ПІВНІЧНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"03" квітня 2024 р. Справа№ 910/10484/23

Північний апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючого: Мальченко А.О.

суддів: Агрикової О.В.

Козир Т.П.

при секретарі судового засідання Линник А.М.,

розглянувши матеріали апеляційної скарги Фізичної особи-підприємця Щуцького Юрія Івановича

на рішення Господарського суду міста Києва від 27.11.2023

у справі № 910/10484/23 (суддя О.Г. Удалова)

за позовом Акціонерного товариства Комерційний банк «Приватбанк»

до Фізичної особи-підприємця Щуцького Юрія Івановича

про стягнення 450 002,04 грн, -

за участю представників сторін згідно з протоколом судового засідання, -

ВСТАНОВИВ:

У липні 2023 року Акціонерне товариство Комерційний банк «Приватбанк» (далі також - Банк) звернулось до Господарського суду міста Києва з позовними вимогами до фізичної особи-підприємця Щуцького Юрія Івановича (далі також - Підприємець) про стягнення 450 002,04 грн, з яких 387 906,38 грн заборгованості за тілом кредиту та 62 095,66 грн заборгованості за процентами, обґрунтовуючи вимоги неналежним виконанням зобов`язань за договором № -КД-1 від 05.02.2021 в частині повернення кредитних коштів та сплати процентів у встановлений договором строк.

Рішенням Господарського суду міста Києва від 27.11.2023 у справі № 910/10484/23 позов задоволено. Присуджено до стягнення з Фізичної особи-підприємця Щуцького Юрія Івановича на користь Акціонерного товариства Комерційний банк «Приватбанк» 387 906,38 грн за кредитом, 62 095,66 грн заборгованості за процентами, 6 750,03 грн судового збору.

Рішення суду першої інстанції вмотивовано нормами ст.ст. 173, 174, 193, 202, 218, 345 Господарського кодексу України (далі також - ГК України), ст. ст. 262, 1054, 1056-1 Цивільного кодексу України (далі також - ЦК України) та встановленими судом обставинами укладення між Банком та Підприємцем кредитного договору від 05.02.2021, отримання Підприємцем від Банку кредитних коштів у розмірі 481303,32 грн, порушення Підприємцем умов кредитного договору щодо своєчасного внесення відсотків за користування кредитом з лютого 2022 року.

Застосувавши до встановлених обставин справи вищевказані норми матеріального права, суд дійшов висновку про наявність підстав для задоволення вимог Банку про стягнення суми основного боргу за кредитом у розмірі 387 906,38 грн та 62 095,66 грн заборгованості за процентам.

Не погоджуючись із вищезазначеним рішенням, Фізична особа-підприємець Щуцький Юрій Іванович звернувся до Північного апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою, в якій просить скасувати оскаржуване рішення в частині стягнення з відповідача суми поточної заборгованості в розмірі 259 875,00 грн та відсотків, нарахованих на цю заборгованість в розмірі 28 230,18 грн та постановити нове рішення в цій частині, яким відмовити у задоволенні позовних вимог в повному обсязі.

В обґрунтування вимог за апеляційною скаргою, Підприємець посилається на неправильне застосування судом норм матеріального та процесуального права.

Так, Підприємець наполягає на необхідності застосування до спірних правовідносин ст. 617 ЦК України та звільнення його від відповідальності у вигляді сплати Банку на його вимогу суми основного боргу за кредитом (тіла кредиту) та відсотків за користування кредитними коштами. Водночас, апелянт вказав на неврахуванні судом під час розгляду спору обставин відсутності у нього об`єктивної можливості сплачувати кредит у зв`язку з тим, що для здійснення підприємницької діяльності ним використовувалась база відпочинку, яка знаходиться за адресою: вул. Курортна, 5, с.м.т. Лазурне, Скадовський р-н, Херсонська обл., і наразі даний об`єкт знаходиться в окупації, що є загальновідомим фактом; неврахуванні судом листа ТПП України від 28.02.2022 №2024/02.0-7.1, яким засвідчено, що військова агресія Російської Федерації є форс-мажорною обставиною, що впливає на здійснення господарської діяльності; помилковості висновку суду про припинення внесення платежів за кредитним договором з лютого 2022 року.

Відповідно до Витягу з протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 09.01.2024 апеляційну скаргу Фізичної особи-підприємця Щуцького Юрія Івановича передано на розгляд колегії суддів у складі: головуючого судді Мальченко А.О., суддів Агрикової О.В., Козир Т.П.

11.01.2024 через підсистему «Електронний суд» до Північного апеляційного господарського суду від скаржника надійшло клопотання про долучення до матеріалів апеляційної скарги доказів направлення копії апеляційної скарги позивачу.

Також, 11.01.2024 через підсистему «Електронний суд» до Північного апеляційного господарського суду від скаржника надійшов повторний екземпляр апеляційної скарги на рішення Господарського суду міста Києва від 27.11.2023 у справі № 910/10484/23, до якого скаржником додано докази направлення копії апеляційної скарги позивачу.

Ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 15.01.2024 витребувано у Господарського суду міста Києва матеріали справи № 910/10484/23. Відкладено вирішення питання щодо подальшого руху апеляційної скарги Фізичної особи-підприємця Щуцького Юрія Івановича на рішення Господарського суду міста Києва від 27.11.2023 у справі №910/10484/23 до надходження матеріалів справи з Господарського суду міста Києва.

01.02.2024 матеріали справи № 910/10484/23 надійшли до Північного апеляційного господарського суду та були передані головуючому судді.

Ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 06.02.2024 відкрито апеляційне провадження за апеляційною скаргою Фізичної особи-підприємця Щуцького Юрія Івановича на рішення Господарського суду міста Києва від 27.11.2023 у справі № 910/10484/23 та призначено скаргу до розгляду на 06.03.2024. Акціонерному товариству Комерційний банк «Приватбанк» встановлено строк для подання відзиву на апеляційну скаргу до 23.02.2024.

01.03.2024 через підсистему «Електронний суд» до Північного апеляційного господарського суду від Фізичної особи-підприємця Щуцького Юрія Івановича надійшло клопотання про проведення судового засідання в режимі відеоконференції поза межами приміщення суду з використанням підсистеми відеоконференцзв`язку Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи.

06.03.2024 розгляд справи № 910/10484/23 не відбувся у зв`язку з перебуванням судді Козир Т.П. на лікарняному.

Ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 08.03.2024, після виходу судді Козир Т.П. з лікарняного, призначено до розгляду апеляційну скаргу Фізичної особи-підприємця Щуцького Юрія Івановича на рішення Господарського суду міста Києва від 27.11.2023 у справі № 910/10484/23 на 03.04.2024. Задоволено клопотання Фізичної особи-підприємця Щуцького Юрія Івановича про участь у судовому засіданні 03.04.2024 в режимі відеоконференції поза межами приміщення суду з використанням підсистеми відеоконференцзв`язку Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи у справі № 910/10484/23.

Банк не скористався правом, наданим статтею 263 ГПК України, відзив на апеляційну скаргу не надав.

03.04.2024 через підсистему «Електронний суд» до Північного апеляційного господарського суду від Фізичної особи-підприємця Щуцького Юрія Івановича надійшло клопотання про долучення до матеріалів справи нових доказів - копій звернень до Верховної ради України від 01.12.2023 та відповіді на ці звернення від 21.03.2024, а також письмове клопотання про відкладення розгляду справи через наведені у ньому обставини.

Колегія суддів зауважує, що за змістом ч.ч. 1, 3 ст. 269 ГПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Докази, які не були подані до суду першої інстанції, приймаються судом лише у виняткових випадках, якщо учасник справи надав докази неможливості їх подання до суду першої інстанції з причин, що об`єктивно не залежали від нього.

У постанові Верховного Суду від 07.07.2021 у справі № 509/4286/16-ц зазначено, що така обставина, як відсутність існування доказів на момент прийняття рішення суду першої інстанції, взагалі виключає можливість прийняття судом апеляційної інстанції додаткових доказів незалежно від причин неподання позивачем таких доказів. Навпаки, саме допущення такої можливості судом апеляційної інстанції матиме наслідком порушення вищенаведених норм процесуального права, а також принципу правової визначеності, ключовим елементом якого є однозначність та передбачуваність правозастосування, а отже системність та послідовність у діяльності відповідних органів, насамперед судів.

У зв`язку з тим, що оскаржуване рішення ухвалено 27.11.2023, а листи датовані 01.12.2023 та 21.03.2024, тобто останні не існували на час розгляду справи судом першої інстанції, колегія суддів не вбачає підстав для долучення нових доказів до матеріалів справи, а отже, і для задоволення відповідного клопотання Відповідача.

Також, 03.04.2024 через підсистему «Електронний суд» до Північного апеляційного господарського суду від Фізичної особи-підприємця Щуцького Юрія Івановича надійшло клопотання про відкладення розгляду справи у зв`язку із зверненням Підприємця до Верховної ради з листами про можливість законодавчого врегулювання питання «замороження» кредитних договорів.

За нормою ст. 216 ГПК України, суд відкладає розгляд справи у випадках, встановлених частиною другою статті 202 цього Кодексу.

За ч. 2 ст. 202 ГПК України суд відкладає розгляд справи в судовому засіданні в межах встановленого цим Кодексом строку з таких підстав:

1) неявка в судове засідання учасника справи, щодо якого немає відомостей про направлення йому ухвали з повідомленням про дату, час і місце судового засідання;

2) перша неявка в судове засідання учасника справи, якого повідомлено про дату, час і місце судового засідання, якщо він повідомив про причини неявки, які судом визнано поважними;

3) виникнення технічних проблем, що унеможливлюють участь особи у судовому засіданні в режимі відеоконференції, крім випадків, коли відповідно до цього Кодексу судове засідання може відбутися без участі такої особи;

4) необхідність витребування нових доказів, у випадку коли учасник справи обґрунтував неможливість заявлення відповідного клопотання в межах підготовчого провадження.

Оскільки заявлені у клопотанні Підприємця обставини не підпадають під випадки, встановлені ч. 2 ст. 202 ГПК України, колегія суддів не вбачає підстав для задоволення клопотання про відкладення розгляду справи.

В судовому засіданні скаржник підтримав вимоги апеляційної скарги, просив таку задовольнити, а оскаржуване рішення скасувати в частині стягнення з нього на користь позивача суми непростроченої заборгованості в розмірі 259 875,00 грн та відсотків, нарахованих на цю заборгованість розмірі 28 230,18 грн, ухваливши в цій частині нове рішення про відмову в задоволенні позову про стягнення поточної, непростроченої заборгованості.

Представник позивача проти вимог апеляційної скарги заперечив, вказуючи на необґрунтованість її доводів, просив у задоволенні апеляційної скарги відмовити та залишити судове рішення без змін.

03.04.2024 у судовому засіданні колегією суддів було оголошено вступну та резолютивну частини постанови господарського суду апеляційної інстанції.

Відповідно до вимог ч.ч. 1, 4 ст. 269 ГПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права.

Обговоривши доводи апеляційної скарги, дослідивши докази, наявні у справі, врахувавши пояснення, надані учасниками справи в судовому засіданні, проаналізувавши правильність застосування судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, судова колегія апеляційного господарського суду вважає, що апеляційна скарга Фізичної особи-підприємця Щуцького Юрія Івановича на рішення Господарського суду міста Києва від 27.11.2023 у справі №910/10484/23 не підлягає задоволенню у зв`язку з таким.

Як встановлено судом та підтверджується матеріалами справи, 05.02.2021 між позивачем та відповідачем за допомогою електронних підписів укладено кредитний договір № -КД-1 за умовами якого: позивачем надано відповідачу невідновлювальну кредитну лінію у формі надання траншами; ліміт вказаного договору 529 686,08 грн, у т.ч. на наступні цілі: 525 635,00 на придбання нових та б/у основних засобів, їх модернізацію, будівництво та реконструкцію приміщень (крім офісних), 4 051,08 грн на сплату страхових платежів у випадку та у порядку, передбачених п.п. 2.1.5, 2.2.12 цього договору (п. А.1, А.2 договору).

Відповідно до п. А.3 договору термін повернення кредиту - 01.02.2026.

Також між сторонами укладено додаткову угоду № 1 від 05.02.2021, за умовами п. 2.1 якої за користування кредитом на умовах та в порядку, визначених додатковою угодою, позичальник сплачує банку базову процентну ставку, базова процентна ставка є змінюваною. Розмір базової процентної ставки визначений за формулою: Індекс UIRD (3 місяці) + 5%.

При цьому величина індексу UIRD розраховується та розміщується НБУ на своєму офіційному сайті.

Відповідно до п. А.8 кредитного договору проценти нараховуються та сплачуються щомісячно, датою сплати процентів є 1-е число кожного місяця, починаючи з дати підписання цього договору, якщо інше не передбачено п. 7.1 договору. У випадку несплати процентів вони вважаються простроченими.

Згідно з п. А.8.1 договору погашення кредиту (тіла) позичальник здійснює рівними частинами щомісячно 1-го числа. Перший платіж по погашенню кредиту (тіла) позичальник здійснює в місць, що слідує за місцем надання банком кредиту. Сторони узгодили, що при наданні кожного наступного траншу за цим договором сума до погашення оновлюється та відображається в системі «Приват24 для бізнесу». Дата платежів за кредитом та процентами при цьому не змінюється.

Відповідно до п. 2.2 кредитного договору постачальник зобов`язується: сплатити проценти за користування кредитом, відповідно до п. 4.1-4.3 цього договору, а також повернути кредит у терміни, встановлені п.п. 1.2, 2.2.16, 2.2.17, 2.3.2 договору.

Як передбачено п. 2.3.2 договору при настанні, зокрема, порушення позичальником будь-якого із зобов`язань, передбачених умовами вказаного договору, банк на свій розсуд має право змінити умови цього договору - зажадати від позичальника дострокового повернення кредиту, сплату процентів за його користування, виконання інших зобов`язань за цим договором у повному обсязі шляхом направлення повідомлення. При цьому згідно зі ст.ст. 212, 611, 651 Цивільного кодексу України за зобов`язаннями, термін виконання яких не наступив, термін вважається таким, що наступив, у зазначену у повідомленні дату. У цю дату позичальник зобов`язується повернути банку суму кредиту у повному обсязі, проценти за фактичний строк його користування, повністю виконати інші зобов`язання за цим договором.

Згідно з п. 2.3.8 договору банк, незалежно від настання термінів виконання зобов`язань позичальником за цим договором, має право вимагати дострокового повернення суми кредиту, сплати процентів та винагород, при настанні умов, передбачених п. 2.3.2 договору, або порушення позичальником вимог п. 1.1 цього договору в частині вимог щодо цільового використання кредитних коштів.

Відповідно до п. 6.1 та 6.2 договору вказаний договір вважається укладеним з моменту його підписання шляхом накладання електронного підпису усіма його сторонами, набуває чинності з моменту його підписання сторонами та діє до повного виконання зобов`язань.

Як встановлено судом під час розгляду даної справи, у період з 31.03.2021 по 05.02.2022 на поточний рахунок відповідача було перераховано кредитні кошти у загальному розмірі 481303,32 грн, що підтверджується виписками по рахунку відповідача, доданими до позовної заяви.

Як вказується позивачем, відповідач до лютого 2022 року виконував зобов`язання з погашення кредиту та сплати процентів належним чином, проте з лютого 2022 року мало місце неналежне виконання зобов`язань за договором, оскільки відповідач не у повному обсязі здійснював погашення кредиту, у зв`язку з чим позивач звернувся до суду з даним позовом та просить стягнути з відповідача 450 002,04 грн, з яких 387 906,38 грн заборгованості за тілом кредиту та 62 095,66 грн заборгованості за процентами.

Заперечуючи проти задоволення позовних вимог, відповідач посилається на те, що кредитні кошти, отримані від позивача, скеровані ним на поліпшення бази відпочинку, яка знаходиться в Херсонській області, проте на даний час вказана територія є окупованою, у зв`язку з чим відповідач втратив можливість отримувати дохід від майна та сплачувати кредитну заборгованість. Зазначені обставини, за твердженням відповідача, є обставинами непереборної сили (форс-мажорними обставинами), у зв`язку з чим просить відмовити в задоволенні позову.

Відповідно до частин першої, другої статті 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).

За змістом статей 626, 628 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Частиною першою статті 638 ЦК України встановлено, що істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.

Відповідно до частини першої статті 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірах та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти (частина перша статті 1048 ЦК України).

Частиною другою статті 1054 ЦК України встановлено, що до відносин за кредитним договором застосовуються положення параграфа 1 цієї глави, якщо інше не встановлено цим параграфом і не випливає із суті кредитного договору.

Кредитний договір укладається у письмовій формі. Кредитний договір, укладений з недодержанням письмової форми, є нікчемним (стаття 1055 ЦК України).

За змістом статті 1056-1 ЦК України в редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин, розмір процентів та порядок їх сплати за договором визначаються в договорі залежно від кредитного ризику, наданого забезпечення, попиту і пропозицій, які склалися на кредитному ринку, строку користування кредитом, розміру облікової ставки та інших факторів.

Відповідно до частини першої статті 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики.

Згідно зі статтею 1049 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

В силу приписів частини першої статті 1050 ЦК України якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов`язаний сплатити грошову суму відповідно до статті 625 цього Кодексу.

Таким чином, у разі укладення кредитного договору проценти за користування позиченими коштами поділяється на встановлені законом (розмір та підстави, стягнення яких визначаються актами законодавства) та договірні (розмір та підстави, стягнення яких визначаються сторонами в самому договорі).

Згідно з нормою ст. 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Відповідно до ч. 1 ст. 193 Господарського кодексу України, суб`єкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобов`язання належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобов`язання - відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться. До виконання господарських договорів застосовуються відповідні положення Цивільного кодексу України з урахуванням особливостей, передбачених цим Кодексом.

Не допускаються одностороння відмова від виконання зобов`язань, крім випадків, передбачених законом, а також відмова від виконання або відстрочка виконання з мотиву, що зобов`язання другої сторони за іншим договором не було виконано належним чином (ч. 7 ст. 193 Господарського кодексу України).

Згідно з ч. 1 ст. 202 Господарського кодексу України, господарське зобов`язання припиняється, зокрема, виконанням, проведеним належним чином.

Відповідач документів, які б підтверджували оплату ним заборгованості перед позивачем або спростовували доводи останнього, суду не надав.

Перевіривши наданий позивачем розрахунок процентів за користування кредитом, колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції про те, що вказаний розрахунок виконаний арифметично вірно, з дотриманням вимог чинного законодавства та укладеного сторонами договору. Колегія суддів також зауважує, що відповідачем сума основного боргу, як і нарахованих за користування кредитними коштами відсотків - не оскаржується.

Відповідач як у апеляційній скарзі, так і під час розгляду справи у суді першої інстанції наполягає на застосуванні ст. 617 ЦК України до спірних правовідносин сторін.

За нормою ст. 617 ЦК України, особа, яка порушила зобов`язання, звільняється від відповідальності за порушення зобов`язання, якщо вона доведе, що це порушення сталося внаслідок випадку або непереборної сили. Не вважається випадком, зокрема, недодержання своїх обов`язків контрагентом боржника, відсутність на ринку товарів, потрібних для виконання зобов`язання, відсутність у боржника необхідних коштів.

За доводами відповідача, зміна умов зобов`язання, а сама вимога Банку сплатити тіло кредиту у повному обсязі, а також відсотки за користування кредитом, є мірою цивільно-правової відповідальності, відповідно, від такої відповідальності він має бути звільнений на підставі ст. 617 ЦК України. Відповідно, позовні вимоги, за доводами відповідача, задоволенню не підлягають.

Колегія суддів відхиляє доводи відповідача у цій частині, акцентуючи увагу на такому.

У разі порушення договірних зобов`язань настають правові наслідки - як встановлені законом, так і передбачені у договорі.

Виходячи із положень ст. 6 ЦК про співвідношення цивільно-правового договору та актів цивільного законодавства, сторони конкретного договору можуть за домовленістю визначити правові наслідки порушення обов`язків в умовах цього договору.

Правові наслідки порушення зобов`язання є неоднорідними. Вони різняться за своєю юридичною природою, метою, умовами, суб`єктом і порядком їх застосування.

Правові наслідки порушення зобов`язання можна класифікувати на міри цивільно-правової відповідальності та інші міри захисту суб`єктивних цивільних прав.

Цивільно-правова відповідальність - це застосування до правопорушника у разі вчинення ним протиправних дій або бездіяльності передбачених договором чи законом заходів державного примусу у вигляді додаткових цивільно-правових обов`язків майнового характеру (санкцій). Міри цивільно-правової відповідальності - це засоби вираження додаткових майнових обтяжень правопорушника. До мір відповідальності відносяться: (а) сплата неустойки (ст. 624 ЦК), (б) відшкодування збитків (ст. 22 ЦК) і (в) компенсація моральної шкоди (ст. 23 ЦК). Мірами відповідальності вважаються також втрата завдатку (ст. 571 ЦК), сплата процентів (ст: 625 ЦК) тощо.

Відповідальність є не єдиним, а лише одним із засобів впливу на особу, яка порушила зобов`язання. Інші правові наслідки порушення зобов`язання не є мірами відповідальності, а відносяться до мір захисту у вузькому розумінні. До мір захисту відносяться припинення зобов`язання внаслідок односторонньої відмови від зобов`язання, якщо це встановлено договором або законом (ст. 615 ЦК); розірвання договору (ст. 651 ЦК); зміна умов зобов`язання.

Отже, Банк застосував до Підприємця зміну умов зобов`язання, як міру захисту порушеного права.

При цьому, будь-яких мір цивільно-правової відповідальності Банком до Підприємця застосовано не було.

За викладеного, колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції про те, що підстави для застосування ст. 617 ЦК України до спірних правовідносин сторін - відсутні.

Колегія суддів також погоджується з тим, що питання цільового використання кредиту (для реконструкції бази відпочинку) не мають правового значення для вирішення питання про стягнення простроченого кредиту.

Натомість, колегія суддів звертає увагу Підприємця на те, що викладені ним обставини щодо неможливості здійснення підприємницької діяльності у зв`язку із розташуванням активів на окупованій території можуть слугувати підставою для відстрочення виконання рішення суду до моменту можливості використання майна. Одночасно, обов`язковим є подання доказів припинення здійснення підприємницької діяльності, відсутності доходів, незадовільного майнового стану, зумовленого військовою агресією рф тощо.

Згідно зі ст. 86 ГПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємозв`язок доказів у їх сукупності.

Частиною 1 ст. 269 ГПК України встановлено, що суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Відповідно до ст. 276 ГПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Враховуючи усі фактичні обставини справи, встановлені місцевим господарським судом та судом апеляційної інстанції, а також доводи апеляційної скарги, колегія суддів Північного апеляційного господарського суду дійшла висновку, що судове рішення господарського суду першої інстанції відповідає чинному законодавству та матеріалам справи, підстав для його скасування з мотивів, викладених в апеляційній скарзі, не вбачається.

Аналізуючи питання обсягу дослідження доказів і доводів сторін та їх відображення у судовому рішенні, суд спирається на висновки, яких дійшов Європейський суд з прав людини у рішенні від 18.07.2006 у справі «Проніна проти України», в якому Європейський суд з прав людини зазначив, що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення.

За змістом п. 41 висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до уваги Комітету Міністрів Ради Європи щодо якості судових рішень та висновків Європейського суду з прав людини, викладених у рішеннях у справах «Трофимчук проти України», «Серявін та інші проти України», очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а крім того, ще й від різних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах. З тим, щоб дотриматися принципу справедливого суду, обґрунтування рішення повинно засвідчити, що суддя справді дослідив усі основні питання, винесені на його розгляд.

Колегія суддів Північного апеляційного господарського суду, з огляду на викладене зазначає, що Фізичній особі-підприємцю Щуцькому Юрію Івановичу під час розгляду справи судом першої інстанції надано вичерпну відповідь на всі істотні питання, що виникають при кваліфікації спірних відносин як у матеріально-правовому, так і у процесуальному сенсах.

Згідно зі ст. 129 ГПК України витрати зі сплати судового збору за подання апеляційної скарги покладаються на заявника - Фізичну особу-підприємця Щуцького Юрія Івановича.

Керуючись ст.ст. 253-254, 269, 275-284 Господарського процесуального кодексу України, Північний апеляційний господарський суд

ПОСТАНОВИВ:

1. Апеляційну скаргу Фізичної особи-підприємця Щуцького Юрія Івановича на рішення Господарського суду міста Києва від 27.11.2023 у справі № 910/10484/23 - залишити без задоволення.

2. Рішення Господарського суду міста Києва від 27.11.2023 у справі №910/10484/23 - залишити без змін.

3. Матеріали справи №910/10484/23 повернути до Господарського суду міста Києва.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена до Верховного Суду в порядку та в строк, передбачені ст.ст. 287 - 289 ГПК України.

Повний текст постанови складено 04.04.2024.

Головуючий суддя А.О. Мальченко

Судді О.В. Агрикова

Т.П. Козир