ПІВНІЧНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"03" квітня 2024 р. Справа№ 910/12413/23

Північний апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючого: Суліма В.В.

суддів: Гаврилюка О.М.

Майданевича А.Г.

при секретарі судового засідання : Шевченко Н.А.

за участю представників сторін:

від позивача: Байправ М.С.;

від відповідача: Хоружа Н.В.,

розглянувши апеляційну скаргу Акціонерного товариства "Укрпошта"

на рішення Господарського суду міста Києва від 30.11.2023 року (повний текст рішення складено 11.12.2023 року)

у справі №910/12413/23 (суддя Підченко Ю.О.)

за позовом Приватного акціонерного товариства "СТРАХОВА ГРУПА "ТАС"

до Акціонерного товариства "Укрпошта"

про стягнення 482 498,00 грн

ВСТАНОВИВ:

Приватне акціонерне товариство "Страхова група "ТАС" (далі - позивач) звернулося до Господарського суду міста Києва з позовом до Акціонерного товариства "Укрпошта" (далі - відповідач) про відшкодування шкоди в порядку суброгації в розмірі 482 498,00 грн.

Позовні мотивовані тим, що відповідач не здійснив виплати відшкодування за шкоду заподіяну майну потерпілого.

Рішенням Господарського суду міста Києва від 30.11.2023 року у справі №910/12413/23 позов Приватного акціонерного товариства "СТРАХОВА ГРУПА "ТАС" задоволено. Стягнуто з Акціонерного товариства "Укрпошта" на користь Приватного акціонерного товариства "СТРАХОВА ГРУПА "ТАС" суму страхового відшкодування в розмірі 482 498,00 грн та витрати зі сплати судового збору в розмірі 7 237,47 грн.

Не погоджуючись із вказаним рішенням суду першої інстанції, Акціонерне товариство "Укрпошта" звернулося до Північного апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою, відповідно до якої просить рішення Господарського суду міста Києва від 30.11.2023 року у справі №910/12413/23 скасувати та ухвалити нове рішення суду, яким у задоволенні позовних вимог відмовити повністю.

Апеляційна скарга мотивована тим, що Господарський суд міста Києва, визнав обставини встановленими, які є недоведеними і мають значення для справи, неправильно застосував норми матеріального та процесуального права, зокрема ст. 236 Господарського процесуального кодексу України.

Так, скаржник вказав, що сума страхового відшкодування, виплаченого позивачем страхувальнику 582498,00 грн значно перевищує вартість матеріального збитку заподіяного власнику після аварійного пошкодження КТЗ - 428821,96 грн, що визначена суб`єктом оціночної діяльності у звіті про визначення вартості матеріального збитку №5876 від 01.09.2020 року.

Крім того, за твердженням представника скаржника, Верховним Судом України запропоновано альтернативні варіанти визначення розміру шкоди, а саме, або висновок судової авто товарознавчої експертизи, або відповідними документами станції технічного обслуговування, на якій проводився ремонт автомобіля.

Враховуючи висновки, викладені у постанові Верховного Суду від 06.07.2018 року у справі №924/675/17, у постанові Верховного Суду від 07.07.2020 року у справі №910/4790/19 належним та допустимими доказом фактичного розміру шкоди є звіт про визначення вартості матеріального збитку №5876 від 01.09.2020 року, згідно висновком якого вартість матеріального збитку заподіяного власнику після аварійного пошкодження КТЗ Williq 3s-3405 д.р.н. НОМЕР_1 станом на 15.10.2019 року на запасні частини складає - 428821,96 грн (з ПДВ).

До того ж, скаржник вважає, що розмір шкоди, що підлягає стягненню з відповідача слід визначити за мінусом франшизи, що становить 10000,00 грн. Крім того, у даному позивачем звіті про оцінку КТЗ неправомірно враховано ПДВ при визначенні розміру матеріального збитку.

Також, за твердженням скаржника, висновки викладені у звіті не можна вважати достовірними, так як розрахунок матеріального збитку зроблено не на дату ДТП - 04.10.2019 року, а станом на 15.10.2019 року і відповідно ціни для ремонтної калькуляції застосовані станом на 15.10.2019 року.

Відповідно до витягу з протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 08.01.2024 року апеляційну скаргу передано на розгляд колегії суддів у складі: головуючий суддя - Сулім В.В., судді: Майданевич А.Г., Гаврилюк О.М.

Ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 09.01.2024 року апеляційну скаргу Акціонерного товариства "Укрпошта" на рішення Господарського суду міста Києва від 30.11.2023 у справі № 910/12413/23 залишено без руху.

Апелянтом протягом десяти днів з дня вручення ухвали про залишення апеляційної скарги без руху було усунено недоліки та подано до суду докази сплати судового збору у встановленому розмірі.

Відтак, скаржником усунено недоліки поданої апеляційної скарги.

Північний апеляційний господарський суд відкрив апеляційне провадження за апеляційною скаргою Акціонерного товариства "Укрпошта" на рішення Господарського суду міста Києва від 30.11.2023 року у справі №910/12413/23 своєю ухвалою від 16.01.2024 року.

31.01.2024 року через відділ забезпечення документообігу суду та моніторингу виконання документів від представника позивача до суду надійшов відзив на апеляційну скаргу, відповідно до якого представник позивача просив суд апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення господарського суду без змін.

При цьому, представник позивача, зокрема зазначив, що скаржник безпідставно загострює увагу на самому звіті, що і даному випадку фактично є лише попереднім оціночним документом, в якому зазначається про можливу, але не кінцеву суму, що може бути витрачена на відновлення транспортного засобу, а реальним підтвердженням виплати страхового відшкодування страхувальнику є платіжний документ про здійснення такої виплати.

Крім того, за твердженням представника позивача, договором добровільного страхування наземного транспорту ПК/21 №А499112 від 27.02.2019 року п. 3. п.п. 3.2 передбачено франшизу у розмірі 1% від вартості майна - 10000,00 грн , яка відповідно до страхового акту №09135/01/920 від 27.04.2020 року була вирахувана при виплаті страхового відшкодування клієнту.

При цьому, за твердженням представника позивача, оскільки, транспортний засіб не підлягає відновлювальному ремонту та виплата здійснювалась, відповідно до додаткової угоди від 10.03.2020 року, на стадії виплати страхового відшкодування по факту настання страхового випадку до договору добровільного страхування наземного транспорту ПК/21 №А499112, на рахунок страхувальника - Товариства з обмеженою відповідальністю «ГЛУСКО-РІТЕЙЛ», виплата проводилась без ПДВ, що підтверджується платіжною інструкцією №95998 від 30.04.2020 року.

13.02.2024 року через відділ забезпечення документообігу суду та моніторингу виконання документів від представника скаржника до суду надійшла відповідь на відзив на апеляційну скаргу, відповідно до якого представник скаржника, зокрема, зазначив, що згідно звіту про визначення вартості матеріального збитку, завданого власнику колісного транспортного засобу вих. №5876 від 01.09.2020 року вартість матеріального збитку, заподіяного власнику, після аварійного пошкодження КТЗ Williq 3s-3405 д.р.н. НОМЕР_1 станом на 15.10.2019 року дорівнює з урахуванням ПДВ на запасні частини, але без врахування ВТВ - 428821,96 грн, тому виплата страхового відшкодування у розмірі 582498,00 грн є необґрунтованою.

28.02.2024 року в судовому засіданні Північного апеляційного господарського суду була оголошена перерва на підставі ст. 216 Господарського процесуального кодексу України.

13.02.2024 року через відділ забезпечення документообігу суду та моніторингу виконання документів від представника позивача до суду надійшли додаткові пояснення у справі, відповідно до якого представник позивача, зокрема зазначив, що в договорі КАСКО може бути передбачено, що розмір страхового відшкодування може визначатись не лише на підставі Методики, а й, наприклад, на підставі калькуляцій самої страхової компанії, де відповідно при розрахунку страхова компанія може не застосовувати Коефіцієнт.

Отже, страховик за договором обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності відшкодовує не повну вартість відновлювального ремонту, а з урахуванням коефіцієнта фізичного зносу (ст. 29 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів».

Разом з тим, власник пошкодженого внаслідок дорожньо-транспортної пригоди транспортного засобу має право на відшкодування у повному обсязі завданої йому майнової шкоди. Якщо цивільна відповідальність заподіювача шкоди була застрахована, але розміру страхового відшкодування не вистачає для повного відшкодування завданої майнової шкоди, у тому числі й у разі встановлення законодавчих обмежень щодо відшкодування шкоди страховиком, то у такому разі майнова шкода повинна бути відшкодована особою, яка завдала шкоду, у загальному порядку.

Аналогічна правова позиція висловлена Верховним Судом України у постанові від 16.12.2015 року у справі №6-760цс15, постанові Верховного Суду від 04.03.2020 року у справі №331/6395/18, від 21.02.2020 року у справі №755/5374/18.

13.03.2024 року через відділ забезпечення документообігу суду та моніторингу виконання документів до суду від представника позивача надійшли додаткові пояснення по справі відповідно до яких останній, зокрема, зазначив, що якщо потерпілий звернувся до страховика і одержав страхове відшкодування, але його недостатньо для повного відшкодування шкоди, деліктне зобов`язання зберігається до виконання особою, яка завдала шкоди, свого обов`язку згідно зі ст. 1194 Цивільного кодексу України - відшкодування потерпілому різниці між фактичним розміром і страховою виплатою страховим відшкодуванням) , яка ним одержана від страховика.

У зв`язку із зазначеним деліктне зобов`язання між потерпілим і особою, яка завдала шкоди, не припинилось виконанням, проведеним належним чином (ст. 599 Цивільного кодексу України, і особа ,яка завдала шкоди, зобов`язана відшкодувати потерпілому різницю між фактичним розміром шкоди і страховою виплатою (страховим відшкодуванням), яка ним одержана від страховика (така правова позиція викладена Верховним Судом у постанові від 21.02.2018 року по справі №760/19377/15-ц).

При цьому, за твердженням представника позивача, виплата страхового відшкодування відповідно до додаткової угоди від 10.03.2020 року на стадії виплати страхового відшкодування по факту настання страхового випадку до договору добровільного страхування наземного транспорту ПК/21 №А499112, є компромісною виплато, тобто такою, що була визначена домовленістю між страховиком і страхувальником.

Водночас, представник позивача зауважив, що завдання потерпілому шкоди особою, цивільна відповідальність якої застрахована, внаслідок дорожньо-транспортної пригоди породжує деліктне зобов`язання, в якому праву потерпілого (кредитора) вимагати відшкодування завданої шкоди в повному обсязі кореспондується відповідний обов`язок боржника (особи, яка завдала шкоди). Водночас така дорожньо-транспортна пригода слугує підставою для виникнення договірного зобов`язання згідно з договором обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів, в якому потерпілий так само має право вимоги до боржника - в договірному зобов`язанні ним є страховик.

Разом із тим, зазначені зобов`язання не виключають одне одного. Деліктне зобов`язання - первісне, основне зобов`язання, в якому діє загальний принцип відшкодування шкоди в повному обсязі.

02.04.2024 року через відділ забезпечення документообігу суду та моніторингу виконання документів до суду від представника скаржника надійшли додаткові пояснення по справі відповідно до яких останній, зокрема, зазначив, що позивачем не було надано доказів та документів, які б підтверджували обставину того, що в дійсності пошкоджений та застрахований транспортний засіб Williq 3s-3405 д.р.н. НОМЕР_1 потерпілого страхувальника був реально та об`єктивно відремонтований на СТО.

Крім того, за твердженням представника скаржника, не знаходять свого підтвердження обґрунтування позивача, що відповідач зобов`язаний відшкодувати йому суму страхового відшкодування з врахуванням вартості відновлювального ремонту саме у розмірі 618932,26 грн, як визначено у звіті.

Представник скаржника в судовому засіданні 03.04.2024 року Північного апеляційного господарського суду підтримав доводи апеляційної скарги та просив її задоволенні, рішення господарського суду першої інстанції скасувати.

Представник позивача в судовому засіданні 03.04.2024 року Північного апеляційного господарського суду заперечував проти доводів апеляційної скарги та просив відмовити в її задоволенні, рішення господарського суду першої інстанції залишити без змін.

Відповідно до ст. 269 Господарського процесуального кодексу України, суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї. Докази, які не були подані до суду першої інстанції, приймаються судом лише у виняткових випадках, якщо учасник справи надав докази неможливості їх подання до суду першої інстанції з причин, що об`єктивно не залежали від нього.

Суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права. У суді апеляційної інстанції не приймаються і не розглядаються позовні вимоги та підстави позову, що не були предметом розгляду в суді першої інстанції.

Розглянувши доводи апеляційної скарги, заслухавши пояснення представників позивача та відповідача, перевіривши матеріали справи, дослідивши докази, проаналізувавши на підставі встановлених фактичних обставин справи правильність застосування судом першої інстанції норм законодавства, колегія суддів встановила наступне.

Як вбачається з матеріалів справи, 27.02.2019 року між Приватним акціонерним товариством "Страхова група "ТАС" (страховик) та Товариством з обмеженою відповідальністю «ГЛУСКО РІТЕЙЛ» (страхувальник) було укладено договір добровільного страхування наземного транспорту ПК/21 № А 499112 (далі - договір), предметом якого є майнові інтереси страхувальника, що не суперечать чинному законодавству України, пов`язані з володінням, користуванням та/або розпорядженням транспортними засобами, в тому числі сідлового тягачу Scania G 380 д/н НОМЕР_2 з напівпричепом Willig 3S 3405 д/н НОМЕР_1 .

04.10.2019 року на трасі Н24 132 км. в районі Вознесенського району сталася дорожньо-транспортна пригода (надалі - ДТП) за участю автомобіля Scania G 380 д/н НОМЕР_2 з напівпричепом Willig 3S 3405 д/н НОМЕР_1 , яким керував ОСОБА_1 та автомобіля Iveco д/н НОМЕР_3 , VINcode НОМЕР_4 яким керував ОСОБА_2 .

Внаслідок вказаної ДТП було пошкоджено застрахований транспортний засіб Scania G 380 д/н НОМЕР_2 з напівпричепом Willig 3S 3405 д/н НОМЕР_1 .

Постановою Шевченківського районного суду м. Києва від 23.10.2019 року у справі № 761/40312/19, ОСОБА_2 було визнано винним у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого ст. 124 Кодексу України про адміністративні правопорушення (порушення водіями правил дорожнього руху, що спричинило пошкодження транспортних засобів).

Тобто, як правильно встановлено судом першої інстанції, вина водія транспортного засобу Iveco д/н НОМЕР_5, VINcode - НОМЕР_4 ОСОБА_2 у дорожньо-транспортній пригоді встановлена постановою Шевченківського районного суду м. Києва від 23.10.2019 року у справі № 761/40312/19.

Відповідно до ч. 6 ст. 75 Господарського процесуального кодексу України визначено, що обвинувальний вирок суду в кримінальному провадженні або постанова суду, якою особу притягнуто до адміністративної відповідальності у справі про адміністративне правопорушення, які набрали законної сили, є обов`язковими для господарського суду, що розглядає справу про правові наслідки дій чи бездіяльності особи, стосовно якої ухвалений вирок або постанова суду, лише в питанні, чи мали місце ці дії (бездіяльність) та чи вчинені вони цією особою.

30.04.2020 року позивач на підставі заяви про настання випадку № 19179/01/2019/90 від 07.10.20219 року, страхового акту № 09135/01/920 від 27.04.2020 року та додаткової угоди від 10.03.2020 року, на стадії виплати страхового відшкодування по факту настання страхового випадку до договору добровільного страхування наземного транспорту ПК/21 № А 499112, здійснив виплату страхового відшкодування у розмірі 582 498,00 грн, що підтверджується платіжною інструкцією № 95998 від 30.04.2020 року (а.с. 40).

Цивільно-правова відповідальність водія транспортного засобу Iveco д/н НОМЕР_3 , VINcode - НОМЕР_4 була застрахована в Публічному акціонерному товаристві «Національна акціонерна страхова компанія «ОРАНТА» за полісом обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів АМ № 9631529 (далі - поліс), за яким останнє взяло на себе обов`язок здійснити відшкодування шкоди заподіяної третім особам внаслідок експлуатації автомобіля Iveco д/н НОМЕР_3 , VINcode - НОМЕР_4 , особою відповідальність якої застрахована. Полісом передбачено ліміт відповідальності за шкоду, заподіяну майну потерпілих у розмірі - 100 000,00 грн та франшиза у розмірі - 0 грн.

Враховуючи вищевикладене, 23.09.2020 року позивач звернувся до Публічного акціонерного товариства «Національна акціонерна страхова компанія «ОРАНТА» із заявою про виплату страхового відшкодування вих. № 02029/9220.

У відповідь на дану заяву, 09.10.2020 року Публічним акціонерним товариством «Національна акціонерна страхова компанія «ОРАНТА» було здійснено виплату страхового відшкодування, відповідно до вимог ст. 22 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» на користь позивача у розмірі 100 000, 00 грн.

Відповідно до ч. 1 ст. 13 Господарського процесуального кодексу України судочинство у господарських судах здійснюється на засадах змагальності сторін.

Згідно ч.ч. 1, 2 ст. 1187 Цивільного кодексу України передбачено, що джерелом підвищеної небезпеки є діяльність, пов`язана з використанням, зберіганням або утриманням транспортних засобів, механізмів та обладнання, використанням, зберіганням хімічних, радіоактивних, вибухо- і вогненебезпечних та інших речовин, утриманням диких звірів, службових собак та собак бійцівських порід тощо, що створює підвищену небезпеку для особи, яка цю діяльність здійснює, та інших осіб. Шкода, завдана джерелом підвищеної небезпеки, відшкодовується особою, яка на відповідній правовій підставі (право власності, інше речове право, договір підряду, оренди тощо) володіє транспортним засобом, механізмом, іншим об`єктом, використання, зберігання або утримання якого створює підвищену небезпеку.

Відповідно до ч. 1 ст. 16 Закону України «Про страхування» договір страхування - це письмова угода між страхувальником і страховиком, згідно з якою страховик бере на себе зобов`язання у разі настання страхового випадку здійснити страхову виплату страхувальнику або іншій особі, визначеній у договорі страхування страхувальником, на користь якої укладено договір страхування (подати допомогу, виконати послугу тощо), а страхувальник зобов`язується сплачувати страхові платежі у визначені строки та виконувати інші умови договору. Дана норма кореспондується із ст. 979 Цивільного кодексу України, якою визначено, що за договором страхування страховик зобов`язується у разі настання певної події (страхового випадку) виплатити страхувальникові або іншій особі, визначеній у договорі, грошову суму (страхову виплату), а страхувальник зобов`язується сплачувати страхові платежі та виконувати інші умови договору.

Статтею 993 Цивільного кодексу України та ст. 27 Закону України "Про страхування" передбачено, що до страховика, який виплатив страхове відшкодування за договором майнового страхування, у межах фактичних витрат переходить право вимоги, яке страхувальник або інша особа, що одержала страхове відшкодування, має до особи, відповідальної за завдані збитки.

У разі виплати страховою компанією страхового відшкодування до неї у межах фактичних витрат від потерпілої особи переходить право вимоги до особи, відповідальної за завдані збитки. В таких правовідносинах відбувається передача (перехід) права вимоги від страхувальника (вигодонабувача) до страховика (суброгація). Нового зобов`язання з відшкодування збитків при цьому не виникає, оскільки відбувається заміна кредитора, а саме потерпілий (страхувальник) передає страховику своє право вимоги до особи, відповідальної за заподіяння шкоди.

Таким чином, за суброгацією відбувається лише зміна осіб у вже наявному зобов`язанні (зміна активного суб`єкта) зі збереженням самого зобов`язання. Це означає, що одна особа набуває прав і обов`язків іншої особи у конкретних правовідносинах. У процесуальному відношенні страхувальник передає свої права страховику на підставі договору і сприяє реалізації останнім прийнятих суброгаційних прав.

Аналогічна правова позиція викладена у постанові Великої Палати Верховного Суду від 04.07.2018 року у справі № 755/18006/15-ц (провадження № 14-176цс18).

Тобто, як правильно встановлено судом першої інстанції, у зобов`язанні відбулася заміна кредитора: потерпілий передав страховику своє право вимоги до особи відповідальної за спричинення шкоди.

Згідно п. 9.4. ст. 9 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» страхові виплати за договорами обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності обмежуються страховими сумами, які діяли на дату укладення договору та зазначені в договорі страхування.

Відповідно до частини першої ст. 1166 Цивільного кодексу України шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала.

Шкода, завдана джерелом підвищеної небезпеки, відшкодовується особою, яка на відповідній правовій підставі (право власності, інше речове право, договір підряду, оренди тощо) володіє транспортним засобом, механізмом, іншим об`єктом, використання, зберігання або утримання якого створює підвищену небезпеку (ч. 2 ст. 1187 Цивільного кодексу України).

Керуючись ст. 1194 Цивільного кодексу України, згідно якої особа, яка застрахувала свою цивільну відповідальність, у разі недостатньої страхової виплати (страхового відшкодування) для повного відшкодування завданої нею шкоди зобов`язана сплатити різницю між фактичним розміром шкоди і страховою виплатою (страховим відшкодуванням).

Відповідно до ч. 1 ст. 1172 Цивільного кодексу України, юридична або фізична особа відшкодовує шкоду, завдану їхнім працівником під час виконання ним своїх трудових (службових) обов`язків.

Враховуючи вищевикладене та згідно з ч. 1 ст. 1172 Цивільного кодексу України відшкодування шкоди, спричиненої з вини ОСОБА_2 , працюючого водієм дирекції «Автотранспошта» Акціонерного товариства «Укрпошта» (відповідно до адміністративних матеріалів та постанови суду) під час виконання ним своїх трудових обов`язків, покладається саме на Акціонерне товариство «Укрпошта».

Спірні правовідносини є деліктним зобов`язанням, стосуються відшкодування роботодавцем шкоди, завданої його працівником під час виконання ним трудових обов`язків внаслідок ДТП, та регулюються положеннями статей 1166, 1187, 1188, 1172 Цивільного кодексу України.

При цьому, колегія суддів приймає до уваги твердження позивача викладене у відзиві на апеляційну скаргу, що завдання потерпілому шкоди особою, цивільна відповідальність якої застрахована, внаслідок дорожньо-транспортної пригоди породжує деліктне зобов`язання, в якому праву потерпілого (кредитора) вимагати відшкодування завданої шкоди в повному обсязі кореспондується відповідний обов`язок боржника (особи, яка завдала шкоди). Водночас така дорожньо-транспортна пригода слугує підставою для виникнення договірного зобов`язання згідно з договором обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів, в якому потерпілий так само має право вимоги до боржника - в договірному зобов`язанні ним є страховик.

Разом із тим, зазначені зобов`язання не виключають одне одного. Деліктне зобов`язання - первісне, основне зобов`язання, в якому діє загальний принцип відшкодування шкоди в повному обсязі.

Як вбачається з матеріалів справи, 09.02.2021 року позивач звернувся до Акціонерного товариства «Укрпошта» із досудовою вимогою про відшкодування шкоди завданої внаслідок дорожньо-транспортної пригоди вих. № 00561/9221 (далі - Заява), яка супроводжувалася пакетом документів необхідних та достатніх для прийняття рішення, що підтверджується витягом з Реєстру поштових відправлень за 11.02.2021 року (наявне в матеріалах справи).

Так, за твердженням позивача, станом на день написання даної позовної заяви відповідач не здійснив виплати відшкодування за шкоду заподіяну майну потерпілого в розмірі 482 498,00 грн.

Відповідно до ч. 2 ст. 1192 Цивільного кодексу України встановлено, що розмір збитків, які підлягають відшкодуванню потерпілому, визначається відповідно до реальної вартості втраченого майна на момент розгляду справи або виконання робіт, необхідних для відновлення пошкодженої речі.

Статтею 9 Закону України «Про страхування» передбачено, що франшиза - це частина збитків, що не відшкодовується страховиком згідно з договором страхування.

Як було зазначено вище, за страховим актом позивачем здійснено виплату страхового відшкодування на користь страхувальника у розмірі 582 498,00 грн.

Згідно ст. 29 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» у зв`язку з пошкодженням транспортного засобу відшкодовуються витрати, пов`язані з відновлювальним ремонтом транспортного засобу з урахуванням зносу, розрахованого у порядку, встановленому законодавством, включаючи витрати на усунення пошкоджень, зроблених навмисно з метою порятунку потерпілих внаслідок дорожньо-транспортної пригоди, з евакуацією транспортного засобу з місця дорожньо-транспортної пригоди до місця проживання того власника чи законного користувача транспортного засобу, який керував транспортним засобом у момент дорожньо-транспортної пригоди, чи до місця здійснення ремонту на території України. Якщо транспортний засіб необхідно, з поважних причин, помістити на стоянку, до розміру шкоди додаються також витрати на евакуацію транспортного засобу до стоянки та плата за послуги стоянки.

За змістом пунктів 1.6, 8.1 та 8.3 Методики товарознавчої експертизи та оцінки колісних транспортних засобів, затвердженої наказом Міністерства юстиції України та Фонду державного майна України від 24.11.2003 року №142/5/2092 (далі - Методика) відновлювальний ремонт (або ремонт) - це комплекс операцій щодо відновлення справності або роботоздатності колісного транспортного засобу чи його складника(ів) та відновлення їхніх ресурсів. Ремонт здійснюється методами відновлення чи заміни складових частин. Для визначення вартості матеріального збитку, завданого власнику колісного транспортного засобу, застосовуються витратний підхід і метод калькуляції вартості відновлювального ремонту. Вартість матеріального збитку визначається як сума вартості відновлювального ремонту з урахуванням значення коефіцієнта фізичного зносу складників колісного транспортного засобу та величини втрати товарної вартості.

Якщо для відновлення пошкодженого у ДТП транспортного засобу ремонт здійснюється методом заміни складових частин, що були пошкоджені, на нові, страховик за договором обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності відшкодовує не повну вартість цих складових частин, а з урахуванням коефіцієнта фізичного зносу складників аварійно пошкодженого транспортного засобу, та за мінусом франшизи.

Аналогічна правова позиція викладена у постанові Верховного Суду від 06.07.2018 року у справі № 924/675/17.

Відповідно до пунктів 7.38, 7.39 Методики при визначені розміру коефіцієнта зносу КТЗ береться до уваги не тільки строк експлуатації останнього (7 років - для інших легкових КТЗ), а також враховується винятки, зокрема, якщо складові частини кузова, кабіни, рами відновлювали ремонтом або вони мають корозійні руйнування чи пошкодження у вигляді деформації.

Як вбачається з матеріалів справи та правильно встановлено судом першої інстанції, строк експлуатації транспортного засобу Scania G 380 д/н НОМЕР_2 з напівпричепом Willig 3S 3405 д/н НОМЕР_1 , рік випуску 2011 року, який вироблений не у країнах СНД, станом на момент дорожньо-транспортної пригоди перевищував 7 років.

На доведення розміру відновлювального ремонту застрахованого транспортного засобу позивачем було надано звіт про визначення вартості матеріального збитку, завданого власнику колісного транспортного засобу вих. № 5876 від 01.09.2020 року.

З відомостей, наведених у звіті вбачається, що під час розрахунку суми страхового відшкодування було враховано коефіцієнт фізичного зносу.

Посилання скаржника, що звіт порушує стандарти, встановлені постановою Кабінетом Міністрів України від 10.09.2003 № 1440 «Про затвердження Національного стандарту № 1 «Загальні засади оцінки майна і майнових прав», зокрема, п. 32 Стандарту, яким визначено, що виникнення необхідності у визначенні розміру ймовірного страхового відшкодування оцінка застрахованого майна проводиться з урахуванням умов страхування та дотримання принципів корисності заміщення. Для застрахованого майна, подібного до майна, що продається (купується) на ринку, оцінка розміру ймовірного страхового відшкодування проводиться виходячи з характеристики майна на дату заподіяння збитків до настання страхового випадку шляхом розрахунку прямих збитків, не має жодного аргументованого обґрунтування з посиланням на конкретні пункти Методики, які на думку скаржника порушують стандарти.

При цьому, як правильно встановлено судом першої інстанції, у звіті, наданому позивачем, Національний стандарт № 1 «Загальні засади оцінки майна і майнових прав» затверджений постановою Кабінету Міністрів України від 10.09.2003 року № 1440 зазначений серед інших нормативних та довідкових джерел інформації, використаних під час проведення оцінки. А отже, даний звіт спирається на норми та засади визначені cтандартом.

При цьому, колегія суддів критично оцінює твердження скаржника, що висновки викладені у звіті не можна вважати достовірними, так як розрахунок матеріального збитку зроблено не на дату ДТП - 04.10.2019 року, а станом на 15.10.2019 року і відповідно ціни для ремонтної калькуляції застосовані станом на 15.10.2019 року, оскільки , ринкова вартість КТЗ, у звіті, визначалась саме на момент пошкодження, тобто саме на 04.10.2019 року.

Твердження скаржника, що у даному позивачем звіті про оцінку КТЗ неправомірно враховано ПДВ при визначенні розміру матеріального збитку, є безпідставними, оскільки, виплата проводилась без ПДВ, що підтверджується платіжною інстанцією №95998 від 30.04.2020 року (а.с. 40).

Щодо твердження скаржника, що розмір шкоди, що підлягає стягненню з відповідача слід визначити за мінусом франшизи, що становить 10000,00 грн, колегія суддів відзначає наступне.

Статтею 9 Закону України «Про страхування» передбачено, що франшиза - частина збитків, що не відшкодовується страховиком згідно з договором страхування.

Так, договором добровільного страхування наземного транспорту ПК/21 №А499112 від 27.02.2019 року п. 3. п.п. 3.2 передбачено франшизу у розмірі 1% від вартості майна - 10000,00 грн.

Однак, як вбачається з матеріалів справи та правильно встановлено судом першої інстанції, відповідно до страхового акту №09135/01/920 від 27.04.2020 року, дану франшизу вже було вирахувано при виплаті страхового відшкодування клієнту.

Крім того, колегія суддів не приймає як наладжене твердження скаржника, що сума страхового відшкодування, виплаченого позивачем страхувальнику 582498,00 грн значно перевищує вартість матеріального збитку заподіяного власнику після аварійного пошкодження КТЗ - 428821,96 грн, що визначена суб`єктом оціночної діяльності у звіті про визначення вартості матеріального збитку №5876 від 01.09.2020 року, оскільки, розмір шкоди підтверджується не лише звітом про оцінку майна, а й іншими письмовими доказами наявними в матеріалах справи (ремонтна калькуляція, тощо).

При цьому, у постанові від 20.03.2018 року у справі №911/482/17 Верховний Суд погодився з висновками судів попередніх інстанцій про те, що у разі виникнення спору щодо визначення розміру шкоди суди повинні виходити з фактичної (реальної) суми, встановленої висновком автотоварознавчої експертизи, або відповідними документами станції технічного обслуговування, на якій проводився ремонт автомобіля.

У постанові від 03.07.2019 року у справі №910/12722/18 Верховний Суд зазначив, що звіт про оцінку транспортного засобу є лише попереднім оціночним документом, в якому зазначається про можливу, але не кінцеву суму, що витрачена на відновлення транспортного засобу, а реальним підтвердженням виплати суми страхового відшкодування страхувальнику є платіжний документ про здійснення такої виплати.

Аналогічна правова позиція викладена в постанові Верховного Суду від 25.07.2018 року у справі №922/4013/17.

При цьому, колегія суддів відзначає, що транспортний засіб не підлягає відновлювальному ремонту, виплата здійснювалася, відповідно до додаткової угоди від 10.03.2020 року, на стадії виплати страхового відшкодування по факту настання страхового випадку до договору добровільного страхування ПК/21 №499112, тоді як ринкова вартість транспортного засобу Willig 3S 3405 д/н НОМЕР_1 може складати 862498,00 грн.

Крім того, враховуючи що виплата цього страхового відшкодування була здійснена позивачем, у зв`язку зі страховою подією та у повній відповідності до умов договору страхування та додаткового договору, які, за висновками суду, є правомірним, оскільки відповідачем належними та допустимими доказами не доведено перед судом, що вказані договори визнані судом недійсним, та не спростовано презумпцію правомірності правочину. Більш того, чинність договору страхування та додаткової угоди не є предметом спору та доказування у цій справі, у даному разі не виникло нове зобов`язання (вимоги позивача до відповідача не є новим зобов`язанням).

Схожа за змістом правова позиція викладена в постанові Верховного Суду від 01.11.2021 року у справі №920/343/20.

При цьому, колегія суддів не приймає як належне твердження скаржника, що позивачем не було надано доказів та документів, які б підтверджували обставину того, що в дійсності пошкоджений та застрахований транспортний засіб Williq 3s-3405 д.р.н. НОМЕР_1 потерпілого страхувальника був реально та об`єктивно відремонтований на СТО, оскільки, як було встановлено вище транспортний засіб не підлягав відновлювальному ремонту.

Враховуючи вищевикладене, твердження скаржника, що не знаходять свого підтвердження обґрунтування позивача, що відповідач зобов`язаний відшкодувати йому суму страхового відшкодування з врахуванням вартості відновлювального ремонту саме у розмірі 618932,26 грн, як визначено у звіті, колегія суддів не визнає переконливими доводами.

З огляду на викладене та враховуючи, що в матеріалах справи містяться належні та допустимі докази завдання шкоди потерпілій особі, якій позивачем здійснено виплату страхового відшкодування за договором добровільного страхування, суд першої інстанції дійшов правомірного висновку про законність та обґрунтованість позовних вимог та про наявність порушеного права позивача відповідачем.

Таким чином, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції, що позовна вимога позивача про стягнення з відповідача суми страхового відшкодування у розмірі 482 498,00 грн є обґрунтованою та підлягає задоволенню.

Щодо посилання скаржника на практику Вищого господарського суду України у відповідних правовідносинах, колегія суддів зазначає, що посилання на постанови Вищого господарського суду України не є належним правовим обґрунтуванням підстав апеляційного оскарження судових рішень, оскільки неврахування в оскаржуваному судовому рішенні висновків, викладених у постановах Вищого господарського суду України, не визначено ст. 254 Господарського процесуального кодексу України як підстава апеляційного оскарження судових рішень. Згідно із ч. 4 ст. 236 Господарського процесуального кодексу України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Схожий за змістом висновок викладено у постановах Верховного Суду від 05.06.2020 року у справі № 920/653/18 та від 07.10.2021 року у справі № 922/3447/20.

Посилання скаржника на правову позицію Верховного Суду викладену в у постанові від 06.07.2018 року у справі №924/675/17, у постанові від 07.07.2020 року у справі №910/4790/19 є неприйнятними з огляду на те, що таку постанову прийнято Великою Палатою Верховного Суду з огляду на іншу фактично-доказову базу у відповідній справі, тобто хоча й за подібного правового регулювання, але за інших встановлених обставин, і за інших поданих сторонами й оцінених судами доказів, у залежності від яких (обставин і доказів) прийнято відповідне судове рішення, та, зокрема у даній справі транспортний засіб не підлягає відновленню.

Щодо застосування наслідків спливу строків позовної давності, колегія суддів відзначає наступне.

Позовна давність - строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу (ст. 256 Цивільного кодексу України).

Згідно ст. 257 Цивільного кодексу України загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки.

Відповідно до ч. 1 ст. 251 Цивільного кодексу України строком є певний період у часі, зі спливом якого пов`язана дія чи подія, яка має юридичне значення.

Статтею 253 Цивільного кодексу України передбачено, що перебіг строку починається з наступного дня після відповідної календарної дати або настання події, з якою пов`язано його початок.

Строк, що визначений роками, спливає у відповідні місяць та число останнього року строку (ч. 1 ст. 254 Цивільного кодексу України).

Згідно з ч. 5 ст. 261 Цивільного кодексу України за зобов`язаннями з визначеним строком виконання перебіг позовної давності починається зі спливом строку виконання. Позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення (ч. 3 с. 267 Цивільного кодексу України).

Частиною четвертою вказаної статті передбачено, що сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові.

За змістом ч. 1 ст. 261 Цивільного кодексу України позовна давність застосовується лише за наявності порушення права особи.

Отже, перш ніж застосовувати позовну давність, господарський суд повинен з`ясувати та зазначити в судовому рішенні, чи порушене право або охоронюваний законом інтерес позивача, за захистом якого той звернувся до суду. У разі коли такі право чи інтерес не порушені, суд відмовляє в позові з підстав його необґрунтованості. І лише якщо буде встановлено, що право або охоронюваний законом інтерес особи дійсно порушені, але позовна давність спливла і про це зроблено заяву іншою стороною у справі, суд відмовляє в позові у зв`язку зі спливом позовної давності - за відсутності наведених позивачем поважних причин її пропущення.

З огляду на те, що судом було встановлено наявність порушеного права та охоронюваного законом інтересу позивача у зв`язку з невиплатою суми страхового відшкодування, необхідним є встановлення початку та закінчення перебігу строку позовної давності за заявленими позовними вимогами.

Указом Президента України № 64/2022 від 24.02.2022 року «Про введення воєнного стану в Україні» у зв`язку з військовою агресією російської федерації проти України, на підставі пропозиції Ради національної безпеки і оборони України, відповідно до п. 20 ч. 1 ст. 106 Конституції України, Закону України «Про правовий режим воєнного стану» із 05 години 30 хвилин 24.02.2022 в Україні було введено воєнний стан, строк якого неодноразово продовжувався.

Законом України "Про внесення змін до Податкового кодексу України та інших законодавчих актів України щодо дії норм на період дії воєнного стану", прийнятим 15.03.2022, розділ "Прикінцеві та перехідні положення" Цивільного кодексу України доповнено, зокрема, п. 19 такого змісту: "У період дії в Україні воєнного, надзвичайного стану строки, визначені ст.ст. 257- 259, 362, 559, 681, 728, 786, 1293 цього Кодексу, продовжуються на строк його дії". Зазначений Закон набрав чинності 17.03.2022 року.

Враховуючи, що набрання чинності вищевказаним Законом мало місце до спливу трирічного строку позовної давності (04.10.2022 року), у даному випадку строк загальної позовної давності, встановлений ст. 257 ЦК України, у силу прямої вказівки закону є продовженим на строк дії в Україні воєнного стану.

Як вбачається з матеріалів справи та правильно встановлено судом першої інстанції, позовну заяву подано до суду 04.08.2023 року, тобто в період дії воєнного стану, з огляду на що у суду відсутні підстави для застосування строку позовної давності.

Таким чином, перебіг строку позовної давності за вимогою позивача призупинився з 24.02.2022 року у зв`язку із введенням воєнного стану. А отже строк позовної давності не є таким, що минув.

Враховуючи наведене вище, суд першої інстанції дійшов правомірного висновку, що позивачем не був пропущений спеціальний строк позовної давності за вимогою про стягнення суми страхового відшкодування.

Так, колегія суддів апеляційного господарського суду вважає інші посилання скаржника, викладені ними в апеляційній скарзі такими, що не можуть бути підставою для скасування прийнятого у справі рішення, наведені доводи скаржника не спростовують висновків суду першої інстанції та зводяться до переоцінки доказів та встановлених судом обставин.

Згідно ч. 4 ст. 11 Господарського процесуального кодексу України суд застосовує при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини як джерело права.

ЄСПЛ у рішенні від 10.02.2010 року у справі «Серявін та інші проти України» зауважив, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях, зокрема, судів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча п. 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожний аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною, залежно від характеру рішення.

У справі «Трофимчук проти України» ЄСПЛ також зазначив, хоча п. 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, це не може розумітись як вимога детально відповідати на кожен довід.

В п. 53 рішення ЄСПЛ ЄСПЛ у справі «Федорченко та Лозенко проти України» від 20.09.2012 року зазначено, що при оцінці доказів суд керується критерієм доведення «поза розумним сумнівом». Тобто, аргументи сторони мають бути достатньо вагомими, чіткими та узгодженими.

Судом апеляційної інстанції при винесені даної постанови було надано висновки щодо всіх суттєвих доводам сторін із посиланням на норми матеріального і процесуального права, які підлягають застосуванню до спірних правовідносин.

При цьому, колегія суддів погоджується з твердженнями позивача викладеними у відзиві на апеляційну скаргу.

Отже, зазначені в апеляційній скарзі доводи не знайшли свого підтвердження під час перегляду рішення судом апеляційної інстанції, апелянт не подав жодних належних та допустимих доказів на підтвердження власних доводів, які могли б бути прийняті та дослідженні судом апеляційної інстанції в розумінні ст.ст. 73, 76-79, 86, 269 Господарського процесуального кодексу України. А тому апеляційну скаргу слід залишити без задоволення, а рішення господарського суду першої інстанції - без змін.

Судові витрати, згідно до ст. 129 Господарського процесуального кодексу України покласти на апелянта.

Керуючись ст. ст. 129, 269, 270, 275, 276 Господарського процесуального кодексу України, Північний апеляційний господарський суд -

ПОСТАНОВИВ:

1. Апеляційну скаргу Акціонерного товариства "Укрпошта" на рішення Господарського суду міста Києва від 30.11.2023 року у справі №910/12413/23 залишити без задоволення.

2. Рішення Господарського суду міста Києва від 30.11.2023 року у справі №910/12413/23 залишити без змін.

3. Судовий збір, понесений у зв`язку з переглядом справи у суді апеляційної інстанції, покласти на апелянта.

4. Матеріали справи №910/12413/23 повернути до Господарського суду міста Києва.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена до Верховного Суду у порядку, передбаченому ст. 286 - 291 Господарського процесуального кодексу України.

Головуючий суддя В.В. Сулім

Судді О.М. Гаврилюк

А.Г. Майданевич

Дата складення повного тексту 04.04.2024 року.