ПІВНІЧНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"12" березня 2024 р. Справа№ 910/15043/21 (910/5900/23)

Північний апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючого: Сотнікова С.В.

суддів: Пантелієнка В.О.

Остапенка О.М.

за участю секретаря судового засідання Макухи О.А.,

арбітражного керуючого Сердюк М.М.,

представника відповідача-1 адвоката Герасименка М.В.,

представника відповідача-2 адвоката Мітрюшина Д.Ф.,

розглянувши апеляційну скаргу розпорядника майна Товариства з обмеженою відповідальністю "Комплекс Агромарс" арбітражного керуючого Сердюк Марини Миколаївни

на рішення Господарського суду міста Києва

від 13.09.2023 (повний текст складено 27.09.2023, суддя Мандичев Д.В.)

у справі №910/15043/21 (910/5900/23)

за позовом розпорядника майна Товариства з обмеженою відповідальністю "Комплекс Агромарс" арбітражного керуючого Сердюк Марини Миколаївни

до 1. Товариства з обмеженою відповідальністю "Комплекс Агромарс",

2. компанії "АЕ-Агроексім Лімітед" (AE-Agroexim Limited), Республіка Кіпр,

про визнання правочинів недійсними,

в межах справи № 910/15043/21 про банкрутство Товариства з обмеженою відповідальністю "Комплекс Агромарс" (код 30160757),

ВСТАНОВИВ:

Короткий зміст і підстави позовних вимог.

На розгляді Господарського суду міста Києва перебуває справа № 910/15043/21 про банкрутство Товариства з обмеженою відповідальністю "Комплекс Агромарс" провадження у якій було відкрито ухвалою Господарського суду міста Києва від 13.10.2021, введено процедуру розпорядження майном боржника, призначено розпорядником майна боржника арбітражного керуючого Сердюк Марину Миколаївну.

У квітні 2023 року розпорядник майна ТОВ "Комплекс Агромарс" арбітражний керуючий Сердюк Марина Миколаївна (далі - позивач, розпорядник майна) звернулась у Господарський суд міста Києва з позовом до Товариства з обмеженою відповідальністю "Комплекс Агромарс"(далі - ТОВ "Комплекс Агромарс", відповідач-1) та компанії "АЕ-Агроексім Лімітед" (AE-Agroexim Limited, юридична особа, створена за законодавством Республіки Кіпр) (далі - відповідач-2) про визнання недійсними додаткових угод до договорів купівлі-продажу частки в статутному капіталі товариства.

В обґрунтування заявлених позовних вимог, розпорядник майна вказує на те, що компанія "АЕ-Агроексім Лімітед" звернулась із грошовими вимогами до ТОВ "Комплекс Агромарс" як боржника у справі про банкрутство, які були обґрунтовані, в тому числі, і двома додатковими угодами, якими сторони продовжили строки розрахунків за частки в статутному капіталі товариства за двома договорами купівлі-продажу. За твердженням позивача, уклавши додаткові угоди до договорів купівлі-продажу, сторони змінили строки виконання зобов`язання, шляхом їх продовження до 01.02.2021, а саме зобов`язання ТОВ "Комплекс Агромарс" перед компанією "АЕ-Агроексім Лімітед" оплатити придбані частки у статутному капіталі ТОВ "Комплекс Агромарс". Позивач вважає, що укладені додаткові угоди виготовлені та підписані не на дату, яка в них зазначена, що може свідчити про підроблення довіреностей та самих додаткових угод з метою включення до реєстру вимог кредиторів штучно створених кредиторських вимог у справі про банкрутство, а їх підписанти діяли без належних на те повноважень, що суперечить вимогам частини 2 статті 203 Цивільного кодексу України та є підставою для визнання таких угод недійсними у відповідності до ч. 1 ст. 215 Кодексу.

Розпорядник майна зазначив, що Сігал М.А. не мала повноважень на укладання додаткових угод, оскільки діяла на підставі довіреностей, які є нікчемними, оскільки видані в порядку передоручення без їх нотаріального посвідчення. За умов недійсності в силу закону (нікчемності) довіреностей у Сигал М.А. були відсутні повноваження (обсяг цивільної дієздатності) на здійснення представництва компанії "АЕ-Агроексім Лімітед" при укладанні оспорюваних додаткових угод.

Короткий зміст рішення місцевого господарського суду та мотиви його прийняття.

Рішенням Господарського суду міста Києва від 13.09.2023 у справі №910/15043/21 (910/5900/23) відмовлено повністю у задоволенні позову.

Рішення суду обґрунтоване тим, що у матеріалах справи містяться докази на підтвердження Касьяновою В.В. , як повіреної компанії "АЕ-Агроексім Лімітед", та самою компанією "АЕ-Агроексім Лімітед" схвалення укладених Сігал М.А. від її імені додаткових угод від 24.11.2014 № 2 до договорів купівлі-продажу часток в статутному капіталі, вчинення сторонами дій на їх виконання, а за наведених обставин в їх сукупності, суд першої інстанції дійшов висновку про недоведеність позивачем правових підстав для визнання недійсними додаткових угод у зв`язку з їх фіктивністю відповідно до ст. 234 Цивільного кодексу України.

Оскільки заявлені позовні вимоги задоволенню не підлягають, то суд першої інстанції зазначив про відсутність підстав для застосування строків позовної давності.

Короткий зміст вимог апеляційної скарги та узагальнення її доводів.

Не погодившись з зазначеним судовим рішенням, 30.10.2023 позивач звернувся з апеляційною скаргою, в якій просить повністю скасувати рішення Господарського суду міста Києва від 13.09.2023, прийняти нове рішення, яким позовні вимоги задовольнити повністю. Вирішити питання розподілу судових витрат у справі.

В обґрунтування підстав для скасування оскаржуваного судового рішення позивач посилається на порушення судом першої інстанції норм процесуального права та неправильного застосування норм матеріального права, не з`ясування судом обставин, що мають значення для справи.

За доводами позивача, суд першої інстанції помилково послався на положення ст.ст. 656, 657 ЦК України щодо предмету та форми договору купівлі-продажу, а не вимог щодо форми довіреності, що видається в порядку передоручення, тобто не застосував ч. 2 ст. 245 ЦК України. Не з`ясував обставини справи про те, що довіреності від 28.03.2013 на представництво компанією "АЕ-Агроексім Лімітед" нотаріально не посвідчені, що вказує на їх нікчемність, у зв`язку з чим Сігал М.А. не була уповноважена на укладання додаткових угод про продовження строків розрахунків, оскільки будь-які дії, які ґрунтуються на недійсних правочинах (довіреностях) не породжують правових наслідків.

Також, позивач посилається на те, що суд першої інстанції дійшов помилкового висновку про схвалення сторонами додаткових угод, оскільки стаття 241 Цивільного кодексу України передбачає можливість схвалити правочин, вчинений представником з перевищенням повноважень, в той час як в даному випадку, у представника відсутні повноваження вчиняти правочин на підставі нікчемної довіреності.

Позиції учасників справи.

Компанія "АЕ-Агроексім Лімітед" у відзиві не погодилась з доводами апеляційної скарги, просила залишити її без задоволення, оскаржене рішення - без змін.

Так, відповідач-2 вважає твердження позивача безпідставними та необґрунтованими про те, що компанія "АЕ-Агроексім Лімітед" намагається включити у справі про банкрутство ТОВ "Комплекс Агромарс" до реєстру кредиторів штучно створені кредиторські вимоги, оскільки договори купівлі-продажу частки в статутному капіталі є реальними.

Довіреності були видані 24.11.2014, проте в них помилково була зазначена дата 28.03.2013. У зв`язку із виниклою необхідністю між відповідачами 24.11.2014 були укладені оспорювані додаткові угоди, якими було продовжено строки розрахунків за Договорами купівлі-продажу до 01.02.2021. Від імені компанії "АЕ-Агроексім Лімітед" додаткові угоди були підписані Сігал М.А. , дії якої в подальшому були схвалені як Касьяновою В.В. так і компанією "АЕ-Агроексім Лімітед".

Також, відповідач-1 зазначив, що розпорядник майна а ні в позові, а ні в апеляційній скарзі не зазначив яким чином та які саме права та інтереси кредиторів ТОВ "Комплекс Агромарс" або самого боржника були порушені укладенням оскаржуваних правочинів за сім років до відкриття провадження про банкрутство ТОВ "Комплекс Агромарс", та направлених на відстрочку сплати заборгованості за основними договорами, у зв`язку з чим суд першої інстанції обґрунтовано відмовив розпоряднику майна ТОВ "Комплекс Агромарс" арбітражному керуючому Сердюк М.М. у задоволенні позову.

Розпорядник майна подав письмові пояснення, у яких виклав доводи про пов`язаність відповідачів компанії "АЕ-Агроексім Лімітед" та ТОВ "Комплекс Агромарс", що на переконання позивача свідчить про створення штучної заборгованості між цими компаніями.

Також, розпорядник майна подав клопотання про врахування висновків Верховного Суду при ухваленні рішення та визнати поважними причини пропуску позовної давності для звернення до суду із позовом.

Дії суду під час апеляційного розгляду справи.

Ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 28.12.2023 відкрито апеляційне провадження за апеляційною скаргою за апеляційною скаргою розпорядника майна, справу №910/15043/21 (910/5900/23) призначено до розгляду в судовому засіданні на 23.01.2024.

В судовому засіданні 23.01.2024, 27.02.2024, 04.03.2024 було оголошено перерву відповідно до ст. 216 Господарського процесуального кодексу України.

Обставини справи, встановлені судом першої інстанції та перевірені судом апеляційної інстанції.

Колегія суддів, розглянувши доводи апеляційної скарги, відзиву на неї, заслухавши пояснення представників сторін, дослідивши наявні матеріали справи, вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з огляду на наступне.

Відповідно до ч. 1, 2 ст. 269 Господарського процесуального кодексу України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Як вбачається з матеріалів справи,

28.11.2013 між компанією "АЕ-Агроексім Лімітед" (Продавець) та ТОВ "Комплекс Агромарс" (Покупець) укладено Договір №13-143-/КАМ-Ю про передачу шляхом купівлі-продажу частини в статутному капіталі Товариства з обмеженою відповідальністю "Комплекс Агромарс".

Відповідно до п. 1.1. Договору купівлі-продажу частки Продавець в порядку та на умовах даного Договору та чинного законодавства України зобов`язується передати у власність Покупця, а Покупець, в порядку та на умовах, передбачених даним договором та чинним законодавством України, зобов`язується прийняти та оплатити частину в статутному капіталі Товариства з обмеженою відповідальністю "Компанія Агромарс" у розмірі 54 961 078,09 грн., що являє 19,46% від загальної частки статутного капіталу Товариства.

Згідно з п. 2.2. Договору купівлі-продажу частки договірна вартість частки складає 5 397 623,20 Євро.

Відповідно до п. 2.3. Договору купівлі-продажу частки розрахунок згідно даного договору здійснюється шляхом перерахування Покупцем грошових коштів у валюті Договору в сумі, зазначеній в п. 2.2. Договору, на рахунок Продавця, протягом 12 місяців з моменту підписання даного Договору.

Пунктом 3.1. Договору купівлі-продажу частки визначено, що право власності на частку, яка є предметом даного договору, від продавця до Покупця переходить з моменту державної реєстрації Статуту Товариства з обмеженою відповідальністю "Комплекс Агромарс".

24.11.2014 укладено Додаткову угоду №2 (оспорювана угода), у якій сторони погодили внести зміни до Договору №13-143-/КАМ-Ю про передачу шляхом купівлі-продажу частини в статутному капіталі Товариства з обмеженою відповідальністю "Комплекс Агромарс" від 28.11.2013 шляхом викладення п. 2.3. Договору в новій редакції:

"2.3. Розрахунок згідно даного Договору здійснювати шляхом перерахування Покупцем грошових коштів у валюті Договору в сумі, зазначеній в п. 2.2. Договору, на рахунок Продавця до 01.02.2021 року".

17.07.2014 між компанією "АЕ-Агроексім Лімітед" (Продавець) та Товариством з обмеженою відповідальністю "Комплекс Агромарс" (Покупець) укладено Договір №609/2014/КАМ/О про передачу шляхом купівлі-продажу частини в статутному капіталі Товариства з обмеженою відповідальністю "Комплекс Агромарс".

Відповідно до п. 1.1. Договору купівлі-продажу частки Продавець в порядку та на умовах даного Договору та чинного законодавства України зобов`язується передати у власність Покупця, а Покупець, в порядку та на умовах, передбачених даним договором та чинним законодавством України, зобов`язується прийняти та оплатити частину в статутному капіталі Товариства з обмеженою відповідальністю "Компанія Агромарс" у розмірі 51 209 813,46 грн., що являє 17,44206% від загальної частки статутного капіталу Товариства.

Згідно з п. 2.2. Договору купівлі-продажу частки договірна вартість частки складає 4 720 665 Євро.

Відповідно до п. 2.3. Договору купівлі-продажу частки розрахунок згідно даного договору здійснюється шляхом перерахування Покупцем грошових коштів у валюті Договору в сумі, зазначеній в п. 2.2. Договору, на рахунок Продавця, протягом 12 місяців з моменту підписання даного Договору.

Пунктом 3.1. Договору купівлі-продажу частки визначено, що право власності на частку, яка є предметом даного договору, від продавця до Покупця переходить з моменту державної реєстрації Статуту Товариства з обмеженою відповідальністю "Комплекс Агромарс".

24.11.2014 укладено Додаткову угоду №2 (оспорювана угода), у якій сторони погодили внести зміни до Договору №609/2014/КАМ/О про передачу шляхом купівлі-продажу частини в статутному капіталі Товариства з обмеженою відповідальністю "Комплекс Агромарс" та продовжити строк розрахунку згідно договору до 01.02.2021.

Оспорювані додаткові угоди від 24.11.2014 укладені від імені компанії "АЕ-Агроексім Лімітед" представником Сігал М.А., яка діяла на підставі довіреностей № 28/03/2013 та № 28/03/2013/1 від 28.03.2013, а від імені ТОВ "Комплекс Агромарс" - Козерівською Н.М., яка діяла на підставі статуту.

Згідно з довіреністю від 28.03.2013 № 28/03/2013 компанія "АЕ-Агроексім Лімітед" в особі Касьянової В.В., що діє на підставі довіреності від 28.02.2014, посвідченої у м. Нікосія 28.02.2013, апостильованою у відповідному порядку, уповноважує Сігал М.А. підписати від імені компанії "АЕ-Агроексім Лімітед" додаткову угоду № 2 до договору № 609/2014/КАМ/О від 17.07.2014. Дана довіреність діє до 31.12.2015.

Також, на підставі довіреності від 28.03.2013 № 28/03/2013/1 компанія "АЕ-Агроексім Лімітед" в особі Касьянової В.В., що діє на підставі довіреності від 28.02.2014, посвідченої у м. Нікосія 28.02.2013, апостильованою у відповідному порядку, уповноважує Сігал М.А. підписати від імені компанії "АЕ-Агроексім Лімітед" додаткову угоду № 2 до договору № 13-1430/КАМ/Ю від 28.11.2013. У довіреності зазначено, що остання діє до 31.12.2015.

28.02.2014 компанією "АЕ-Агроексім Лімітед" видано довіреність Касьяновій В. із правом, зокрема, укладати, управляти, здійснювати та вчиняти всі та кожні господарські справи та речі, які є необхідними або потрібними чи будь-яким чином пов`язаними з діяльністю та справами компанії, та з такою метою підписувати, оформлювати, заповнювати, змінювати, модифікувати чи скасовувати будь-які договори, або брати будь-які зобов`язання у зв`язку з підписанням або оформленням будь-якого договору. Ця довіреність є дійсною протягом одного року з дати її підписання, тобто до 28.02.2015 з правом передачі прав та обов`язків за нею третій особі. На даній довіреності проставлений апостиль постійним секретарем Міністерства юстиції та громадського порядку Республіки Кіпр.

Отже, згідно з даною довіреністю від 28.02.2014 Касьянова В. мала право на вчинення дій із передоручення прав та обов`язків за нею третій особі, тобто Сігал М.А.

Довіреності № 28/03/2013 та № 28/03/2013/1 від 28.03.2013 місять посилання на довіреність від 28.02.2014, що видана Касьяновій В. від компанії "АЕ-Агроексім Лімітед".

Отже, довіреності від 28.03.2013 містять очевидну помилку в даті їх видачі, оскільки складені із посиланням на документ - довіреність від 28.02.2014 із більш пізньою датою.

Відхиляючі доводи апеляційної скарги про неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального права, а саме ст.ст. 219, 241 Цивільного кодексу України колегія суддів виходить з наступного.

В силу ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною вимог, які встановлені ч.ч. 1-3, 5, 6 ст. 203 ЦК України.

Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним.

За змістом ч.ч. 1-3, 5, 6 ст. 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства; особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності; волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі; правочин має вчинятися у формі, встановленій законом; правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Таким чином, правочин може бути визнано недійсним лише з підстав, передбачених законом.

Статтею 204 ЦК України передбачено, що правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним.

Отже, в силу приписів ст. 204 ЦК України правомірність правочину презюмується.

Відтак, заявляючи позов про визнання недійсним правочину позивач має довести наявність тих обставин, з якими закон пов`язує визнання угод недійсними і настання відповідних наслідків.

Відповідно до ст. 219 ЦК України у разі недодержання вимоги закону про нотаріальне посвідчення одностороннього правочину такий правочин є нікчемним.

Суд може визнати такий правочин дійсним, якщо буде встановлено, що він відповідав справжній волі особи, яка його вчинила, а нотаріальному посвідченню правочину перешкоджала обставина, яка не залежала від її волі.

За визначенням ст. 237 ЦК України представництвом є правовідношення, в якому одна сторона (представник) зобов`язана або має право вчинити правочин від імені другої сторони, яку вона представляє.

Статтею 244 ЦК України унормовано, що представництво, яке грунтується на договорі, може здійснюватися за довіреністю.

Представництво за довіреністю може грунтуватися на акті органу юридичної особи.

Довіреністю є письмовий документ, що видається однією особою іншій особі для представництва перед третіми особами. Довіреність на вчинення правочину представником може бути надана особою, яку представляють (довірителем), безпосередньо третій особі.

Згідно з ч. 2 ст. 245 ЦК України довіреність, що видається у порядку передоручення, підлягає нотаріальному посвідченню, крім випадків, встановлених частиною четвертою цієї статті.

Разом з тим, недодержання нотаріальної форми доручення, що видається у порядку передоручення, не є підставою для висновку про її нікчемність, а відтак і недійсність в силу закону, позаяк єдиним випадком нікчемності довіреності є відсутність дати її вчинення (ч. 3 ст. 247 ЦК України).

Позаяк частиною 1 статті 245 ЦК України форма довіреності повинна відповідати формі, в якій відповідно до закону має вчинятися правочин.

Предметом позову у даній справі є вимога про визнання недійсними додаткових угод до договорів купівлі-продажу часток в статутному капіталі господарського товариства, які вчинені в простій письмовій формі. Тобто, в даному випадку, нотаріальна форма довіреності не передбачена для вчинення представником оспорюваних додаткових угод.

Одночасно, оспорювані правочини вчиненні Сігал М.А. як представником на підставі довіреності, яка видана в порядку передоручення, а відтак мала бути нотаріально посвідчена.

Отже, представник Сігал М.А. , вчинивши оспорювані правочини, діяла з перевищенням повноважень.

Правові наслідки вчинення правочинів з перевищенням повноважень визначено частиною 1 статті 241 ЦК України, за якою правочин, вчинений представником з перевищенням повноважень, створює, змінює, припиняє цивільні права та обов`язки особи, яку він представляє, лише у разі наступного схвалення правочину цією особою. Правочин вважається схваленим, зокрема, у разі, якщо особа, яку він представляє, вчинила дії, що свідчать про прийняття його до виконання.

Наступне схвалення правочину особою, яку представляють, створює, змінює і припиняє цивільні права та обов`язки з моменту вчинення цього правочину (частина 2 статті 241 ЦК України).

Таким чином, із змісту частини 1 статті 241 ЦК України слідує, що наступним схваленням правочину законодавець не вважає винятково прийняття юридичного рішення про схвалення правочину. Схвалення може відбутися також і в формі мовчазної згоди, і у вигляді певних поведінкових актів (так званих конклюдентних дій) особи - сторони правочину (наприклад, прийняття оплати за товар за договором купівлі-продажу).

Аналіз постанов Верховного Суду від 16.05.2018 у справі № 910/1163/17, від 25.04.2018 у справі № 910/9915/17, від 10.04.2018 у справі № 910/11079/17 свідчить, що вони містять висновок про те, що наступне схвалення юридичною особою правочину, вчиненого від її імені представником з перевищенням повноважень, унеможливлює визнання такого правочину недійсним, виходячи зі змісту статті 241 ЦК України. Настання передбачених цією статтею наслідків ставиться в залежність від того, чи було в подальшому схвалено правочин особою, від імені якої його вчинено. Доказами такого схвалення можуть бути відповідне письмове звернення уповноваженого органу (посадової особи) такої юридичної особи до другої сторони правочину чи до її представника (лист, телефонограма, телеграма тощо) або вчинення зазначеним органом (посадовою особою) дій, які свідчать про схвалення правочину (прийняття його виконання, здійснення платежу другій стороні, підписання товаророзпорядчих документів тощо).

Під час розгляду справи відповідачами визнавався факт укладення оспорюваних правочинів, а також вчинялись дії щодо їх подальшого схвалення, у зв`язку з чим належить вказати на відсутність підстав для визнання недійсним правочину, вчиненого представником без відповідних повноважень.

При цьому, колегія суддів відхиляє посилання розпорядника майна на невідповідність оспорюваних додаткових угод ч. 2 ст. 203 ЦК України, позаяк вони вчинені хоч представником, але від імені компанії "АЕ-Агроексім Лімітед", яка в свою чергу має необхідний обсяг цивільної дієздатності, а відтак створюють саме для компанії цивільні права та обов`язки з моменту вчинення таких правочинів.

Окремо колегія суддів зазначає, що визнання недійсними правочинів боржника у межах справи про банкрутство спрямоване на досягнення однієї з основних цілей процедури неплатоспроможності - максимально можливе справедливе задоволення вимог кредиторів.

Обов`язок арбітражного керуючого здійснити повноту дій, спрямованих на виявлення та повернення активів боржника (частина перша статті 65 КУзПБ), кореспондується з правовою презумпцією сумнівності правочинів при дослідженні угод боржника у справі про банкрутство (постанови Верховного Суду від 30.01.2019 у справі №910/6179/17, від 19.07.2022 у справі №904/6251/20 (904/316/21)).

З огляду на викладене, вбачається, що з метою досягнення цілей провадження у справі про банкрутство боржника та належного виконання арбітражним керуючим своїх повноважень, останній при встановленні обставин незаконних майнових дій боржника, які становлять загрозу унеможливлення (як повністю, так і в певній мірі) задоволення вимог кредиторів, зобов`язаний не в залежності від поширення в часі на такі дії спеціальних норм законодавства про банкрутство (як ст. 20 Закону України "Про відновлення платоспроможності боржника або визнання його банкрутом", так і ст. 42 Кодексу України з процедур банкрутства) звертатися до суду на загальних засадах цивільного законодавства України задля їх спростування.

Апеляційний суд відзначає, що правовий наслідок укладення оспорюваних додаткових угод полягає у встановленні нового строку платежу, обов`язок сплати якого виник із основного договору купівлі-продажу. Будь-які нові права та обов`язки або зміна обсягу вже існуючих зобов`язань оспорювані договори не встановлюють, зокрема, щодо розміру платежу за отриману у власність частку в статутному капіталі господарського товариства, наявність заборгованої за яким стала підставою для звернення компанії "АЕ-Агроексім Лімітед" із грошовими вимогами до боржника у справі про банкрутство ТОВ "Комплекс Агромарс". Отже, укладення додаткових угод щодо зміни строку здійснення платежу не має наслідком збільшення чи зменшення майнових активів боржника у справі про банкрутство, а відтак не свідчить про спричинення ефекту від звернення із даним позовом лише за наявності формальних підстав.

В аспекті питання належності обраного позивачем способу захисту суд зауважує, що згідно зі статтею 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.

Захист цивільних прав - це передбачені законом способи охорони цивільних прав у разі їх порушення чи реальної небезпеки такого порушення. Під способами захисту суб`єктивних цивільних прав розуміють закріплені законом матеріально-правові заходи примусового характеру, за допомогою яких проводиться поновлення (визнання) порушених (оспорюваних) прав, як вплив на правопорушника. Загальний перелік таких способів захисту цивільних прав та інтересів передбачено статтею 16 ЦК України.

Законодавчі обмеження матеріально-правових способів захисту цивільного права чи інтересу підлягають застосуванню з дотриманням положень статей 55, 124 Конституції України, відповідно до яких кожна особа має право на ефективний засіб правового захисту, не заборонений законом.

Застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту права чи інтересу, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення, невизнання або оспорення. Такі право чи інтерес мають бути захищені судом у спосіб, який є ефективним, тобто таким, що відповідає змісту відповідного права чи інтересу, характеру його порушення, невизнання або оспорення та спричиненим цими діяннями наслідкам. Спосіб захисту порушеного права або інтересу має бути таким, щоб у позивача не виникала необхідність повторного звернення до суду (див. висновки сформульовані у постановах Великої Палати Верховного Суду від 05.06.2018 у справі № 338/180/17, від 11.09.2018 у справі № 905/1926/16, від 30.01.2019 у справі № 569/17272/15-ц, від 01.10.2019 у справі № 910/3907/18, від 06.04.2021 у справі № 910/10011/19).

Відповідно до частин першої, другої статті 5 ГПК України, здійснюючи правосуддя, господарський суд захищає права та інтереси фізичних і юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного права чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону.

З наведених норм права вбачається, що держава забезпечує захист порушених або оспорюваних прав суб`єктів господарювання. Такі права захищаються у спосіб, який передбачений законом або договором, та є ефективним для захисту конкретного порушеного або оспорюваного права позивача. Якщо закон або договір не визначають такого ефективного способу захисту, суд відповідно до викладеної в позові вимоги позивача може визначити у рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону.

Тобто спосіб захисту має бути дієвим (ефективним), а його реалізація повинна мати наслідком відновлення порушених майнових або немайнових прав та інтересів особи.

Поняття "ефективний засіб" передбачає запобігання порушенню або припиненню порушення, а так само встановлення механізму відновлення, поновлення порушеного права. Причому ефективний засіб - це запобігання тому, щоб відбулося виконання заходів, які суперечать Конвенції, або настала подія, наслідки якої будуть незворотними (рішення ЄСПЛ від 31.07.2003 у справі "Дорани проти Ірландії" (Doran v. Ireland)).

Таким чином як ефективний засіб (спосіб) слід розуміти такий, що призводить до потрібних результатів, наслідків, дає найбільший ефект.

Ефективність означає як попередження стверджуваного порушення чи його продовження, так і надання відповідного відшкодування за будь-яке порушення, яке вже відбулося (рішення ЄСПЛ від 26.10.2000 у справі "Кудла проти Польщі" (Kudla v. Poland)).

Вимога на захист цивільного права має відповідати змісту порушеного права та характеру правопорушення, забезпечити поновлення порушеного права, а у разі неможливості такого поновлення - гарантувати особі можливість отримання нею відповідного відшкодування.

Тож визначення та обрання ефективного способу є запорукою поновлення порушеного права особи, а у разі такої неможливості - отримання нею відповідного відшкодування.

У рішенні від 05.04.2005 у справі "Афанасьєв проти України" ЄСПЛ зазначав, що засіб захисту, що вимагається згаданою статтею, повинен бути ефективним як у законі, так і на практиці, зокрема у тому сенсі, щоб його використання не було ускладнене діями або недоглядом органів влади відповідної держави.

Тобто, ефективний спосіб захисту має бути таким, що відповідає змісту порушеного права, та таким, що забезпечує реальне поновлення прав особи, за захистом яких вона звернулась до суду, відповідно до вимог законодавства.

Отже завданням суду є вирішення спору, який виник між учасниками справи у найбільш ефективний спосіб з метою запобігання ситуаціям, які б спричинили повторне звернення до суду з іншим позовом або захисту порушеного права в інший спосіб. Тобто вирішення справи в суді має на меті, зокрема, вирішення спору між сторонами у такий спосіб, щоб учасники правовідносин не мали необхідності докладати зайвих зусиль для врегулювання спору повторно, або врегулювання спору у іншій спосіб, або врегулювання іншого спору, який виник у зв`язку із судовим рішенням тощо.

Якщо суд дійде висновку, що обраний позивачем спосіб захисту не передбачений законом або договором та/або є неефективним для захисту порушеного права позивача, у цих правовідносинах позовні вимоги останнього не підлягають задоволенню. Однак, якщо обраний позивачем спосіб захисту не передбачений законом або договором, проте є ефективним та не суперечить закону, а закон або договір у свою чергу не визначають іншого ефективного способу захисту, то порушене право позивача підлягає захисту обраним ним способом (аналогічний висновок викладений у постанові Великої Палати Верховного Суду від 19.01.2021 у справі № 916/1415/19).

Позивач у цій справі обрав спосіб захисту порушеного права у вигляді звернення до суду із позовом про визнання недійсними додаткових угод до договору в частині збільшення строків оплати за договором купівлі-продажу, які по своїй суті не впливають на зміну майнових активів, сприяння збереженню яких покладено законом на арбітражного керуючого в судових процедурах банкрутства.

На думку колегії суддів, в даному випадку вимога про визнання недійсними додаткових угод без оспорювання основного договору, за яким виникло зобов`язання у боржника сплатити грошові кошти за куплений майновий актив, не є ефективним способом захисту прав боржника чи кредиторів (за захистом яких звертається арбітражний керуючий) та саме по собі не вирішує спір щодо наявності/відсутності зобов`язань боржника перед пов`язаними особами, відповідно не свідчить про формування "фіктивної" або "дружньої" заборгованості, як про це вказував розпорядник майна при зверненні із даним позовом.

За таких обставин, у задоволенні позову необхідно відмовити у зв`язку із неефективністю заявленого способу захисту.

Висновки суду апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги.

Згідно з пунктом 1) частини 1 статті 275 ГПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.

Суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права (стаття 276 ГПК України).

Враховуючи встановлені у справі обставини та норми чинного законодавства, які підлягають до застосування у спірних правовідносинах, колегія суддів дійшла висновку, що рішення місцевого господарського суду у цій справі є законним, обґрунтованим і підстав для його скасування або зміни не вбачається, у зв`язку з чим відсутні підстави для задоволення апеляційної скарги.

Судові витрати.

У зв`язку з відхиленням апеляційної скарги судовий збір за її подання у відповідності до статті 129 ГПК України належить покласти на позивача.

Керуючись ст. 269, п. 1 ч. 1 ст. 275, ст.ст. 276, 282 Господарського процесуального кодексу України, Північний апеляційний господарський суд

ПОСТАНОВИВ:

1. Апеляційну скаргу розпорядника майна Товариства з обмеженою відповідальністю "Комплекс Агромарс" арбітражного керуючого Сердюк Марини Миколаївни залишити без задоволення.

2. Рішення Господарського суду міста Києва від 13.09.2023 у справі № 910/15043/21 (910/5900/23) залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена безпосередньо до Верховного Суду у строки, встановлені ст. 288 Господарського процесуального кодексу України.

Повний текст постанови складено та підписано 01.04.2024.

Головуючий суддя С.В. Сотніков

Судді В.О. Пантелієнко

О.М. Остапенко