бере участь у кримінальному провадженні має такі повноваження лише щодо подання цивільного позову у кримінальному провадженні.

При цьому, цей позов подано до суду саме в порядку господарського судочинства відповідно до норм ГПК України, а не в порядку цивільного позову у кримінальному провадженні відповідно до положень КПК України.

Таким чином, суд погоджується з доводами відповідача-2 про відсутність у старшого прокурора групи прокурорів Дарії Лук`янець для встановлення підстав для вжиття заходів реагування представницького характеру для звернення до господарського суду із позовом про визнання недійсними спірного договору купівлі-продажу.

У розрізі наведеного, висновок старшого прокурора групи прокурорів Дарії Лук`янець про наявність підстав для вжиття заходів реагування представницького характеру шляхом пред`явлення позову до суду саме прокурором і надання дозволу на розголошення для цього відомостей досудового розслідування ще 01.12.2023, тобто за два тижні до першого звернення прокурора в порядку ст. 23 Закону України «Про прокуратуру» до Любецької селищної ради, додатково підтверджує суб`єктивну та заздалегідь усвідомлену поведінку прокурора щодо самостійного подання позову.

За наведених обставин у їх сукупності, суд вважає, що звернувшись до суду із цим позовом, прокурор діяв саме як альтернативний суб`єкт звернення, замінивши позивача, який може самостійно захищати інтереси держави у суді, і фактично усунувши можливість подання позову останнім.

Також суд не вбачає підстав для здійснення прокурором невідкладного захисту інтересів держави, зокрема, через закінчення перебігу позовної давності, з огляду на наступне.

Відповідно до ст. 256 Цивільного кодексу України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки (ст. 257 Цивільного кодексу України).

При цьому відповідно до частин першої та п`ятої статті 261 Цивільного кодексу України перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила.

Законом України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України, спрямованих на забезпечення додаткових соціальних та економічних гарантій у зв`язку з поширенням коронавірусної хвороби (COVID-19)» було доповнено Розділ «Прикінцеві та перехідні положення» Цивільного кодексу України доповнено пунктом 12 такого змісту: «Під час дії карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України з метою запобігання поширенню коронавірусної хвороби (COVID-19), строки, визначені статтями 257, 258, 362, 559, 681, 728, 786, 1293 цього Кодексу, продовжуються на строк дії такого карантину».

Законом України «Про внесення змін до Податкового кодексу України та інших законодавчих актів України щодо дії норм на період дії воєнного стану» розділ «Прикінцеві та перехідні положення» Цивільного кодексу України доповнено пунктом 19, який у редакції Закону України № 3450-IX від 08.11.2023, має такий зміст: «У період дії воєнного стану в Україні, введеного Указом Президента України «Про введення воєнного стану в Україні» від 24 лютого 2022 року № 64/2022, затвердженим Законом України "Про затвердження Указу Президента України «Про введення воєнного стану в Україні» від 24 лютого 2022 року № 2102-IX, перебіг позовної давності, визначений цим Кодексом, зупиняється на строк дії такого стану».

Постановою Кабінету Міністрів України «Про запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2» від 11.03.2020 №211 (з урахуванням внесених змін) установлено з 12.03.2020 до 22.05.2020 на всій території України карантин, який в подальшому неодноразово продовжувався та діяв до 30.06.2023.

24.02.2022 у зв`язку з військовою агресією Російської Федерації проти України, Указом Президента України № 64/2022 «Про введення воєнного стану в Україні» введено в Україні воєнний стан із 05 години 30 хвилин 24 лютого 2022 року строком на 30 діб. В подальшому, воєнний стан неодноразово було продовжено та він діє на теперішній час.

Відповідно до ч. 1-3 ст. 263 Цивільного кодексу України перебіг позовної давності зупиняється, зокрема, у разі зупинення дії закону або іншого нормативно-правового акта, який регулює відповідні відносини.

У разі виникнення обставин, встановлених частиною першою цієї статті, перебіг позовної давності зупиняється на весь час існування цих обставин.

Від дня припинення обставин, що були підставою для зупинення перебігу позовної давності, перебіг позовної давності продовжується з урахуванням часу, що минув до його зупинення.

Визначене частиною 3 статті 263 ЦК України правило зупинення позовної давності передбачає, що від дня припинення обставин, що були підставою для зупинення перебігу позовної давності, перебіг позовної давності продовжується з урахуванням часу, що минув до його зупинення.

При цьому під зупиненням перебігу позовної давності слід розуміти таку зміну порядку обчислення строку, за якою в період дії певної обставини перебіг строку зупиняється, а після припинення цієї обставини продовжується в частині, що залишилася. У період зупинення позовної давності час плине, але він не зараховується до позовної давності. До цього строку зараховується лише час, який сплинув до зупинення позовної давності, та строк, що минув після продовження її перебігу.

Враховуючи те, що строки позовної давності, визначені, зокрема ст. 257 ЦК України, були продовжені на строк дії карантину та зупинені на строк дії воєнного стану, та дату укладення оспорюваного договору 27.11.2018, строк позовної давності на звернення до суду із позовом про визнання цього правочину недійсним сплине щонайменше через 1,5 роки після закінчення воєнного стану.

Будь-яких інших підстав для невідкладного захисту інтересів держави прокурор у позовній заяві не навів та не обґрунтував, а судом такі підстави також не встановлені.

Враховую наведене, суд доходить висновку, що прокурором не дотримано порядку, передбаченого статтею 23 Закону України «Про прокуратуру», та не доведено невжиття Любецькою селищною радою жодних заходів протягом розумного строку після того, як цьому органу стало відомо або повинно було стати відомо про можливе порушення інтересів держави, відтак і бездіяльності позивача, а отже не довів підстав для представництва Любецької селищної ради при зверненні з цим позовом до суду.

Велика Палата Верховного Суду у постанові від 26.05.2020 у справі 912/2385/18 зазначила, якщо суд установить відсутність підстав для представництва прокурором інтересів держави вже після відкриття провадження у справі, то позовну заяву прокурора слід вважати такою, що підписана особою, яка не має права її підписувати. І в таких справах виникають підстави для застосування положень пункту 2 частини першої статті 226 ГПК України (залишення позову без розгляду).

Відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 226 Господарського процесуального кодексу України суд залишає позов без розгляду, якщо позовну заяву не підписано або підписано особою, яка не має права підписувати її, або особою, посадове становище якої не вказано.

З огляду на викладене, суд доходить висновку, що позов заступника керівника Чернігівської обласної прокуратури в інтересах держави в особі Любецької селищної ради до ТОВ «Авто-Сіті-Бас» та ТОВ ВКФ «Промкомплект» про визнання недійсним договору купівлі-продажу підлягає залишенню без розгляду.

Згідно з п. 1 ч. 2 ст. 185 Господарського процесуального кодексу України за результатами підготовчого засідання суд постановляє ухвалу про залишення позовної заяви без розгляду.

Відповідно до п. 4 ч. 1 ст. 7 Закону України «Про судовий збір» сплачена сума судового збору повертається за клопотанням особи, яка його сплатила за ухвалою суду в разі залишення заяви або скарги без розгляду (крім випадків, якщо такі заяви або скарги залишені без розгляду у зв`язку з повторним неприбуттям або залишенням позивачем судового засідання без поважних причин та неподання заяви про розгляд справи за його відсутності, або неподання позивачем витребуваних судом матеріалів, або за його заявою (клопотанням).

Беручи до уваги приписи п. 4 ч. 1 ст. 7 Закону України «Про судовий збір» та відсутність клопотання від платника судового збору, підстави для повернення судового збору цією ухвалою відсутні.

У зв`язку з тим, що суд залишив позов без розгляду, клопотання відповідача-2 про витребування у прокурора оригіналів всіх доданих до позовної заяви документів та заява прокурора про збільшення підстав позову по суті судом не розглядаються.

У судовому засіданні 28.03.2024 відповідно до ч. 6 ст. 233 Господарського процесуального кодексу України оголошені вступна та резолютивна частини ухвали.

Керуючись ст. 13, 53, 162, 185, 226, 233-235 Господарського процесуального кодексу України, господарський суд

УХВАЛИВ:

Позов залишити без розгляду.

Ухвала набирає законної сили з моменту її оголошення суддею. Ухвалу може бути оскаржено до Північного апеляційного господарського суду у строки, визначені ст. 256 Господарського процесуального кодексу України.

Веб-адреса Єдиного державного реєстру судових рішень: http://reyestr.court.gov.ua/.

Повний текст ухвали складено 02.04.2024.

Суддя В. В. Шморгун