У Х В А Л А

08 квітня 2024 року м. Чернігів справа № 927/885/17

Господарський суд Чернігівської області у складі судді А.С.Сидоренка, розглянувши в порядку письмового провадження матеріали зяви Акціонерного товариства «Полікомбанк» про перегляд судового рішення за нововиявленими обставинами по справі за заявою КРЕДИТОРА: Публічного акціонерного товариства «Полікомбанк» (код 19356610) 14000, м. Чернігів, вул. О.Молодчого, 46 ()
БОРЖНИК: Публічне акціонерне товариство Виробничо-торгова фірма «Сіверянка» (код 00310143)
14020, м. Чернігів, вул. Шевченка, 246-а ()
про визнання боржника банкрутом

ВСТАНОВИВ:

Публічним акціонерним товариством «Полікомбанк» (надалі - Кредитор) подана заява про порушення справи про банкрутство Публічного акціонерного товариства Виробничо-торгова фірма «Сіверянка» (надалі - Боржник) на підставі ст. 10 Закону України «Про відновлення платоспроможності боржника або визнання його банкрутом» (надалі - Закон про банкрутство), яка ухвалою Господарського суду Чернігівської області від 22.09.2017 була прийнята до розгляду.

Ухвалою Господарського суду Чернігівської області від 04.10.2017 порушено провадження у справі про банкрутство Публічного акціонерного товариства Виробничо-торгова фірма «Сіверянка», введено мораторій на задоволення вимог кредиторів, введено процедуру розпорядження майном боржника, розпорядником майна боржника призначено арбітражного керуючого Балєву О.О.

Ухвалою Господарського суду Чернігівської області від 12.12.2017 затверджено реєстр вимог кредиторів.

Постановою Господарського суду Чернігівської області від 25.08.2021, залишеною без змін постановою Північного апеляційного господарського суду від 10.11.2021 припинено процедуру розпорядження майном Публічного акціонерного товариства Виробничо-торгова фірма «Сіверянка» та повноваження розпорядника майна боржника Балєвої О.О.; боржника визнано банкрутом; відкрито ліквідаційну процедуру строком на дванадцять місяців; ліквідатором банкрута призначено арбітражного керуючого Бандолу О.О., зобов`язано ліквідатора виконати дії, передбачені розділом ІV «Ліквідаційна процедура» Кодексу України з процедур банкрутства, а також надати господарському суду ліквідаційний баланс та звіт про проведену роботу.

В подальшому строк ліквідаційної процедури та повноважень ліквідатора банкрута - арбітражного керуючого Бандоли О.О. неодноразово продовжувався, востаннє - ухвалою Господарського суду Чернігівської області від 28.02.2024 на шість місяців до 25.08.2024 включно.

25 березня 2024 року до Господарського суду Чернігівської області надійшла заява від 22.03.2024 № 1-06/586 Акціонерного товариства «Полікомбанк» про перегляд судового рішення за нововиявленими обставинами, якою заявник просить:

скасувати ухвалу Господарського суду Чернігівської області від 12.12.2017 у справі № 927/885/17, постановлену за результатами попереднього засідання, в частині визнання вимог Товариства з обмеженою відповідальністю «Ди-Версія» в розмірі 23 002 280,00 грн (3 200,00 грн витрат на оплату судового збору - І черга задоволення, 22 999 080,00 грн заборгованості) та включення їх до реєстру вимог кредиторів;

ухвалити в цій частині нове рішення, яким вимоги Товариства з обмеженою відповідальністю «Ди-Версія» відхилити;

зобов`язати ліквідатора Бандолу О.О. внести зміни до реєстру вимог кредиторів, пов`язані з відхиленням вимог Товариства з обмеженою відповідальністю «Ди-Версія»;

зобов`язати ліквідатора Бандолу О.О. скликати збори кредиторів протягом двох тижнів з дня винесення відповідної ухвали.

В обгрунтування даної заяви кредитор вказує, що постановою Північного апеляційного господарського суду від 05.03.2024, прийнятою за результатами розгляду апеляційної скарги Акціонерного товариства «Полікомбанк» на рішення Господарського суду Чернігівської області від 03.07.2023 у справі № 927/885/17 (927/559/23), дане рішення суду першої інстанції було скасовано та ухвалене нове рішення про задоволення позову, яким визнано недійсними з моменту укладення договір від 04.07.2007 № 63, укладений між Закритим акціонерним товариством Виробничо-торгова фірма «Сіверянка» та Приватним підприємством «Фірма «ЛКТ» та договір відступлення права вимоги боргу від 11.12.2013 № 112, укладений між Товариством з обмеженою відповідальністю «Ди-Версія», Приватним підприємством «Футбольний клуб «ЛКТ» та Публічним акціонерним товариством Виробничо-торгова фірма «Сіверянка».

Оскільки грошові вимоги Товариства з обмеженою відповідальністю «Ди-Версія» до ПАТ ВТФ «Сіверянка», які були визнані судом ухвалою від 12.12.2017, ґрунтувалися саме на підставі договору від 04.07.2007 № 63 та договору відступлення права вимоги боргу від 11.12.2013 № 112, то визнання цих договорів в судовому порядку недійсними, на думку АТ «Полікомбанк», є підставою для вибуття ТОВ «Ди-Версія» з спірних правовідносин з боржником.

АТ «Полікомбанк» вказує, що судом апеляційної інстанції були зроблені висновки про:

нереальність господарських операцій за договором від 04.07.2007 № 63;

існування зобов`язань банкрута за договором від 04.07.2007 № 63 (і, як наслідок, за договором від 11.12.2013 № 112) лише «на папері», що немає нічого спільного з реальним існуванням і виконанням таких зобов`язань;

те, що договори від 04.07.2007 № 63 і від 11.12.2013 № 112 не мали на меті встановлення правових наслідків, які встановлені законом для цих видів правочинів, а мали на меті виключно штучне збільшення кредиторів у справі про банкрутство ПАТ ВТФ «Сіверянка» і, відповідно, штучне збільшення кредиторських вимог, усунення реальних кредиторів від процесу прийняття рішень у справі про банкрутство;

фраудаторність і фіктивність цих правочинів і дію сторін цих правочинів з явним умислом, спрямованим на недопущення стягнення заборгованості з боржника у рамках процедури банкрутства.

АТ «Полікомбанк» вважає ці обставини нововиявленими і зазначає, що про них кредитор не міг знати на час постановлення ухвали від 12.12.2017, бо датою встановлення цих обставин є 13.03.2024 - дата отримання заявником повного тексту постанови Північного апеляційного господарського суду від 05.03.2024 в електронний кабінет ЄСІТС.

Згідно ч. 1, п. 1 ч. 2 ст. 320 Господарського процесуального кодексу України, рішення, постанови та ухвали господарського суду, Вищого суду з питань інтелектуальної власності, якими закінчено розгляд справи, а також ухвали у справах про банкрутство (неплатоспроможність), які підлягають оскарженню у випадках, передбачених Законом України «Про відновлення платоспроможності боржника або визнання його банкрутом», що набрали законної сили, можуть бути переглянуті за нововиявленими або виключними обставинами.

Підставами для перегляду судового рішення за нововиявленими обставинами є істотні для справи обставини, що не були встановлені судом та не були і не могли бути відомі особі, яка звертається із заявою, на час розгляду справи.

Статтею 321 Господарського процесуального кодексу України встановлено, що з підстави, визначеної п. 1 ч. 2 ст. 320 цього Кодексу, заяву про перегляд судового рішення за нововиявленими обставинами може бути подано учасниками справи протягом тридцяти днів з дня, коли особа дізналася або могла дізнатися про існування обставин, що стали підставою для перегляду судового рішення, однак не пізніше трьох років з дня набрання таким судовим рішенням законної сили.

Відповідно до ст. 118, 119 Господарського процесуального кодексу України, право на вчинення процесуальних дій втрачається із закінченням встановленого законом або призначеного судом строку. Заяви, скарги і документи, подані після закінчення процесуальних строків, залишаються без розгляду, крім випадків, передбачених цим Кодексом.

Суд за заявою учасника справи поновлює пропущений процесуальний строк, встановлений законом, якщо визнає причини його пропуску поважними, крім випадків, коли цим Кодексом встановлено неможливість такого поновлення.

Якщо інше не встановлено законом, заява про поновлення процесуального строку, встановленого законом, розглядається судом, у якому належить вчинити процесуальну дію, стосовно якої пропущено строк, без повідомлення учасників справи.

Одночасно із поданням заяви про перегляд судового рішення за нововиявленими обставинами АТ «Полікомбанк» подана заява про поновлення процесуального строку, встановленого законом, на її подання.

В обґрунтування заяви про поновлення процесуального строку заявник вказує, що приписом ч. 3 ст. 321 Господарського процесуального кодексу України визначено, що строки, визначені в частині другій цієї статті, не можуть бути поновлені (зокрема, трьохрічний строк з дня набрання судовим рішенням законної сили про перегляд якого подано заяву).

В той же час, рішенням Конституційного Суду України від 14 лютого 2024 року № 1-р(II)/2024 у справі № 3-41/2023(87/23) визнано такими, що не відповідають Конституції України (є неконституційними), пункт 2 частини другої, частину третю статті 321 Господарського процесуального кодексу України в тім, що вони унеможливлюють: 1) подання заяв про перегляд судового рішення у зв`язку з ухваленням Європейським судом із прав людини рішення після десяти років із дня набрання законної сили рішенням національного суду; 2) поновлення строку судом на подання заяви про перегляд рішення національного суду.

Цим же рішенням Конституційного Суду України встановлено, що приписи пункту 2 частини другої, частини третьої статті 321 Господарського процесуального кодексу України, визнані неконституційними в зазначеному аспекті, утрачають чинність через шість місяців із дня ухвалення Конституційним Судом України цього Рішення.

Таким чином, на думку заявника, у проміжку шестимісячного строку з дня ухвалення зазначеного рішення Конституційного Суду України (тобто, з 14.02.2024 по 14.08.2024) особа, якій сталі відомі істотні для справи (в якій така особа брала участь) обставини, що не були встановлені судом та не були і не могли бути відомі особі на час ухвалення судового рішення, що набрало законної сили більше трьох років тому, з одного боку не може пропустити передбачений п. 1 ч. 1 ст. 321 Господарського процесуального кодексу України тридцятиденний строк на подання заяви про перегляд судового рішення за нововиявленими обставинами. А з іншого боку, така особа не має підстав просити суд про поновлення пропущеного трирічного граничного строку на подання заяви про перегляд судового рішення за нововиявленими обставинами, передбаченого п. 1 ч. 2 ст. 321 Господарського процесуального кодексу України, у зв`язку з тим, що визнана неконституційною норма ч. 3 ст. 321 Господарського процесуального кодексу України наразі є чинною, але втратить чинність 14.08.2024.

Зазначені обставини створюють правову невизначеність у період з 14.02.2024 по 14.08.2024, що призводить до обмеження права на доступ до суду в розумінні ст. 6, 13 Європейської конвенції з прав людини.

За таких умов заявник вважає, що вправі звернутись до суду із заявою про поновлення строку, передбаченого ч. 3 ст. 321 Господарського процесуального кодексу України, із поважних причин: враховуючи тривалий строк розгляду справи про банкрутство ПАТ ВТФ «Сіверянка», у тому числі через розгляд в її межах інших позовів, введенням з 24.02.2022 воєнного стану на всій території України тощо, АТ «Полікомбанк» не могло знати, що обставини недійсності правочинів (які встановлюються лише судом у відповідному судовому рішенні про визнання правочинів недійсними) на підставі яких ТОВ «Ди-Версія» і стало кредитором, будуть встановлені судом більш ніж 6 років з дня винесення ухвали суду.

Ухвалою Господарського суду Чернігівської області від 29.03.2024 відкладено вирішення питання про поновлення Акціонерному товариству «Полікомбанк» встановленого законом строку на подання заяви про перегляд судового рішення за нововиявленими обставинами та прийняття її до розгляду до повернення матеріалів справи № 927/885/17 до Господарського суду Чернігівської області.

01 квітня 2024 року матеріали справи № 927/885/17 були повернуті до місцевого суду.

Розглянувши заяву АТ «Полікомбанк» про поновлення процесуального строку, встановленого законом, на подання заяви про перегляд судового рішення за нововиявленими обставинами, суд вважає, що вона не підлягає задоволенню, виходячи з наступного:

Так, ухвалою Господарського суду Чернігівської області від 04.10.2017 порушено провадження у справі про банкрутство Публічного акціонерного товариства Виробничо - торгова фірма «Сіверянка», визнано безспірні вимоги Публічного акціонерного товариства «Полікомбанк» в розмірі 7 515 716,75 грн. заборгованості та 16 000,00 грн. судового збору, введено мораторій на задоволення вимог кредиторів.

Ухвалою Господарського суду Чернігівської області від 12.12.2017 затверджено реєстр вимог кредиторів до якого включені, зокрема, вимоги Товариства з обмеженою відповідальністю «Ди-Версія» в розмірі 23 002 280,00 грн. (3 200,00 грн. витрат на оплату судового збору - І черга задоволення, 22 999 080,00 грн. заборгованості - ІV черга задоволення); Публічного акціонерного товариства «Полікомбанк» в розмірі 15 947 874,35 грн. (19 200,00 грн. витрат на оплату судового збору - І черга задоволення, 7 967 543,22 грн. заборгованості - ІV черга задоволення, 7 961 131,13 грн. пені - VІ черга задоволення). Крім того, окремо включено до реєстру вимог кредиторів вимоги Публічного акціонерного товариства «Полікомбанк» в розмірі 1 395 732,00 грн., які забезпечені заставою майна боржника і погашення яких здійснюється в позачерговому порядку за рахунок майна банкрута, що є предметом забезпечення.

Постановою Північного апеляційного господарського суду від 23.12.2020 по справі № 927/885/17 апеляційну скаргу ПАТ «Полікомбанк» на ухвалу Господарського суду Чернігівської області від 12.12.2017 року по справі № 927/885/17 залишено без задоволення, а ухвалу Господарського суду Чернігівської області від 12.12.2017 року по справі № 927/885/17 в частині визнання та включення вимог ТОВ «Ди-Версія» до реєстру вимог кредиторів ПАТ ВТФ «Сіверянка» (п. 3 та абз. 3 п. 8 резолютивної частини ухвали) залишено без змін.

Постановою Верховного Суду у складі колегії суддів Касаційного господарського суду від 19.05.2021 по справі № 927/885/17 касаційну скаргу АТ «Полікомбанк» також було залишено без задоволення, а ухвалу Господарського суду Чернігівської області від 12.12.2017 та постанову Північного апеляційного господарського суду від 23.12.2020 по справі № 927/885/17 залишено без змін.

Статтею 8 Закону України «Про відновлення платоспроможності боржника або визнання його банкрутом», чинного на момент постановлення ухвали суду від 12.12.2017, було визначено, що ухвали господарського суду, винесені у справі про банкрутство за наслідками розгляду господарським судом заяв, клопотань та скарг, а також постанова про визнання боржника банкрутом та відкриття ліквідаційної процедури можуть бути оскаржені в порядку, встановленому Господарським процесуальним кодексом України, з урахуванням особливостей, передбачених цим Законом.

В апеляційному порядку можуть бути оскаржені постанова про визнання боржника банкрутом та відкриття ліквідаційної процедури, усі ухвали місцевого господарського суду, прийняті у справі про банкрутство, крім випадків, передбачених Господарським процесуальним кодексом України та цим Законом.

Оскільки, ухвала Господарського суду Чернігівської області від 12.12.2017 про затвердження реєстру вимог кредиторів підлягала оскарженню і набрала законної сили, тому вона може бути переглянута за нововиявленими обставинами.

В той же час, ч. 4 ст. 8 Закону України «Про відновлення платоспроможності боржника або визнання його банкрутом» було встановлено, що ухвали та постанова про визнання боржника банкрутом та відкриття ліквідаційної процедури, прийняті господарським судом у справі про банкрутство, набирають законної сили з моменту їх прийняття, якщо інше не передбачено цим Законом.

Отже, ухвала Господарського суду Чернігівської області від 12.12.2017 набрала законної сили з моменту її прийняття, тобто з 12.12.2017.

Згідно ч. 1 ст. 119 Господарського процесуального кодексу України, суд за заявою учасника справи поновлює пропущений процесуальний строк, встановлений законом, якщо визнає причини його пропуску поважними, крім випадків, коли цим Кодексом встановлено неможливість такого поновлення.

Пунктом 1 ч. 2 ст. 321 Господарського процесуального кодексу України передбачено, що з урахуванням приписів частини першої цієї статті заява про перегляд судового рішення за нововиявленими або виключними обставинами може бути подана: з підстави, визначеної пунктом 1 частини другої статті 320 цього Кодексу, - не пізніше трьох років з дня набрання таким судовим рішенням законної сили.

При цьому, ч. 3 ст. 321 Господарського процесуального кодексу України визначено, що даний строк не може бути поновлений.

З урахуванням системного аналізу змісту статей 118, 119, 321 ГПК України суд вважає, що за своєю правовою природою встановлений пунктом 1 частини 2 статті 321 цього Кодексу строк у три роки є преклюзивним (припиняючим), тобто таким, сплив якого спричиняє припинення самого права, за реалізацією якого звертається особа, та він не може бути відновлений, незалежно від причин його пропуску. Таким чином, можливість поновлення 3-річного процесуального строку, встановленого частиною 2 статті 321 ГПК України, в межах якого учасник справи може подати заяву про перегляд рішення за нововиявленими обставинами, з підстав, визначених пунктом 1 частини 2 статті 320 цього Кодексу, процесуальним законом виключається (схожий правовий висновок викладено у постановах Верховного Суду від 15.11.2018 у справі № 910/9927/13, від 19.02.2019 у справі № 910/3600/14, від 11.02.2020 у справі № 15/282, від 10.12.2020 у справі № 914/2964/13, від 01.04.2021 у справі №910/6260/13, від 14.04.2021 у справі №926/767-б/15).

Суд враховує також усталену практику Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ), яка відповідно до статті 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» підлягає застосуванню як джерело права.

Зокрема, у справі "Пономарьов проти України" (Заява № 3236/03) ЄСПЛ зазначив, що правова система багатьох країн-членів передбачає можливість продовження строків, якщо для цього є обґрунтовані підстави. Разом з тим, якщо строк на ординарне апеляційне оскарження поновлений зі спливом значного періоду часу та за підстав, які не видаються переконливими, яку цій справі, де нібито складне економічне становище перешкоджало відповідачу сплатити державне мито (див. пункти 19 та 20), таке рішення може порушити принцип юридичної визначеності, так як і перегляд в порядку нагляду. Суд визнає, що вирішення питання щодо поновлення строку на оскарження перебуває в межах дискреційних повноважень національних судів, однак такі повноваження не є необмеженими. Від судів вимагається вказувати підстави. Однією із таких підстав може бути, наприклад, неповідомлення сторін органами влади про прийняті рішення у їхній справі. Проте навіть тоді можливість поновлення не буде необмеженою, оскільки сторони в розумні інтервали часу мають вживати заходів, щоб дізнатись про стан відомого їм судового провадження (див. mutatis mutandis, п. 27 рішення ЄСПЛ від 26 квітня 2007 року в справі "Олександр Шевченко проти України", заява № 8371/02, та ухвала ЄСПЛ від 14 жовтня 2003 року "Трух проти України" , заява № 50966/99). У кожній справі національні суди мають перевіряти, чи підстави для поновлення строків для оскарження виправдовують втручання у принцип res judicata, особливо яку цій справі, коли національне законодавство не обмежує дискреційні повноваження судів ні у часі, ні в підставах для поновлення строків.

У справі "Желтяков проти України" (Заява № 4994/04) ЄСПЛ наголошує, що ця справа стосується рішення щодо нового розгляду справи, провадження у якій було закінчено остаточним рішенням, у зв`язку з нововиявленими обставинами на вимогу сторони провадження. Така процедура сама по собі не суперечить принципові юридичної визначеності в тій мірі, в якій вона використовується для виправлення помилок правосуддя (див. п.п. 27- 28 рішення ЄСПЛ від 18 листопада 2004 року у справі "Правєдная проти Росії", заява № 69529/01, та п. 46 рішення ЄСПЛ від 6 грудня 2005 року у справі "Попов проти Молдови" № 2, заява № 19960/04). Однак, Суд повинен визначити, чи була така процедура застосована у спосіб, сумісний зі статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року (далі - Конвенція).

У справі "Пелевін проти України" ЄСПЛ вказав, що держава, яка створює суди апеляційної чи касаційної інстанцій, має забезпечити, щоб особи, які відповідають перед законом, мали можливість користуватись всіма фундаментальними гарантіями статті 6 Конвенції в провадженнях у цих судах (пункт 25 рішення ЄСПЛ від 17.01.1970 у справі "Делкурт проти Бельгії"). Суд повторює, що право на суд, одним з аспектів якого є право доступу до суду, не є абсолютним і може підлягати дозволеним за змістом обмеженням, зокрема, щодо умов прийнятності скарг. Такі обмеження не можуть зашкоджувати самій суті права доступу до суду, мають переслідувати легітимну мету, а також має бути обґрунтована пропорційність між застосованими засобами та поставленою метою (пункт 57 рішення ЄСПЛ від 28.05.1985 у справі "Ашінгдан проти Сполученого Королівства", Серія А, №93, та рішення ЄСПЛ від 18.11.2010 у справі "Мушта проти України").

Суд вважає за необхідне зазначити, що відповідно до усталеної практики ЄСПЛ (рішення від 19.02.2009 у справі "Христов проти України", від 03.04.2008 у справі "Пономарьов проти України", від 18.11.2004 у справі "Праведная проти Росії", від 09.11.2004 у справі "Науменко проти України", від 03.12.2003 у справі "Рябих проти Росії") щодо реалізації права на справедливий суд (пункт 1 статті 6 Конвенції) одним із фундаментальних аспектів верховенства права є принцип юридичної визначеності, який передбачає повагу до принципу res judicata - принципу остаточності рішень суду. Цей принцип наголошує, що жодна зі сторін не має права вимагати перегляду остаточного та обов`язкового рішення суду просто тому, що вона має на меті добитися нового слухання справи та нового її вирішення. Повноваження вищих судових органів стосовно перегляду мають реалізовуватися для виправлення судових помилок та недоліків судочинства, але не для здійснення нового судового розгляду. Перегляд не повинен фактично підміняти собою апеляцію, а сама можливість існування двох точок зору на один предмет не є підставою для нового розгляду. Винятки із цього принципу можуть мати місце лише за наявності підстав, обумовлених обставинами важливого та вимушеного характеру.

Відповідні висновки щодо застосування норм права викладені в постанові КГС ВС від 08.08.2022 у справі № 925/2073/13.

Рішенням Конституційного Суду України від 14 лютого 2024 року № 1-р(II)/2024 у справі № 3-41/2023(87/23) визнано такими, що не відповідають Конституції України (є неконституційними), пункт 2 частини другої, частину третю статті 321 Господарського процесуального кодексу України в тім, що вони унеможливлюють: 1) подання заяв про перегляд судового рішення у зв`язку з ухваленням Європейським судом із прав людини рішення після десяти років із дня набрання законної сили рішенням національного суду; 2) поновлення строку судом на подання заяви про перегляд рішення національного суду.

Цим же рішенням Конституційного Суду України встановлено, що приписи пункту 2 частини другої, частини третьої статті 321 Господарського процесуального кодексу України, визнані неконституційними в зазначеному аспекті, утрачають чинність через шість місяців із дня ухвалення Конституційним Судом України цього Рішення.

Однак, суд не може взяти до уваги посилання АТ «Полікомбанк» на дане Рішення Конституційного Суду України, виходячи з наступного:

Так, дане Рішення Конституційного Суду України було ухвалено у справі за конституційною скаргою Приватного підприємства «Генеральний будівельний менеджмент» про відповідність Конституції України (конституційність) пункту 2 частини другої, частини третьої статті 321 Господарського процесуального кодексу України (щодо гарантування захисту прав і свобод особи за рішенням Європейського суду з прав людини).

В п. 2 Рішення Конституційний Суд України вказав, що дослідивши зміст конституційної скарги, Конституційний Суд України встановив, що вона містить доводи щодо невідповідності Конституції України оспорюваних приписів статті 321 Кодексу лише в тім, що вони унеможливлюють подання заяв про перегляд судового рішення за такою виключною обставиною, як «встановлення міжнародною судовою установою, юрисдикція якої визнана Україною, порушення Україною міжнародних зобов`язань при вирішенні цієї справи судом» після «десяти років з дня набрання таким судовим рішенням законної сили» (пункт 2 частини другої) та поновлення судом строку на подання заяви про перегляд судового рішення (частина третя).

Ураховуючи наведене, Конституційний Суд України дійшов висновку, що предметом конституційного контролю в цій справі є пункт 2 частини другої та частина третя статті 321 Кодексу в тім, що вони унеможливлюють подання на підставі рішення Європейського суду з прав людини заяви про перегляд судового рішення, ухваленого національним судом, після десяти років із дня набрання останнім законної сили та поновлення судом зазначеного десятирічного строку на подання заяви про перегляд судового рішення, ухваленого національним судом.

В п. 3.4, 3.5 Рішення вказано, що Європейський суд із прав людини зазначив, що «одним із засадничих аспектів правовладдя є принцип юридичної визначеності, який встановлює дотримання принципу res judicata, тобто принципу остаточності судових рішень, згідно з яким жодна сторона не має права вимагати перегляду остаточного і обов`язкового судового рішення лише для проведення повторного розгляду та ухвалення нового рішення у справі; відступи від цього принципу виправдані, тільки якщо вони потрібні в обставинах суттєвого та переконливого характеру» [рішення у справі Устименко проти України / Ustimenko v. Ukraine від 29 жовтня 2015 року (заява № 32053/13), § 46].

Європейська Комісія «За демократію через право» (Венеційська Комісія) у Доповіді про правовладдя, ухваленій на її 86-му пленарному засіданні, яке відбулося 25-26 березня 2011 року [CDL-AD(2011)003rev], зазначила, що «юридична визначеність вимагає додержання принципу res judicata. Остаточні рішення національних судів не повинні оспорюватись. Цей принцип також вимагає виконання остаточних рішень судів . Системи, що допускають скасування остаточних рішень без переконливих підстав з публічного інтересу та дозволяють невизначеність у часі, є несумісними з принципом юридичної визначеності» (§ 46).

В п. 4.4 - 4.7, 5 Рішення вказано, що аналіз наведених норм Господарського процесуального кодексу України дає підстави виснувати, що унормування відносин щодо перегляду судових рішень у зв`язку з ухваленням Європейським судом із прав людини рішення, у якому встановлено порушення Конвенції, здійснено для розвитку та конкретизації приписів Конституції України, передусім частини першої статті 9, частини п`ятої статті 55, та з урахуванням вимоги юридичної визначеності в аспекті такого складника цієї вимоги, як принцип остаточності судових рішень (res judicata).

Конституційний Суд України вважає, що, унормовуючи в Кодексі відносини щодо перегляду судового рішення у зв`язку з ухваленням Європейським судом із прав людини рішення, у якому встановлено порушення Конвенції, законодавець прагнув забезпечити доконечну мету здійснення правосуддя - захист прав та свобод.

Водночас відповідно до оспорюваних приписів статті 321 Кодексу заява про перегляд судового рішення може бути подана з підстав, визначених частиною третьою статті 320 Кодексу, після ухвалення Європейським судом із прав людини рішення, у якому встановлено порушення Конвенції, лише протягом десяти років із дня набрання законної сили судовим рішенням, ухваленим національним судом (пункт 2 частини другої); зазначений десятирічний строк не може бути поновлений судом (частина третя).

За частиною першою статті 92 Конституції України виключно в законах України визначено гарантії прав і свобод (пункт 1); судочинство та порядок виконання судових рішень (пункт 14).

Конституційний Суд України виходить із того, що внормування у Кодексі відносин щодо перегляду судових рішень у зв' язку з ухваленням Європейським судом із прав людини рішення, у якому встановлено порушення Конвенції, є одним із законодавчих механізмів забезпечення дієвості принципу відповідальності держави перед людиною за свою діяльність, а право особи на такий перегляд є невід`ємним складником права на звернення після використання всіх національних засобів юридичного захисту за захистом своїх прав і свобод до відповідних міжнародних судових установ чи до відповідних органів міжнародних організацій, членом або учасником яких є Україна, гарантованого частиною п`ятою статті 55 Конституції України.

Подаючи заяву про перегляд судового рішення у зв`язку з ухваленням Європейським судом із прав людини рішення, у якому встановлено порушення Конвенції, особа, на користь якої ухвалено таке рішення, домагається насамперед усунення наслідків порушення її прав, гарантованих Конвенцією.

Україна як держава - учасниця Конвенції зобов`язана забезпечувати виконання остаточних рішень Європейського суду з прав людини, у яких установлено порушення Україною Конвенції.

Конституційний Суд України вважає, що конституційні приписи зобов`язують Україну запровадити ефективне та дієве внормування у Кодексі відносин щодо перегляду судових рішень у зв' язку з ухваленням Європейським судом із прав людини рішення, у якому встановлено порушення Конвенції.

Кодекс має містити приписи, що забезпечуватимуть можливість реального та практичного захисту прав і свобод у спосіб перегляду судових рішень, ухвалених національними судами, у зв' язку з ухваленням Європейським судом із прав людини рішення, у якому встановлено порушення Конвенції.

Ці приписи Кодексу не мають позбавляти особу права на реалізацію протягом розумного строку права на виконання рішення Європейського суду з прав людини, у якому встановлено порушення конвенційних прав цієї особи, у спосіб перегляду судових рішень, ухвалених національними судами.

Викладені міркування дають Конституційному Суду України підстави вважати, що визначений у Кодексі десятирічний строк на подання заяви про перегляд судових рішень у зв' язку з ухваленням Європейським судом із прав людини рішення, у якому встановлено порушення Конвенції, та неможливість поновлення судом такого строку ставлять реалізацію права, гарантованого частиною п`ятою статті 55 Конституції України, у залежність від обставин, на які не може вплинути особа, а саме від строку розгляду її заяви Європейським судом із прав людини.

З огляду на наведене Конституційний Суд України дійшов висновку, що приписи пункту 2 частини другої, частини третьої статті 321 Кодексу, які унеможливлюють перегляд судового рішення за заявою особи у зв' язку з ухваленням Європейським судом із прав людини рішення, у якому встановлено порушення Конвенції, після спливу десятирічного строку з дня набрання законної сили рішенням національного суду, та неможливість поновлення судом такого строку не забезпечують ефективної реалізації конституційних прав особи на судовий захист та на звернення після використання всіх національних засобів юридичного захисту за захистом своїх прав і свобод до відповідних міжнародних судових установ чи до відповідних органів міжнародних організацій, членом або учасником яких є Україна, тому суперечать вимогам статті 3, частини першої статті 8, частини першої статті 9, частин першої, п' ятої статті 55 Конституції України.

За частиною другою статті 152 Конституції України, статтею 91 Закону України «Про Конституційний Суд України» закони, інші акти або їх окремі норми, визнані неконституційними, утрачають чинність із дня ухвалення Конституційним Судом України рішення про їх неконституційність, якщо інше не встановлено самим рішенням, але не раніше дня його ухвалення.

Установивши невідповідність Конституції України (неконституційність) пункту 2 частини другої, частини третьої статті 321 Кодексу в тім, що вони унеможливлюють подання заяви про перегляд судового рішення у зв`язку з ухваленням Європейським судом із прав людини рішення після десяти років із дня набрання законної сили рішенням національного суду та поновлення судом строку на подання заяви про перегляд рішення національного суду для забезпечення юридичної визначеності у відносинах, та зважаючи на те, що Верховній Раді України потрібен достатній строк для внесення змін до Кодексу, Конституційний Суд України вважає за потрібне відтермінувати втрату чинності цими приписами Кодексу.

Враховуючи вищевикладене слід дійти висновку, що Рішенням Конституційного Суду України від 14 лютого 2024 року № 1-р(II)/2024 у справі № 3-41/2023(87/23) частина третя статті 321 Господарського процесуального кодексу України визнана такою, що не відповідає Конституції України (є неконституційною) лише в аспекті унеможливлення поновлення строку судом на подання заяви про перегляд рішення національного суду за виключними обставинами у зв`язку з ухваленням Європейським судом із прав людини рішення після десяти років із дня набрання законної сили рішенням національного суду.

В цьому Рішенні Конституційний Суд України жодним чином не вказав, що частина третя статті 321 Господарського процесуального кодексу України, яка унеможливлює поновлення строку судом на подання заяви про перегляд рішення суду за нововиявленими обставинами у зв`язку з виявленням істотних для справи обставин, що не були встановлені судом та не були і не могли бути відомі особі, яка звертається із заявою, на час розгляду справи, після трьох років з дня набрання таким судовим рішенням законної сили є неконституційною.

Такі висновки суду прямо ґрунтуються на змісті мотивувальної частини Рішення Конституційного Суду України від 14 лютого 2024 року № 1-р(II)/2024 у справі № 3-41/2023(87/23), а також на резолютивній частині цього Рішення.

Враховуючи положення ч. 4 ст. 8 Закону України «Про відновлення платоспроможності боржника або визнання його банкрутом», ухвала Господарського суду Чернігівської області від 12.12.2017 набрала законної сили з моменту її прийняття, тобто з 12.12.2017.

За змістом ч. 1, 2, 4 ст. 116 Господарського процесуального кодексу України, перебіг процесуального строку починається з наступного дня після відповідної календарної дати або настання події, з якою пов`язано його початок. Строк, обчислюваний роками, закінчується у відповідні місяць і число останнього року строку. Якщо закінчення строку припадає на вихідний, святковий чи інший неробочий день, останнім днем строку є перший після нього робочий день.

Зважаючи на правила обчислення процесуальних строків, трьохрічний строк для подання заяви про перегляд за нововиявленими обставинами ухвали Господарського суду Чернігівської області від 12.12.2017 закінчився 14.12.2020.

Оскільки ч. 3 ст. 321 Господарського процесуального кодексу України встановлено неможливість поновлення процесуального строку на подання заяви про перегляд рішення суду за нововиявленими обставинами у зв`язку з виявленням істотних для справи обставин, що не були встановлені судом та не були і не могли бути відомі особі, яка звертається із заявою, на час розгляду справи, після трьох років з дня набрання таким судовим рішенням законної сили, заява АТ «Полікомбанк» про поновлення процесуального строку не підлягає задоволенню.

Керуючись ст. 2 Кодексу України з процедур банкрутства, ст. 116, 118, 119, 233, 234, 240, 320, 321 Господарського процесуального кодексу України, господарський суд

УХВАЛИВ:

Відмовити Акціонерному товариству «Полікомбанк» у поновленні процесуального строку на подання заяви про перегляд за нововиявленими обставинами ухвали Господарського суду Чернігівської області від 12.12.2017 у справі № 927/885/17.

Заяву від 22.03.2024 № 1-06/586 Акціонерного товариства «Полікомбанк» про перегляд за нововиявленими обставинами ухвали Господарського суду Чернігівської області від 12.12.2017 у справі № 927/885/17 залишити без розгляду.

Ухвала набирає законної сили з моменту її підписання та може бути оскаржена до Північного апеляційного господарського суду у строк, встановлений ч. 1 ст. 256 Господарського процесуального кодексу України, шляхом подання апеляційної скарги безпосередньо до суду апеляційної інстанції.

Дата набрання ухвалою законної сили - 08.04.2024.

Суддя А.С.Сидоренко