ПІВДЕННО-ЗАХІДНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
_____________________________________________________________________________________________
П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

20 березня 2024 року м. ОдесаСправа № 916/185/23
Південно-західний апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

Головуючого судді: Таран С.В.,

Суддів: Богатиря К.В., Поліщук Л.В.,

при секретарі судового засідання: Колцун В.В.,

за участю представників:

від прокуратури Ейсмонт І.С.,

від Південного офісу Держаудитслужби участі не брали,

від Дачненської сільської ради Одеського району Одеської області участі не брали,

від Товариства з обмеженою відповідальністю "Одеська обласна енергопостачальна компанія" Підкова Л.В.,

розглянувши апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю "Одеська обласна енергопостачальна компанія"

на рішення Господарського суду Одеської області від 17.07.2023, прийняте суддею Волковим Р.В., м. Одеса, повний текст складено 27.07.2023,

у справі №916/185/23

за позовом: керівника Біляївської окружної прокуратури в інтересах держави в особі Південного офісу Держаудитслужби та Дачненської сільської ради Одеського району Одеської області

до відповідача: Товариства з обмеженою відповідальністю "Одеська обласна енергопостачальна компанія"

про визнання недійсними додаткових угод та стягнення 246 827,89 грн

ВСТАНОВИВ:

У грудні 2022 р. керівник Біляївської окружної прокуратури в інтересах держави в особі Південного офісу Держаудитслужби та Дачненської сільської ради Одеського району Одеської області звернувся з позовом до Товариства з обмеженою відповідальністю "Одеська обласна енергопостачальна компанія", в якому просив визнати недійсними додаткові угоди №1 від 21.04.2021, №2 від 21.04.2021, №3 від 28.08.2021, №4 від 28.08.2021, №5 від 28.08.2021, №6 від 20.12.2021, №7 від 20.12.2021 та №10 від 28.01.2022 до договору про закупівлю електричної енергії №169 від 22.02.2021, укладеного між Дачненською сільською радою Одеського району Одеської області та Товариством з обмеженою відповідальністю "Одеська обласна енергопостачальна компанія", а також стягнути з відповідача на користь Дачненської сільської ради Одеського району Одеської області безпідставно сплачені бюджетні кошти в сумі 246827,89 грн.

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що оспорюваними додатковими угодами до договору про закупівлю електричної енергії №169 від 22.02.2021 незаконно, тобто за відсутності належного документального підтвердження коливання ціни товару на ринку, збільшено ціну вказаного договору, укладеного в межах процедури проведення державних закупівель, та, як наслідок, зменшено обсяг товару, який підлягав поставці на підставі останнього.

За вказаною позовною заявою місцевим господарським судом 20.02.2023 відкрито провадження у справі №916/185/23.

12.06.2023 до суду першої інстанції від Товариства з обмеженою відповідальністю "Одеська обласна енергопостачальна компанія" надійшла заява про розстрочення виконання рішення суду №06/02-2128 від 09.06.2023 (вх.№19199/23 від 12.06.2023), в якій відповідач просив у випадку задоволення позову в частині стягнення з відповідача 246827,89 грн (або іншої суми, яка буде визначена судом) розстрочити виконання рішення суду в цій частині строком на 1 рік рівними щомісячними платежами.

В обґрунтування даної заяви відповідач послався на те, що у зв`язку із широкомасштабною військовою агресією проти України та введенням на території держави воєнного стану у Товариства з обмеженою відповідальністю "Одеська обласна енергопостачальна компанія" відсутня можливість одномоментної сплати всієї суми боргу за рішенням суду у даній справі, оскільки рівень оплат споживачами вартості отриманої електричної енергії катастрофічно знизився, при цьому відповідач, будучи стратегічним та критично важливим підприємством для функціонування економіки та забезпечення життєдіяльності населення в особливий період на території Одеської області, виступає єдиним постачальником універсальних послуг, від якого залежить надійне та якісне забезпечення електричною енергію населення зазначеного регіону, а також частково виконує функцію постачальника "останньої надії".

Рішенням Господарського суду Одеської області від 17.07.2023 у справі №916/185/23 (суддя Волков Р.В.) позов задоволено; визнано недійсною додаткову угоду №1 від 21.04.2021 до договору про закупівлю електричної енергії №169 від 22.02.2021 між Дачненською сільською радою Біляївського району Одеської області з Товариством з обмеженою відповідальністю "Одеська обласна енергопостачальна компанія"; визнано недійсною додаткову угоду №2 від 21.04.2021 до договору про закупівлю електричної енергії №169 від 22.02.2021 між Дачненською сільською радою Біляївського району Одеської області з Товариством з обмеженою відповідальністю "Одеська обласна енергопостачальна компанія"; визнано недійсною додаткову угоду №3 від 28.08.2021 до договору про закупівлю електричної енергії №169 від 22.02.2021 між Дачненською сільською радою Біляївського району Одеської області з Товариством з обмеженою відповідальністю "Одеська обласна енергопостачальна компанія"; визнано недійсною додаткову угоду №4 від 28.08.2021 до договору про закупівлю електричної енергії №169 від 22.02.2021 між Дачненською сільською радою Біляївського району Одеської області з Товариством з обмеженою відповідальністю "Одеська обласна енергопостачальна компанія"; визнано недійсною додаткову угоду №5 від 28.08.2021 до договору про закупівлю електричної енергії №169 від 22.02.2021 між Дачненською сільською радою Біляївського району Одеської області з Товариством з обмеженою відповідальністю "Одеська обласна енергопостачальна компанія"; визнано недійсною додаткову угоду №6 від 20.12.2021 до договору про закупівлю електричної енергії №169 від 22.02.2021 між Дачненською сільською радою Біляївського району Одеської області з Товариством з обмеженою відповідальністю "Одеська обласна енергопостачальна компанія"; визнано недійсною додаткову угоду №7 від 20.12.2021 до договору про закупівлю електричної енергії №169 від 22.02.2021 між Дачненською сільською радою Біляївського району Одеської області з Товариством з обмеженою відповідальністю "Одеська обласна енергопостачальна компанія"; визнано недійсною додаткову угоду №10 від 28.01.2022 до договору про закупівлю електричної енергії №169 від 22.02.2021 між Дачненською сільською радою Біляївського району Одеської області з Товариством з обмеженою відповідальністю "Одеська обласна енергопостачальна компанія"; стягнуто з Товариства з обмеженою відповідальністю "Одеська обласна енергопостачальна компанія" на користь Дачненської сільської ради Одеського району Одеської області безпідставно сплачені бюджетні кошти в сумі 246827,89 грн; задоволено частково клопотання Товариства з обмеженою відповідальністю "Одеська обласна енергопостачальна компанія" про розстрочку виконання рішення строком на 1 рік, встановивши наступні строки стягнення заборгованості: 50000 грн до 17.08.2023; 50000 грн до 17.09.2023; 50000 грн до 17.10.2023; 50000 грн до 17.11.2023; 46827,89 грн до 17.12.2023; стягнуто з Товариства з обмеженою відповідальністю "Одеська обласна енергопостачальна компанія" витрати зі сплати судового збору у сумі 23550,43 грн на користь Одеської обласної прокуратури.

Судове рішення мотивоване невідповідністю оспорюваних додаткових угод приписам частини п`ятої статті 41 Закону України "Про публічні закупівлі" у зв`язку з укладенням останніх за відсутності належного документального підтвердження коливання ціни на товар у період з моменту укладення договору до моменту укладення додаткових угод, що зумовлює наявність правових підстав для визнання вказаних додаткових угод до договору про закупівлю електричної енергії №169 від 22.02.2021 недійсними та стягнення з відповідача безпідставно набутих останнім бюджетних коштів у сумі 246827,89 грн. Крім того, місцевий господарський суд дійшов висновку про розстрочення Товариству з обмеженою відповідальністю "Одеська обласна енергопостачальна компанія" виконання судового рішення у цій справі з огляду на доведеність відповідачем наявності обставин, що утруднюють одномоментне виконання ним даного рішення, а також те, що виконання рішення з розстроченням на 5 місяців не порушить баланс інтересів сторін та повністю узгоджується з принципами розумності і справедливості.

Не погодившись з прийнятим рішенням, Товариство з обмеженою відповідальністю "Одеська обласна енергопостачальна компанія" звернулося з апеляційною скаргою, в якій просить скасувати рішення Господарського суду Одеської області від 17.07.2023 у справі №916/185/23 та ухвалити нове рішення, яким у задоволенні позову відмовити повністю.

Зокрема, в апеляційній скарзі скаржник наголошує на відсутності правових підстав для звернення прокурора до суду з позовом у даній справі, а також на тому, що збільшення ціни за одиницю товару у кожній додатковій угоді не більше ніж на 10% та не збільшення при цьому загальної ціни договору про закупівлю електричної енергії №169 від 22.02.2021 свідчить про дотримання сторонами останнього положень частини п`ятої статті 41 Закону України "Про публічні закупівлі", що підтверджує відсутність підстав для визнання недійсними оспорюваних додаткових угод, укладених за згодою сторін, тим більше, що наявні у матеріалах справи довідки Харківської торгово-промислової палати та Чернігівської регіональної торгово-промислової палати є належними доказами на підтвердження факту коливання (зростання) ціни на ринку електричної енергії.

Крім того, апелянт звертає увагу суду апеляційної інстанції на те, що додаткова угода №10 від 28.01.2022 до договору про закупівлю електричної енергії №169 від 22.02.2021 була укладена сторонами на підставі пункту 7 частини п`ятої статті 41 Закону України "Про публічні закупівлі" у зв`язку зі збільшенням регульованого тарифу на послуги з передачі електричної енергії та розподілу, які є складовими частинами ціни за одиницю товару, визначену у даному договорі, тому остання не може бути визнана недійсною внаслідок відсутності документів, які підтверджували б коливання ціни ринку, та її невідповідності пункту 2 частини п`ятої статті 41 цього Закону.

Скаржник також зауважує на тому, що ціна позову у даній справі була необґрунтовано визначена прокурором на підставі звіту про виконання договору про закупівлю електричної енергії №169 від 22.02.2021, який складений Дачненською сільською радою Одеського району Одеської області в односторонньому порядку, а також на тому, що додаткові угоди до зазначеного договору фактично оскаржуються прокурором лише в частині умов щодо збільшення ціни за одиницю товару, між тим останні містять і інші умови, щодо яких сторони дійшли згоди та які не є предметом оскарження в межах даної справи, тому суд першої інстанції, визнаючи оспорювані додаткові угоди недійсними у повному обсязі, а не лише в частині збільшення ціни за одиницю товару, неправомірно проігнорував положення статті 217 Цивільного кодексу України, відповідно до якої недійсність окремої частини правочину не має наслідком недійсності інших його частин і правочину в цілому, якщо можна припустити, що правочин був би вчинений і без включення до нього недійсної частини.

Водночас, за твердженням апелянта, обсяг поставленої відповідачем електричної енергії залежить виключно від обсягу спожитої електричної енергії споживачем, а відтак характер спірних правовідносин виключає можливість застосування під час вирішення даної справи положень частини першої статті 670 Цивільного кодексу України, якими регламентовано правові наслідки порушення умови договору щодо кількості товару, тим більше, що факт передачі Товариством з обмеженою відповідальністю "Одеська обласна енергопостачальна компанія" електричної енергії у меншому обсязі, ніж визначено умовами договору про закупівлю електричної енергії №169 від 22.02.2021, прокурором за допомогою належних доказів доведено не було.

Апелянт також зазначає про те, що суд першої інстанції в оскаржуваному рішенні не надав належної та повної оцінки доречним доводам, якими відповідач обґрунтовував свої заперечення щодо позовних вимог прокурора; застосував правові висновки Верховного Суду, які не є релевантними до спірних правовідносин; неправильно здійснив розподіл судових витрат, оскільки не врахував, що спір у цій справі виник внаслідок неправильних дій самої Дачненської сільської ради Одеського району Одеської області, про що відповідач наголошував у клопотанні про застосування частини дев`ятої статті 129 Господарського процесуального кодексу України, мотивів відхилення якого місцевий господарський суд в оскаржуваному рішенні не навів; необґрунтовано (за відсутності належного мотивування) надав розстрочку виконання судового рішення лише на 5 місяців, а не на 1 рік, як просив відповідач.

Ухвалою Південно-західного апеляційного господарського суду у складі головуючого судді Таран С.В., суддів: Богатиря К.В., Поліщук Л.В. від 28.08.2023 за вказаною апеляційною скаргою відкрито апеляційне провадження, а також встановлено строк для подання відзивів на апеляційну скаргу та будь-яких заяв чи клопотань з процесуальних питань до 12.09.2023.

В подальшому ухвалою Південно-західного апеляційного господарського суду від 18.09.2023 вирішено розглянути зазначену апеляційну скаргу поза межами строку, встановленого частиною першою статті 273 Господарського процесуального кодексу України, у розумний строк, достатній для забезпечення можливості реалізації учасниками процесу відповідних процесуальних прав з урахуванням запровадженого в Україні воєнного стану, а також призначено справу №916/185/23 до розгляду на 15.11.2023 о 10:00.

Між тим, проведення вищенаведеного судового засідання 15.11.2023 о 10:00 було унеможливлене з огляду на направлення судді Богатиря К.В. відповідно до наказу Голови Південно-західного апеляційного господарського суду №258-к від 17.10.2023 для участі у підготовці для підтримання кваліфікації суддів апеляційних господарських суддів, яка має відбутися у період з 13.11.2023 по 17.11.2023 (включно), у зв`язку з чим ухвалою суду від 19.10.2022 було призначено справу №916/185/23 до розгляду на 06.11.2023 об 11:00.

02.11.2023 до суду апеляційної інстанції від Товариства з обмеженою відповідальністю "Одеська обласна енергопостачальна компанія" надійшло клопотання б/н від 02.11.2023 (вх.№3541/23 від 02.11.2023) про зупинення провадження у справі №916/185/23 до отримання правового висновку Великої Палати Верховного Суду у справі №922/2321/22.

Ухвалою Південно-західного апеляційного господарського суду від 06.11.2023 задоволено клопотання Товариства з обмеженою відповідальністю "Одеська обласна енергопостачальна компанія" б/н від 02.11.2023 (вх.№3541/23 від 02.11.2023); зупинено апеляційне провадження за апеляційною скаргою Товариства з обмеженою відповідальністю "Одеська обласна енергопостачальна компанія" на рішення Господарського суду Одеської області від 17.07.2023 у справі №916/185/23 до закінчення перегляду у касаційному порядку Великою Палатою Верховного Суду судового рішення у справі №922/2321/22.

Здійснивши опрацювання відомостей з Єдиного державного реєстру судових рішень, колегія суддів встановила, що постановою Великої Палати Верховного Суду від 24.01.2024 задоволено касаційну скаргу заступника керівника Харківської обласної прокуратури; скасовано рішення Господарського суду Харківської області від 07.03.2023 та постанову Східного апеляційного господарського суду від 26.06.2023 у справі №922/2321/22; ухвалено нове рішення щодо задоволення позову заступника керівника Чернігівської обласної прокуратури в інтересах держави в особі Північного офісу Державної аудиторської служби та Спеціального авіаційного загону оперативно-рятувальної служби цивільного захисту Державної служби України з надзвичайних ситуацій до Товариства з обмеженою відповідальністю "Вєк Технолоджі" про визнання недійсними додаткових угод та стягнення коштів у розмірі 473758,34 грн. Дану постанову суду касаційної інстанції було оприлюднено в Єдиному державному реєстрі судових рішень 01.02.2024.

Ухвалою Південно-західного апеляційного господарського суду від 07.02.2024 поновлено апеляційне провадження за апеляційною скаргою Товариства з обмеженою відповідальністю "Одеська обласна енергопостачальна компанія" на рішення Господарського суду Одеської області від 17.07.2023 у справі №916/185/23 та призначено дану справу до розгляду на 06.03.2024 о 12:30.

З метою повного та всебічного розгляду апеляційної скарги з забезпеченням принципу змагальності та надання учасникам справи необхідних умов для встановлення фактичних обставин справи, а також правильного застосування законодавства Південно-західним апеляційним господарським судом у судовому засіданні, яке відбулося 06.03.2024, шляхом постановлення протокольної ухвали було оголошено перерву до 11:45 год 20.03.2024. Крім того, у вказаному судовому засіданні відзив виконувача обов`язків керівника Біляївської окружної прокуратури на апеляційну скаргу №56-2718ВИХ-23 від 19.09.2023 (вх.№2491/23/Д1 від 21.09.2023) було залишено без розгляду, а клопотання прокурора про поновлення строку на подання зазначеного відзиву на апеляційну скаргу без задоволення, про що також постановлено відповідну протокольну ухвалу.

У судовому засіданні 20.03.2024 представник Товариства з обмеженою відповідальністю "Одеська обласна енергопостачальна компанія" апеляційну скаргу підтримав; представник прокуратури висловив заперечення проти її задоволення; представники Південного офісу Держаудитслужби та Дачненської сільської ради Одеського району Одеської області участі не брали, хоча були належним чином сповіщені про дату, час та місце його проведення, що підтверджується матеріалами справи (т. ІІІ а.с. 244, 245).

Південний офіс Держаудитслужби та Дачненська сільська рада Одеського району Одеської області своїм правом згідно з частиною першою статті 263 Господарського процесуального кодексу України не скористалися, відзивів на апеляційну скаргу не надали, що в силу частини третьої статті 263 Господарського процесуального кодексу України не перешкоджає перегляду оскаржуваного рішення суду першої інстанції.

За умовами частин першої, другої статті 269 Господарського процесуального кодексу України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Заслухавши пояснення представників прокуратури та Товариства з обмеженою відповідальністю "Одеська обласна енергопостачальна компанія", обговоривши доводи апеляційної скарги, перевіривши наявні матеріали справи на предмет правильності застосування Господарським судом Одеської області норм матеріального та процесуального права, колегія суддів дійшла наступних висновків.

З матеріалів справи вбачається, що 15.01.2021 Дачненська сільська рада Біляївського району Одеської області оприлюднила на веб-сайті "Prozorro" оголошення про проведення відкритих торгів на закупівлю 358788 кВт*год електричної енергії (ДК 021:2015:09310000-5 "Електрична енергія") з терміном постачання до 31.12.2021 та очікуваною вартістю 1184000 грн з ПДВ (ідентифікатор закупівлі №UA-2021-01-15-002224-с).

Учасниками вказаних торгів стали Товариство з обмеженою відповідальністю "Одеська обласна енергопостачальна компанія", Товариство з обмеженою відповідальністю "Укр Газ Ресурс" та Товариство з обмеженою відповідальністю "Променерго Дніпро".

За результатами проведення електронного аукціону та розгляду документів учасників зазначених торгів переможцем процедури відкритих торгів визначено Товариство з обмеженою відповідальністю "Одеська обласна енергопостачальна компанія" з найменшою ціновою пропозицією у розмірі 1132334,93 грн (з ПДВ).

22.02.2021 між Дачненською сільською радою Біляївського району Одеської області ("Замовник", "Споживач") та Товариством з обмеженою відповідальністю "Одеська обласна енергопостачальна компанія" ("Постачальник") укладено договір про закупівлю електричної енергії №169 (далі договір №169 від 22.02.2021), відповідно до пункту 2.1 якого за цим договором Постачальник продає Споживачу товар за кодом ДК 021:2015 - 09310000-5 Електрична енергія для забезпечення потреб електроустановок Споживача, а Споживач оплачує Постачальнику вартість використаної (купованої) електричної енергії та здійснює інші платежі згідно з умовами цього договору.

У пункті 2.3 договору №169 від 22.02.2021 узгоджено, що кількість електричної енергії на 2021 рік визначено в обсязі 358788 кВт*год відповідно до додатку 3 до договору "Обсяги постачання (закупівлі) електричної енергії Споживачу(чем)".

За умовами пункту 5.2 договору №169 від 22.02.2021 загальна ціна цього договору складає 943612,44 грн без ПДВ, крім того ПДВ 188722,49 грн, а разом ціна цього договору становить 1132334,93 грн з ПДВ.

Пунктом 5.3 договору №169 від 22.02.2021 передбачені випадки, за яких можливі зміни істотних умов даного договору про закупівлю після його підписання до виконання зобов`язань сторонами у повному обсязі. Зокрема, відповідні зміни можливі у випадку збільшення ціни за одиницю товару до 10 відсотків пропорційно збільшенню ціни такого товару на ринку у разі коливання цін такого товару на ринку, за умови, що зазначена зміна не призведе до збільшення суми, вказаної в договорі про закупівлю. У разі коливання ціни товару (електричної енергії) на ринку Постачальник письмово звертається до Споживача щодо зміни ціни за одиницю товару. Наявність факту коливання ціни товару (електричної енергії) на ринку підтверджується довідками відповідних органів, установ, організацій, які уповноважені надавати відповідну інформацію щодо коливання ціни товару (електричної енергії) на ринку, щодо розміру цін на товар (електричну енергію) на момент укладання договору/додаткової угоди до договору та на момент звернення до вказаних органів, установ, організацій. Ціна за 1 кВт*год електричної енергії може бути змінена з першого числа місяця, наступного за місяцем, в якому досягнуто такої згоди, що буде відображено в додатковій угоді до договору.

В силу пункту 13.1 договору №169 від 22.02.2021 цей договір набирає чинності з дня його укладення і діє до 31.12.2021, але в будь-якому випадку до повного виконання сторонами своїх зобов`язань за даним договором.

Додатками до договору №169 від 22.02.2021 виступають заява-приєднання до умов договору про постачання електричної енергії споживачу (додаток №1), комерційна пропозиція ПВЦ-Індивідуальна комерційна пропозиція (додаток №2), обсяги постачання (закупівлі) електричної енергії Споживачу(чем) (додаток №3); порядок розрахунків (додаток №4).

Відповідно до комерційної пропозиції (додаток №2 до договору №169 від 22.02.2021) ціна електричної енергії з 22.02.2021 становить 2,18 грн за 1 кВт*год без ПДВ, а з 01.08.2021 3,0022 грн за 1 кВт*год без ПДВ.

В подальшому між Дачненською сільською радою Біляївського району Одеської області та Товариством з обмеженою відповідальністю "Одеська обласна енергопостачальна компанія" було укладено низку додаткових угод до договору №169 від 22.02.2021, якими зменшено обсяги електричної енергії з урахуванням збільшення її ціни, а саме:

-додаткову угоду №1 від 21.04.2021, в якій з посиланнями на цінову довідку Харківської торгово-промислової палати №361/21 від 16.02.2021, відповідно до якої внаслідок коливання середньозважена ціна купівлі-продажу електроенергії на майданчику РДР (ринок "на добу вперед") у торговій зоні ОЕС України (об`єднаної енергетичної системи України) за 10 днів лютого 2021 року (01.02.2021-10.02.2021) у порівнянні з 10 днями січня 2021 року (01.01.2021-10.01.2021) зросла на 47,8%, узгоджено збільшення ціни на електричну енергію до 3,72 грн з ПДВ за 1 кВт*год та зменшення загального обсягу електричної енергії за договором до 323970 кВт*год, а також передбачено, що відповідні зміни розповсюджуються на взаємовідносини, що виникли з 22.02.2021;

-додаткову угоду №2 від 21.04.2021, в якій, керуючись ціновою довідкою Харківської торгово-промислової палати №362/21 від 16.02.2021 (у цій додатковій угоді помилково зазначено номер довідки "361/21" замість "362/21") щодо зростання середньозваженої ціни купівлі-продажу електроенергії на майданчику РДР (ринок "на добу вперед") у торговій зоні ОЕС України (об`єднаної енергетичної системи України) за 10 днів лютого 2021 року (01.02.2021-10.02.2021) у порівнянні з січнем місяцем 2021 року (01.01.2021-31.01.2021) на 16,15% у зв`язку з коливанням, передбачено збільшення ціни на електричну енергію до 3,4160 грн з ПДВ за 1 кВт*год та зменшення загального обсягу електричної енергії за договором до 316670 кВт*год, а також визначено, що відповідні зміни розповсюджуються на взаємовідносини, що виникли з 22.02.2021;

-додаткову угоду №3 від 28.08.2021, в якій з посиланнями на цінову довідку Харківської торгово-промислової палати №1868/21 від 11.08.2021, згідно з якою коливання середньозваженої ціни купівлі-продажу електроенергії на майданчику РДР (ринок "на добу вперед") у торговій зоні ОЕС України (об`єднаної енергетичної системи України) в сторону зростання за першу декаду липня 2021 року (01.07.2021-10.07.2021) та третю декаду липня 2021 року (21.07.2021-31.07.2021) становить 53,77%, узгоджено збільшення ціни на електричну енергію до 3,9 грн з ПДВ за 1 кВт*год та зменшення загального обсягу електричної енергії за договором до 308561 кВт*год, а також визначено, що відповідні зміни розповсюджуються на взаємовідносини, що виникли з 01.08.2021;

-додаткову угоду №4 від 28.08.2021, в якій, керуючись ціновою довідкою Харківської торгово-промислової палати №1898-1/21 від 12.08.2021, виданою на підтвердження того, що коливання середньозваженої ціни купівлі-продажу електроенергії на майданчику РДР (ринок "на добу вперед") у торговій зоні ОЕС України (об`єднаної енергетичної системи України) в сторону зростання за липень місяць 2021 року (01.07.2021-31.07.2021) та першу декаду серпня 2021 року (01.08.2021-10.08.2021) становить 47,30%, передбачено збільшення ціни на електричну енергію до 4,3555 грн з ПДВ за 1 кВт*год та зменшення загального обсягу електричної енергії за договором до 304699 кВт*год, а також передбачено, що відповідні зміни розповсюджуються на взаємовідносини, що виникли з 01.08.2021;

-додаткову угоду №5 від 28.08.2021, в якій з посиланнями на цінову довідку Харківської торгово-промислової палати №1898/21 від 12.08.2021, відповідно до якої коливання середньозваженої ціни купівлі-продажу електроенергії на майданчику РДР (ринок "на добу вперед") у торговій зоні ОЕС України (об`єднаної енергетичної системи України) в сторону зростання за третю декаду липня 2021 року (21.07.2021-31.07.2021) та першу декаду серпня 2021 року (01.08.2021-10.08.2021) становить 31,04%, узгоджено збільшення ціни на електричну енергію до 4,8026 грн з ПДВ за 1 кВт*год та зменшення загального обсягу електричної енергії за договором до 303185 кВт*год, а також визначено, що відповідні зміни розповсюджуються на взаємовідносини, що виникли з 01.08.2021;

-додаткову угоду №6 від 20.12.2021, в якій, керуючись ціновою довідкою Харківської торгово-промислової палати №2862-1/21 від 11.11.2021, виданою на підтвердження того, що коливання середньозваженої ціни купівлі-продажу електроенергії на майданчику РДР (ринок "на добу вперед") у торговій зоні ОЕС України (об`єднаної енергетичної системи України) в сторону зростання за першу декаду жовтня 2021 року (01.10.2021-10.10.2021) та першу декаду листопада 2021 року (01.11.2021-10.11.2021) становить 31,42%, узгоджено збільшення ціни на електричну енергію до 4,4904 грн з ПДВ за 1 кВт*год та розповсюдження зазначених змін на взаємовідносини, що виникли з 01.11.2021;

-додаткову угоду №7 від 20.12.2021, в якій, посилаючись на цінову довідку Харківської торгово-промислової палати №2862/21 від 11.11.2021, згідно з якою коливання середньозваженої ціни купівлі-продажу електроенергії на майданчику РДР (ринок "на добу вперед") у торговій зоні ОЕС України (об`єднаної енергетичної системи України) в сторону зростання за жовтень місяць 2021 року (01.10.2021-31.10.2021) та першу декаду листопада 2021 року (01.11.2021-10.11.2021) становить 20,82%, передбачено збільшення ціни на електричну енергію до 5,9266 грн з ПДВ за 1 кВт*год і розповсюдження зазначених змін на взаємовідносини, що виникли з 01.11.2021;

-додаткову угоду №10 від 28.01.2022, в якій у зв`язку зі зміною тарифів на послуги з передачі електричної енергії та на послуги з розподілу електричної енергії узгоджено збільшення ціни на електричну енергію до 5,8656 грн з ПДВ за 1 кВт*год та розповсюдження зазначених змін на взаємовідносини, що виникли з 01.01.2022.

Додатковою угодою №8 від 30.12.2021 до договору №169 від 22.02.2021 продовжено строк дії вказаного договору до 31.03.2022, а додатковою угодою №9 від 28.01.2022 до договору №169 від 22.02.2021 збільшено ціну договору до 1358801,92 грн та встановлено обсяги постачання електричної енергії споживачу у розмірі 347622 кВт*год, з яких на 2022 рік 44437 кВт*год.

В адресованому Дачненській сільській раді Біляївського району Одеської області листі №56-2790ВИХ-22 від 14.09.2022 керівник Біляївської окружної прокуратури, зазначаючи про перевірку дотримання захисту інтересів держави у бюджетній сфері, у тому числі під час здійснення закупівель товарів за бюджетні кошти, проінформував про наявність порушень чинного законодавства при укладенні додаткових угод до договору №169 від 22.02.2021 та просив у найкоротший строк повідомити прокуратуру про вжиття заходів, направлених на реальний захист та поновлення інтересів держави.

За результатами розгляду вищенаведеного звернення Дачненська сільська рада Біляївського району Одеської області надала відповідь б/н та б/д (вх.№2572вх-22 від 21.09.2022), в якій повідомила про невжиття нею заходів реагування щодо зазначених прокурором порушень законодавства та просила забезпечити представництво інтересів останньої відповідно до статті 23 Закону України "Про прокуратуру".

В подальшому керівник Біляївської окружної прокуратури звернувся до Південного офісу Держаудитслужби з листом №56-3238ВИХ-22 від 25.10.2022, в якому повідомив про виявлені порушення чинного законодавства, допущені при укладенні додаткових угод до договору №169 від 22.02.2021, а також просив у найкоротший строк повідомити прокуратуру про вжиття заходів, направлених на захист і поновлення інтересів держави.

Південний офіс Держаудитслужби надав відповідь №151531-17/3213-2022 від 31.10.2022, в якій зазначив про відсутність підстав для проведення моніторингу процедури закупівлі №UA-2021-01-15-002224-с у зв`язку з тим, що відповідно до інформації, яка оприлюднена в електронній системі закупівель, договір щодо зазначеної закупівлі виконаний.

В адресованих позивачам повідомленнях №56-3890ВИХ-22 від 26.12.2022 та №56-3891ВИХ-22 від 26.12.2022 керівник Біляївської окружної прокуратури в порядку статті 23 Закону України "Про прокуратуру" зазначив про підготовку та намір звернутися до суду з позовом в інтересах держави в особі Південного офісу Держаудитслужби та Дачненської сільської ради Одеського району Одеської області до Товариства з обмеженою відповідальністю "Одеська обласна енергопостачальна компанія" про визнання недійсними додаткових угод та стягнення 246827,89 грн.

Предметом спору у даній справі є вимоги про визнання недійсними укладених між Дачненською сільською радою Одеського району Одеської області та Товариством з обмеженою відповідальністю "Одеська обласна енергопостачальна компанія" додаткових угод №1 від 21.04.2021, №2 від 21.04.2021, №3 від 28.08.2021, №4 від 28.08.2021, №5 від 28.08.2021, №6 від 20.12.2021, №7 від 20.12.2021 та №10 від 28.01.2022 до договору №169 від 22.02.2021, а також про стягнення з відповідача на користь Дачненської сільської ради Одеського району Одеської області безпідставно сплачених бюджетних коштів в сумі 246827,89 грн.

Задовольняючи позовні вимоги, місцевий господарський суд послався на невідповідність оспорюваних додаткових угод приписам Закону України "Про публічні закупівлі" у зв`язку з укладенням останніх за відсутності належного документального підтвердження коливання ціни на товар у період з моменту укладення договору до моменту укладення додаткових угод, що зумовлює наявність правових підстав для визнання вказаних додаткових угод до договору №169 від 22.02.2021 недійсними та стягнення з відповідача безпідставно набутих останнім бюджетних коштів у сумі 246827,89 грн.

Колегія суддів погоджується з висновком Господарського суду Одеської області про задоволення позову з огляду на наступне.

У статті 1311 Конституції України визначено, що в Україні діє прокуратура, яка здійснює представництво інтересів держави в суді у виключних випадках і в порядку, що визначені законом.

Згідно зі статтею 1 Закону України "Про прокуратуру" прокуратура України становить єдину систему, яка в порядку, передбаченому цим Законом, здійснює встановлені Конституцією України функції з метою захисту, зокрема, загальних інтересів суспільства та держави.

У випадках, визначених Законом, на прокуратуру покладається функція з представництва інтересів громадянина або держави в суді (пункт 2 частини першої статті 2 Закону України "Про прокуратуру").

Частинами першою, третьою статті 4 Господарського процесуального кодексу України унормовано, що право на звернення до господарського суду в установленому цим Кодексом порядку гарантується. Ніхто не може бути позбавлений права на розгляд його справи у господарському суді, до юрисдикції якого вона віднесена законом. До господарського суду у справах, віднесених законом до його юрисдикції, мають право звертатися також особи, яким законом надано право звертатися до суду в інтересах інших осіб.

Відповідно до частини третьої статті 53 Господарського процесуального кодексу України у визначених законом випадках прокурор звертається до суду з позовною заявою, бере участь у розгляді справ за його позовами, а також може вступити за своєю ініціативою у справу, провадження у якій відкрито за позовом іншої особи, до початку розгляду справи по суті, подає апеляційну, касаційну скаргу, заяву про перегляд судового рішення за нововиявленими або виключними обставинами.

За умовами частини першої статті 23 Закону України "Про прокуратуру" представництво прокурором інтересів громадянина або держави в суді полягає у здійсненні процесуальних та інших дій, спрямованих на захист інтересів громадянина або держави, у випадках та порядку, встановлених законом.

Колегією суддів враховується, що у рекомендаціях Парламентської Асамблеї Ради Європи №1604(2003) від 27.05.2003 "Про роль прокуратури в демократичному суспільстві, заснованому на верховенстві закону" щодо функцій органів прокуратури, які не відносяться до сфери кримінального права, передбачено важливість забезпечити, щоб повноваження і функції прокурорів обмежувалися сферою переслідування осіб, винних у скоєнні кримінальних правопорушень, і вирішення загальних завдань щодо захисту інтересів держави через систему відправлення кримінального правосуддя, а для виконання будь-яких інших функцій були засновані окремі, належним чином розміщені та ефективні органи.

Згідно з пунктом 2 Рекомендації Rec (2012) 11 Комітету Міністрів Ради Європи державам-учасникам "Про роль публічних обвинувачів поза системою кримінальної юстиції", прийнятої 19.09.2012 на 1151-му засіданні заступників міністрів, якщо національна правова система надає публічним обвинувачам певні обов`язки та повноваження поза системою кримінальної юстиції, їх місія полягає в тому, щоби представляти загальні або публічні інтереси, захищати права людини й основоположні свободи та забезпечувати верховенство права.

Відповідно до статті 17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини" суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод та практику Європейського суду з прав людини як джерело права.

На сьогодні однозначною є практика Європейського суду з прав людини, який відстоює позицію про можливість участі прокурора у справі тільки за наявності на це підстав.

Європейський суд з прав людини у низці справ роз`яснював, що одна лише участь ("активна" чи "пасивна") прокурора або іншої особи рівнозначної посади може розглядатися як порушення пункту першого статті 6 Конвенції (рішення у справі "Мартіні проти Франції").

Оскільки прокурор, висловлюючи думку з процесуального питання, займає одну зі сторін спору, його участь може створювати для сторони відчуття нерівності (рішення у справі "Кресс проти Франції"). Принцип рівності сторін є одним із елементів більш широкого поняття справедливого судового розгляду в розумінні пункту першого статі 6 Конвенції. Останній потребує "справедливої рівноваги сторін": кожна сторона повинна мати розумну можливість надати свою позицію в умовах, які не створюють для неї суттєвих незручностей порівняно з іншою стороною (рішення у справі "Івон проти Франції", рішення у справі "Нідерест-Хубер проти Швейцарії").

Європейський суд з прав людини звертав увагу на те, що сторонами цивільного провадження є позивач і відповідач. Підтримка, що надається прокуратурою одній зі сторін, може бути виправдана за певних обставин, наприклад, при захисті інтересів незахищених категорій громадян (дітей, осіб з обмеженими можливостями та інших категорій), які, ймовірно, не в змозі самостійно захищати свої інтереси, або в тих випадках, коли відповідним правопорушенням зачіпаються інтереси великої кількості громадян, або у випадках, коли потрібно захистити інтереси держави (рішення від 15.01.2009 у справі "Менчинська проти Росії").

Між тим Європейський суд з прав людини уникає абстрактного підходу до розгляду питання про участь прокурора у цивільному провадженні. Розглядаючи кожен випадок окремо, суд вирішує, наскільки участь прокурора у розгляді справи відповідала принципу рівноправності сторін.

Отже, з урахуванням ролі прокуратури у демократичному суспільстві та необхідності дотримання справедливого балансу у питанні рівноправності сторін судового провадження, зміст пункту 3 частини першої статті 1311 Конституції України щодо підстав представництва прокурора інтересів держави в судах не може тлумачитися розширено.

Таким чином, прокурор може представляти інтереси держави в суді у виключних випадках, які прямо передбачені законом. Розширене тлумачення випадків (підстав) для представництва прокурором інтересів держави в суді не відповідає принципу змагальності, який є однією з засад правосуддя (пункт 3 частини другої статті 129 Конституції України).

Враховуючи зазначене, наявність інтересів держави повинна бути предметом самостійної оцінки суду у кожному випадку звернення прокурора з позовом.

Аналогічна правова позиція об`єднаної палати Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду викладена в постанові від 15.05.2019 у справі №911/1497/18.

Прокурор, який звертається до суду в інтересах держави, в позовній чи іншій заяві, скарзі обґрунтовує, в чому полягає порушення інтересів держави, необхідність їх захисту, визначені законом підстави для звернення до суду прокурора, а також зазначає орган, уповноважений державою здійснювати відповідні функції у спірних правовідносинах. Невиконання цих вимог має наслідком застосування положень, передбачених статтею 174 цього Кодексу (частина четверта статті 53 Господарського процесуального кодексу України).

Визначальним для застосування цієї норми є поняття "інтерес держави".

У рішенні Конституційного Суду України у справі за конституційними поданнями Вищого арбітражного суду України та Генеральної прокуратури України щодо офіційного тлумачення положень статті 2 Арбітражного процесуального кодексу України (справа про представництво прокуратурою України інтересів держави в арбітражному суді) №3-рп/99 від 08.04.1999 Конституційний Суд України, з`ясовуючи поняття "інтереси держави" висловив позицію про те, що інтереси держави відрізняються від інтересів інших учасників суспільних відносин. В основі перших завжди є потреба у здійсненні загальнодержавних (політичних, економічних, соціальних та інших) дій, програм, спрямованих на захист суверенітету, територіальної цілісності, державного кордону України, гарантування її державної, економічної, інформаційної, екологічної безпеки, охорону землі як національного багатства, захист прав усіх суб`єктів права власності та господарювання тощо. З урахуванням того, що "інтереси держави" є оціночним поняттям, прокурор чи його заступник у кожному конкретному випадку самостійно визначає з посиланням на законодавство, на підставі якого подається позов, в чому саме відбулося чи може відбутися порушення матеріальних або інших інтересів держави, обґрунтовує у позовній заяві необхідність їх захисту та зазначає орган, уповноважений державою здійснювати відповідні функції у спірних відносинах.

Наведене Конституційним Судом України розуміння поняття "інтереси держави" має самостійне значення і може застосовуватися для тлумачення цього ж поняття, вжитого у статті 1311 Конституції України та статті 23 Закону України "Про прокуратуру".

Особливість суспільних (публічних) інтересів є те, що на відміну від приватних, їх майже не можливо захищати в суді безпосереднім носієм (носіями), а тому в державі обов`язково повинен існувати інструмент захисту такого інтересу у формі спеціального суб`єкта, яким може і повинен за чинної Конституції України виступати такий орган як прокуратура.

Таким чином, "інтереси держави" охоплюють широке і водночас чітко не визначене коло законних інтересів, які не піддаються точній класифікації, а тому їх наявність повинна бути предметом самостійної оцінки суду у кожному конкретному випадку звернення прокурора з позовом.

Частиною третьої статті 23 Закону України "Про прокуратуру" встановлено, що прокурор здійснює представництво в суді законних інтересів держави у разі порушення або загрози порушення інтересів держави, якщо захист цих інтересів не здійснює або неналежним чином здійснює орган державної влади, орган місцевого самоврядування чи інший суб`єкт владних повноважень, до компетенції якого віднесені відповідні повноваження, а також у разі відсутності такого органу. Наявність таких обставин обґрунтовується прокурором у порядку, передбаченому частиною четвертою цієї статті, крім випадку, визначеного абзацом четвертим цієї частини, за умовами якого представництво інтересів держави у суді у справах про визнання необґрунтованими активів та їх стягнення в дохід держави здійснюється прокурорами Спеціалізованої антикорупційної прокуратури, а у визначених законом випадках прокурорами Офісу Генерального прокурора в порядку та на підставах, визначених Цивільним процесуальним кодексом України. Не допускається здійснення прокурором представництва в суді інтересів держави в особі державних компаній, а також у правовідносинах, пов`язаних із виборчим процесом, проведенням референдумів, діяльністю Верховної Ради України, Президента України, створенням та діяльністю засобів масової інформації, а також політичних партій, релігійних організацій, організацій, що здійснюють професійне самоврядування, та інших громадських об`єднань. Представництво в суді інтересів держави в особі Кабінету Міністрів України та Національного банку України може здійснюватися прокурором Офісу Генерального прокурора або обласної прокуратури виключно за письмовою вказівкою чи наказом Генерального прокурора або його першого заступника чи заступника відповідно до компетенції.

Отже, системне тлумачення положень статті 53 Господарського процесуального кодексу України та статті 23 Закону України "Про прокуратуру" дозволяє дійти висновку, що прокурор здійснює представництво у суді законних інтересів держави у разі порушення або загрози порушення інтересів держави лише у двох випадках: 1) якщо захист цих інтересів не здійснює або неналежним чином здійснює орган державної влади, орган місцевого самоврядування чи інший суб`єкт владних повноважень, до компетенції якого віднесені повноваження здійснювати такий захист у спірних правовідносинах; 2) якщо немає органу державної влади, органу місцевого самоврядування чи іншого суб`єкта владних повноважень, до компетенції якого віднесені повноваження здійснювати захист законних інтересів держави у спірних правовідносинах.

Перший "виключний випадок" передбачає наявність органу, який може здійснювати захист інтересів держави самостійно, а другий відсутність такого органу. Однак підстави представництва інтересів держави прокуратурою у цих двох випадках істотно відрізняються.

У першому випадку прокурор набуває право на представництво, якщо відповідний суб`єкт владних повноважень не здійснює захисту або здійснює неналежно.

"Не здійснення захисту" виявляється в усвідомленій пасивній поведінці уповноваженого суб`єкта владних повноважень - він усвідомлює порушення інтересів держави, має відповідні повноваження для їх захисту, але всупереч цим інтересам за захистом до суду не звертається.

"Здійснення захисту неналежним чином" виявляється в активній поведінці (сукупності дій та рішень), спрямованій на захист інтересів держави, але яка є неналежною.

"Неналежність" захисту може бути оцінена з огляду на встановлений порядок захисту інтересів держави, який серед іншого включає досудове з`ясування обставин порушення інтересів держави, обрання способу їх захисту та ефективне здійснення процесуальних прав позивача.

У разі відкриття провадження за позовною заявою, поданою прокурором в інтересах держави в особі органу, уповноваженого здійснювати функції держави у спірних правовідносинах, зазначений орган набуває статусу позивача. У разі відсутності такого органу або відсутності у нього повноважень щодо звернення до суду прокурор зазначає про це в позовній заяві і в такому разі набуває статусу позивача.

Поняття "орган, уповноважений державою здійснювати відповідні функції у спірних відносинах" означає орган, на який державою покладено обов`язок щодо здійснення конкретної діяльності у відповідних правовідносинах, спрямованої на захист інтересів держави. Таким органом, відповідно до статей 6, 7, 13 та 143 Конституції України, може виступати орган державної влади чи орган місцевого самоврядування, якому законом надано повноваження органу виконавчої влади (пункти 4, 5 мотивувальної частини рішення Конституційного Суду України №3-рп/99 від 08.04.1999).

Особливість сучасного конституційного статусу прокурора в суді, деталізованого в процесуальних кодексах та Законі України "Про прокуратуру", полягає у тому, що представництво прокурором інтересів держави у суді носить допоміжний характер, оскільки основну роль у цьому процесі мають відігравати профільні суб`єкти владних повноважень, які повинні самостійно звертатимуться до суду. Такий підхід до визначення ролі прокурора у сфері представництва інтересів держави у суді було закладено у Перехідних положеннях Конституції України 1996 року та в подальшому втілено в життя з урахуванням досвіду функціонування прокуратури в європейських державах, стандартів Ради Європи, а також висновків та рекомендацій, які надавалися Венеціанською Комісією щодо законопроектів про реформування прокуратури України.

Таким чином, захищати інтереси держави повинні насамперед відповідні суб`єкти владних повноважень (органи державної влади, органи місцевого самоврядування або інші суб`єкти владних повноважень, до компетенції якого віднесені повноваження здійснювати такий захист у спірних правовідносинах), а не прокурор, між тим для того щоб інтереси держави не залишилися незахищеними, прокурор виконує субсидіарну роль, замінює в судовому провадженні відповідного суб`єкта владних повноважень, який всупереч вимог закону не здійснює захисту або робить це неналежно. Прокурор не може вважатися альтернативним суб`єктом звернення до суду і замінювати належного суб`єкта владних повноважень, який може і бажає захищати інтереси держави. У кожному випадку прокурор повинен навести (а суд перевірити) причини, які перешкоджають захисту інтересів держави належним суб`єктом, і які є підставами для звернення прокурора до суду.

Враховуючи вищевикладене, Південно-західний апеляційний господарський суд наголошує на тому, що чинне законодавство України, зокрема, Закон України "Про прокуратуру", фактично наділяє прокурора правом в окремих випадках здійснювати захист інтересів держави, звертаючись до суду з відповідними позовами в інтересах останньої виключно в особі компетентних суб`єктів владних повноважень.

Оскільки повноваження органів влади, зокрема і щодо здійснення захисту законних інтересів держави, є законодавчо визначеними, суд згідно з принципом jura novit curia ("суд знає закони") під час розгляду справи має самостійно перевірити доводи сторін щодо наявності чи відсутності повноважень органів влади здійснювати у спосіб, який обрав прокурор, захист законних інтересів держави у спірних правовідносинах.

Підставою для представництва прокурором інтересів держави в суді є належне обґрунтування, підтверджене достатніми доказами, зокрема, але не виключно, вжиття прокурором всіх передбачених чинним законодавством заходів, які передують зверненню прокурора до суду для здійснення представництва інтересів держави, повідомленням прокурора на адресу відповідного органу про звернення до суду від його імені, відповідними запитами, а також копіями документів, отриманих від органу, що свідчать про наявність підстав для такого представництва.

Обставини дотримання прокурором процедури, встановленої частинами третьою та четвертою статті 23 Закону України "Про прокуратуру", яка повинна передувати зверненню до суду з відповідним позовом, підлягають з`ясуванню судом незалежно від того, чи має місце факт порушення інтересів держави у конкретних правовідносинах, оскільки відповідно до положень статей 53, 174 Господарського процесуального кодексу України недотримання такої процедури унеможливлює розгляд заявленого прокурором позову по суті. У той же час відповідний уповноважений орган, виконуючи свої функції, не позбавлений можливості самостійно звернутися до суду з позовом з метою захисту інтересів держави.

При цьому саме лише посилання у позовній заяві прокурора на те, що орган, уповноважений здійснювати функції держави у спірних правовідносинах, не здійснює або неналежним чином здійснює відповідні повноваження із захисту державних інтересів, без доведення цього відповідними доказами, не є достатнім для прийняття судом рішення в такому спорі по суті, оскільки за змістом абзацу 2 частини четвертої статті 23 Закону України "Про прокуратуру" прокурор здійснює представництво інтересів держави в суді виключно після підтвердження судом правових підстав для представництва.

Вказана правова позиція викладена у низці постанов Верховного Суду, зокрема, від 06.08.2019 у справі №910/6144/18 та від 06.08.2019 у справі №912/2529/18.

Водночас суд, вирішуючи питання щодо наявності підстав для представництва, не повинен встановлювати саме протиправність бездіяльності компетентного органу чи його посадової особи, оскільки питання про те, чи була бездіяльність компетентного органу протиправною та які її причини, суд буде встановлювати за результатами притягнення відповідних осіб до відповідальності. Господарсько-правовий спір між компетентним органом, в особі якого позов подано прокурором в інтересах держави, та відповідачем не є спором між прокурором і відповідним органом, а також не є тим процесом, у якому розглядається обвинувачення прокурором посадових осіб відповідного органу у протиправній бездіяльності.

Отже, прокурор, подаючи позов, має обґрунтувати та довести підстави для представництва, однією з яких є бездіяльність компетентного органу. Бездіяльність компетентного органу означає, що він знав або повинен був знати про порушення інтересів держави, але не звертався до суду з відповідним позовом у розумний строк.

Звертаючись до компетентного органу до подання позову в порядку, передбаченому статтею 23 Закону України "Про прокуратуру", прокурор фактично надає йому можливість відреагувати на стверджуване порушення інтересів держави, зокрема, шляхом призначення перевірки фактів порушення законодавства, виявлених прокурором, вчинення дій для виправлення ситуації, а саме: подання позову або аргументованого повідомлення прокурора про відсутність такого порушення.

Невжиття компетентним органом жодних заходів протягом розумного строку після того, як цьому органу стало відомо або повинно було стати відомо про можливе порушення інтересів держави, має кваліфікуватися як бездіяльність відповідного органу. Розумність строку визначається судом з урахуванням того, чи потребували інтереси держави невідкладного захисту (зокрема, через закінчення перебігу позовної давності чи можливість подальшого відчуження майна, яке незаконно вибуло із власності держави), а також таких чинників, як: значимість порушення інтересів держави, можливість настання невідворотних негативних наслідків через бездіяльність компетентного органу, наявність об`єктивних причин, що перешкоджали такому зверненню тощо.

Аналогічний правовий висновок Великої Палати Верховного Суду викладено в постанові від 26.05.2020 у справі №912/2385/18.

За наявності органу, до компетенції якого віднесені повноваження здійснювати захист інтересів держави саме у спірних правовідносинах, прокурору достатньо дотриматися порядку, передбаченого статтею 23 Закону України "Про прокуратуру", і якщо цей компетентний орган протягом розумного строку після отримання повідомлення самостійно не звернувся до суду з позовом в інтересах держави, то це є достатнім аргументом для підтвердження судом підстав для представництва. Якщо прокурору відомі причини такого незвернення, він повинен зазначити їх в обґрунтуванні підстав для представництва, яке міститься в позові. Але якщо з відповіді зазначеного органу на звернення прокурора такі причини з`ясувати неможливо, чи такої відповіді взагалі не отримано, то це не є підставою вважати звернення прокурора необґрунтованим (постанова Великої Палати Верховного Суду від 08.11.2023 у справі №607/15052/16-ц).

З огляду на викладене, підставою для представництва прокурором інтересів держави в суді є належне обґрунтування, підтверджене достатніми доказами, зокрема, але не виключно, повідомленням прокурора на адресу відповідного органу про звернення до суду від його імені, відповідними запитами, а також копіями документів, отриманих від органу, що свідчать про наявність підстав для такого представництва.

У такому випадку суд зобов`язаний дослідити: чи знав або повинен був знати відповідний орган про допущені порушення інтересів держави, чи мав відповідні повноваження для їх захисту, проте всупереч цим інтересам за захистом до суду не звернувся.

Саме таку правову позицію Верховного Суду викладено в постанові від 25.02.2021 у справі №910/261/20.

Відповідно до преамбули Закону України "Про публічні закупівлі" (в редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин; далі Закон України "Про публічні закупівлі") він визначає правові та економічні засади здійснення закупівель товарів, робіт і послуг для забезпечення потреб держави, територіальних громад та об`єднаних територіальних громад. Метою цього Закону є забезпечення ефективного та прозорого здійснення закупівель, створення конкурентного середовища у сфері публічних закупівель, запобігання проявам корупції у цій сфері, розвиток добросовісної конкуренції.

Зокрема, Законом України "Про публічні закупівлі" встановлюються основні терміни, сфера його застосування, суб`єктний склад тощо. Розділом ІІ вказаного Закону безпосередньо врегульовано державне регулювання та контроль у сфері закупівель.

Згідно з частинами першою, четвертою статті 7 Закону України "Про публічні закупівлі" уповноважений орган здійснює регулювання та реалізує державну політику у сфері закупівель у межах повноважень, визначених цим Законом. Рахункова палата, Антимонопольний комітет України, центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері державного фінансового контролю, здійснюють контроль у сфері публічних закупівель у межах своїх повноважень, визначених Конституцією та законами України.

В силу частини першої статті 8 цього Закону України "Про публічні закупівлі" моніторинг процедури закупівлі здійснюють центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері державного фінансового контролю, та його міжрегіональні територіальні органи. Моніторинг процедури закупівлі здійснюється протягом проведення процедури закупівлі, укладення договору про закупівлю та його дії.

Положеннями частини першої статті 44 Закону України "Про публічні закупівлі" визначено, що за порушення вимог, установлених цим Законом та нормативно-правовими актами, прийнятими на виконання цього Закону, уповноважені особи, службові (посадові) особи замовників, службові (посадові) особи та члени органу оскарження, службові (посадові) особи Уповноваженого органу, службові (посадові) особи центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері державного фінансового контролю, службові (посадові) особи органів, що здійснюють казначейське обслуговування бюджетних коштів (обслуговуючого банку), несуть відповідальність згідно із законами України.

Статтею 1 Закону України "Про основні засади здійснення державного фінансового контролю в Україні" унормовано, що здійснення державного фінансового контролю забезпечує центральний орган виконавчої влади, уповноважений Кабінетом Міністрів України на реалізацію державної політики у сфері державного фінансового контролю (далі - орган державного фінансового контролю).

Контроль за дотриманням законодавства у сфері закупівель здійснюється шляхом проведення моніторингу закупівлі у порядку, встановленому Законом України "Про публічні закупівлі", проведення перевірки закупівель, а також під час державного фінансового аудиту та інспектування. Порядок та підстави проведення органом державного фінансового контролю перевірок закупівель встановлюється Кабінетом Міністрів України (стаття 5 Закону України "Про основні засади здійснення державного фінансового контролю в Україні").

За умовами пунктів 8 та 10 частини першої статті 10 Закону України "Про основні засади здійснення державного фінансового контролю в Україні" органу державного фінансового контролю надається право, зокрема порушувати перед відповідними державними органами питання про визнання недійсними договорів, укладених із порушенням законодавства, у судовому порядку стягувати у дохід держави кошти, отримані підконтрольними установами за незаконними договорами, без установлених законом підстав та з порушенням законодавства; звертатися до суду в інтересах держави, якщо підконтрольною установою не забезпечено виконання вимог щодо усунення виявлених під час здійснення державного фінансового контролю порушень законодавства з питань збереження і використання активів.

Положенням про Державну аудиторську службу України, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України №43 від 03.02.2016, передбачено, що Державна аудиторська служба України (Держаудитслужба) є центральним органом виконавчої влади, діяльність якого спрямовується і координується Кабінетом Міністрів України через Міністра фінансів та який реалізує державну політику у сфері державного фінансового контролю.

Відповідно до підпунктів 3, 4, 9 пункту 4 цього Положення Держаудитслужба реалізує державний фінансовий контроль через здійснення державного фінансового аудиту, перевірки закупівель, інспектування (ревізії), моніторингу закупівель; здійснює контроль, зокрема, за дотриманням законодавства про закупівлі; вживає в установленому порядку заходів до усунення виявлених під час здійснення державного фінансового контролю порушень законодавства та притягнення до відповідальності винних осіб, а саме: вимагає від керівників та інших осіб підприємств, установ та організацій, що контролюються, усунення виявлених порушень законодавства; здійснює контроль за виконанням таких вимог; звертається до суду в інтересах держави у разі незабезпечення виконання вимог щодо усунення виявлених під час здійснення державного фінансового контролю порушень законодавства з питань збереження і використання активів; застосовує заходи впливу за порушення бюджетного законодавства, накладає адміністративні стягнення на осіб, винних у порушенні законодавства; передає в установленому порядку правоохоронним органам матеріали за результатами державного фінансового контролю у разі встановлення порушень законодавства, за які передбачено кримінальну відповідальність або які містять ознаки корупційних діянь.

Держаудитслужба здійснює свої повноваження безпосередньо і через утворені в установленому порядку міжрегіональні територіальні органи (пункт 7 Положення).

Отже, орган державного фінансового контролю здійснює державний фінансовий контроль за використанням коштів державного та місцевих бюджетів, і в разі виявлення порушень законодавства має право пред`явити обов`язкові до виконання вимоги щодо усунення таких правопорушень.

Аналогічний висновок Великої Палати Верховного Суду викладено в постанові від 12.03.2018 у справі №826/9672/17.

Таким чином, Південний офіс Держаудитслужби є належним суб`єктом, уповноваженим державою здійснювати відповідні функції щодо реалізації державної політики у сфері закупівель, у зв`язку з чим останній виступає належним позивачем у даній справі, оскільки саме до повноважень останнього належить вжиття заходів представницького характеру щодо захисту інтересів держави у спірних правовідносинах.

Даний висновок Південно-західного апеляційного господарського суду повністю узгоджується зі сталою правовою позицією Верховного Суду, викладеною в постановах від 01.09.2020 у справі №911/1534/19 та від 30.07.2020 у справі №904/5598/18.

Згідно з пунктом 1 частини першої статті 2 Закону України "Про публічні закупівлі" до замовників, які здійснюють закупівлі відповідно до цього Закону, належать, зокрема, органи місцевого самоврядування.

Місцеве самоврядування здійснюється територіальними громадами сіл, селищ, міст як безпосередньо, так і через сільські, селищні, міські ради та їх виконавчі органи, а також через районні та обласні ради, які представляють спільні інтереси територіальних громад сіл, селищ, міст (частина друга статті 2 Закону України "Про місцеве самоврядування в Україні").

Відповідно до частини першої статті 10 Закону України "Про місцеве самоврядування в Україні" сільські, селищні, міські ради є органами місцевого самоврядування, що представляють відповідні територіальні громади та здійснюють від їх імені та в їх інтересах функції і повноваження місцевого самоврядування, визначені Конституцією України, цим та іншими законами.

В силу частини третьої статті 140 Конституції України місцеве самоврядування здійснюється територіальною громадою в порядку, встановленому законом, як безпосередньо, так і через органи місцевого самоврядування: сільські, селищні, міські ради та їх виконавчі органи.

Органам місцевого самоврядування надано широкі права для здійснення економічного і соціального розвитку на своїй території.

Статтею 143 Конституції України визначено, що місцеві органи самоврядування, зокрема, управляють майном, що є в комунальній власності, а також затверджують бюджети відповідних адміністративно-територіальних одиниць і контролюють їх виконання.

Частиною першою статті 17 Закону України "Про місцеве самоврядування в Україні" унормовано, що відносини органів місцевого самоврядування з підприємствами, установами та організаціями, що перебувають у комунальній власності відповідних територіальних громад, будуються на засадах їх підпорядкованості, підзвітності та підконтрольності органам місцевого самоврядування.

Завданням органу місцевого самоврядування є забезпечення раціонального використання майна та інших ресурсів, що перебувають у комунальній власності. Водночас неефективне витрачання коштів місцевого бюджету, зокрема, шляхом укладення органом місцевого самоврядування оспорюваних додаткових угод, свідчить про порушення економічних інтересів відповідної територіальної громади.

Отже, Дачненська сільська рада Одеського району Одеської області зобов`язана контролювати питання ефективності використання бюджетних коштів при укладенні договору про закупівлю електроенергії і додаткових угод до нього, у зв`язку з чим вказаний орган місцевого самоврядування є особою, уповноваженою на вжиття заходів представницького характеру щодо захисту інтересів територіальної громади, інтереси якої є складовою інтересів держави, під час виконання договору №169 від 22.02.2021 з урахування укладених в подальшому додаткових угод до нього, а тому виступає належним позивачем у цій справі.

Даний висновок Південно-західного апеляційного господарського суду повністю узгоджується з правовою позицією Верховного Суду, викладеною в постановах від 15.05.2019 у справі №911/1497/18 та від 30.07.2020 у справі №904/5598/18.

Водночас Південно-західний апеляційний господарський суд зауважує на тому, що ні Дачненська сільська рада Одеського району Одеської області, ні Південний офіс Держаудитслужби, яких прокурор листами №56-2790ВИХ-22 від 14.09.2022 та №56-3238ВИХ-22 від 25.10.2022 повідомив про невідповідність оспорюваних додаткових угод до договору №169 від 22.02.2021 вимогам Закону України "Про публічні закупівлі", не зважаючи на наявність відповідних повноважень, не вчинили жодних дій для захисту інтересів держави, про що свідчить відсутність у матеріалах справи будь-яких доказів на підтвердження вжиття позивачами заходів реагування на виявлене порушення державних інтересів, натомість останні навпаки у відповідь на звернення прокурора повідомляли про невжиття ними жодних заходів для визнання вищенаведених додаткових угод недійсними та стягнення безпідставно сплачених бюджетних коштів (зокрема, шляхом звернення до суду з відповідними позовами), та, більше того, про відсутність намірів вчиняти відповідні дії.

Проведення процедури державних закупівель та укладення договору із порушенням законодавства порушує інтереси держави у сфері контролю за ефективним та цільовим використанням бюджетних коштів, в той час як дотримання законодавства у цій сфері суспільних відносин становить значний суспільний інтерес, захист якого відповідає функціям прокурора.

Аналогічний правовий висновок викладено в постанові Верховного Суду від 21.03.2019 у справі №912/898/18.

З огляду на викладене, беручи до уваги невжиття компетентними органами позивачами протягом розумного строку після того, як їм достеменно стало відомо про можливе порушення інтересів держави, жодних заходів для захисту цих інтересів, зокрема, незвернення останніх самостійно до господарського суду з позовом, який би відповідав вимогам процесуального законодавства та забезпечив би захист інтересів держави, колегія суддів дійшла висновку про наявність у прокурора обґрунтованих підстав для захисту інтересів держави та, як наслідок, звернення до суду з таким позовом, що за встановлених у справі обставин відповідає нормам національного законодавства та практиці Європейського суду з прав людини. Крім того, наявні у матеріалах справи докази підтверджують дотримання прокурором передбаченого Законом України "Про прокуратуру" порядку звернення до суду з позовом в інтересах держави, зокрема, вимог частини четвертої статті 23 вказаного Закону.

Стаття 15 Цивільного кодексу України передбачає право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа також має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.

Під порушенням слід розуміти такий стан суб`єктивного права, за якого воно зазнало протиправного впливу з боку правопорушника, внаслідок чого суб`єктивне право особи зменшилося або зникло як таке, порушення права пов`язано з позбавленням можливості здійснити, реалізувати своє право повністю або частково.

Вказаний вище підхід є загальним і може застосовуватись при розгляді будь-яких категорій спорів, оскільки не доведеність порушення прав, за захистом яких було пред`явлено позов у будь-якому випадку є підставою для відмови у його задоволенні.

Таким чином, у розумінні закону, суб`єктивне право на захист це юридично закріплена можливість особи використати заходи правоохоронного характеру для поновлення порушеного права і припинення дій, які порушують це право.

Захист, відновлення порушеного або оспорюваного права чи охоронюваного законом інтересу відбувається, в тому числі, шляхом звернення з позовом до суду (частина перша статті 16 Цивільного кодексу України).

Наведена позиція ґрунтується на тому, що під захистом права розуміється державно-примусова діяльність, спрямована на відновлення порушеного права суб`єкта правовідносин та забезпечення виконання юридичного обов`язку зобов`язаною стороною, внаслідок чого реально відбудеться припинення порушення (чи оспорювання) прав цього суб`єкта, він компенсує витрати, що виникли у зв`язку з порушенням його прав, або в інший спосіб нівелює негативні наслідки порушення його прав.

Позивачем є особа, яка подала позов про захист порушеного чи оспорюваного права або охоронюваного законом інтересу. Водночас позивач самостійно визначає і обґрунтовує в позовній заяві у чому саме полягає порушення його прав та інтересів, а суд перевіряє ці доводи, і в залежності від встановленого вирішує питання про наявність чи відсутність підстав для правового захисту, при цьому застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту суб`єктивного права, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення.

Чинне законодавство визначає об`єктом захисту порушене, невизнане або оспорюване право чи цивільний інтерес. Порушення права пов`язано із позбавленням його володільця можливості здійснити (реалізувати) своє право повністю або частково. При оспорюванні або невизнанні права виникає невизначеність у праві, спричинена поведінкою іншої особи.

Отже, порушення, невизнання або оспорювання суб`єктивного права є підставою для звернення особи за захистом цього права із застосуванням відповідного способу захисту.

Вирішуючи спір, суд повинен надати об`єктивну оцінку наявності порушеного права чи інтересу на момент звернення до господарського суду, а також визначити, чи відповідає обраний позивачем спосіб захисту порушеного права тим, що передбачені законодавством, та чи забезпечить такий спосіб захисту відновлення порушеного права.

Крім того, суди мають виходити із того, що обраний позивачем спосіб захист цивільних прав має бути не тільки ефективним, а й відповідати правовій природі тих правовідносин, що виникли між сторонами, та має бути спрямований на захист порушеного права.

Враховуючи вищевикладене, виходячи із приписів статті 4 Господарського процесуального кодексу України, статей 15, 16 Цивільного кодексу України, можливість задоволення позовних вимог перебуває у залежності від наявності (доведеності) наступної сукупності умов: наявність у позивача певного суб`єктивного права або інтересу, порушення такого суб`єктивного права (інтересу) з боку відповідача та належність (адекватність встановленому порушенню) обраного способу судового захисту. Відсутність (недоведеність) будь-якого з означених елементів унеможливлює задоволення позовних вимог.

Відповідно до частин першої, другої статті 11 Цивільного кодексу України цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки. Підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є договори та інші правочин.

Згідно з приписами статті 509 Цивільного кодексу України зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку; зобов`язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 цього Кодексу, у тому числі і з договорів.

Частиною першою статті 173 Господарського кодексу України встановлено, що господарським визнається зобов`язання, що виникає між суб`єктом господарювання та іншим учасником (учасниками) відносин у сфері господарювання з підстав, передбачених Господарським кодексом України, в силу якого один суб`єкт (зобов`язана сторона, у тому числі боржник) зобов`язаний вчинити певну дію господарського чи управлінсько-господарського характеру на користь іншого суб`єкта (виконати роботу, передати майно, сплатити гроші, надати інформацію тощо), або утриматися від певних дій, а інший суб`єкт (управнена сторона, у тому числі кредитор) має право вимагати від зобов`язаної сторони виконання її обов`язку.

Господарські зобов`язання можуть виникати, зокрема, з господарського договору та інших угод, передбачених законом, а також з угод, не передбачених законом, але таких, які йому не суперечать (стаття 174 Господарського кодексу України).

В силу частин першої, четвертої статті 179 Господарського кодексу України майново-господарські зобов`язання, які виникають між суб`єктами господарювання або між суб`єктами господарювання і негосподарюючими суб`єктами - юридичними особами на підставі господарських договорів, є господарсько-договірними зобов`язаннями. При укладенні господарських договорів сторони можуть визначати зміст договору, зокрема, на основі вільного волевиявлення, коли сторони мають право погоджувати на свій розсуд будь-які умови договору, що не суперечать законодавству.

Частиною сьомою статті 179 Господарського кодексу України унормовано, що господарські договори укладаються за правилами, встановленими Цивільним кодексом України з урахуванням особливостей, передбачених цим Кодексом, іншими нормативно-правовими актами щодо окремих видів договорів.

За умовами частини першої статті 627 Цивільного кодексу України відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків (частина перша статті 626 Цивільного кодексу України).

Статтею 185 Господарського кодексу України унормовано, що до укладення господарських договорів на організованих ринках капіталу, організованих товарних ринках, оптових ярмарках, публічних торгах застосовуються загальні правила укладення договорів на основі вільного волевиявлення, з урахуванням нормативно-правових актів, якими регулюється діяльність відповідних організованих ринків капіталу, організованих товарних ринків, ярмарків та публічних торгів.

В силу частини першої статті 41 Закону України "Про публічні закупівлі" договір про закупівлю укладається відповідно до норм Цивільного та Господарського кодексів України з урахуванням особливостей, визначених цим Законом.

Відповідно до частин другої, третьої статті 180 Господарського кодексу України господарський договір вважається укладеним, якщо між сторонами у передбачених законом порядку та формі досягнуто згоди щодо усіх його істотних умов. Істотними є умови, визнані такими за законом чи необхідні для договорів даного виду, а також умови, щодо яких на вимогу однієї зі сторін повинна бути досягнута згода. При укладенні господарського договору сторони зобов`язані у будь-якому разі погодити предмет, ціну та строк дії договору.

Дослідивши зміст договору №169 від 22.02.2021, колегія суддів зазначає про те, що сторонами останнього на момент підписання вказаного договору були погоджені всі істотні умови (предмет, ціна і строк) відповідно до вимог частини третьої статті 180 Господарського кодексу України та приписів Закону України "Про публічні закупівлі", відтак зазначений договір став належною підставою виникнення господарського зобов`язання згідно зі статтями 173, 174 Господарського кодексу України (статті 11, 202, 509 Цивільного кодексу України).

Частиною п`ятою статті 180 Господарського кодексу України передбачено, що ціна у господарському договорі визначається в порядку, встановленому цим Кодексом, іншими законами, актами Кабінету Міністрів України. За згодою сторін у господарському договорі може бути передбачено доплати до встановленої ціни за продукцію (роботи, послуги) вищої якості або виконання робіт у скорочені строки порівняно з нормативними.

Ціна в договорі встановлюється за домовленістю сторін. Зміна ціни після укладення договору допускається лише у випадках і на умовах, встановлених договором або законом. Зміна ціни в договорі після його виконання не допускається (частини перша-третя статті 632 Цивільного кодексу України).

У наведеному приписі закріплено принцип стабільності (або відносної неможливості зміни) встановленої сторонами ціни, що є проявом обов`язковості виконання умов договору, встановленої статтею 629 Цивільного кодексу України.

Суд апеляційної інстанції зауважує на тому, що в умовах ринкової економіки ціна в договорі визначається попитом і пропозицією, конкуренцією та іншими економічними чинниками, відтак при укладенні договору та визначення його умов сторони повинні розумно оцінювати ті обставини, за яких він буде виконуватись, зокрема, враховувати тенденції зростання (падіння) цін на ринку товарів та послуг тощо.

Зазначений висновок Південно-західного апеляційного господарського суду повністю узгоджується з правовою позицією Верховного Суду, викладеною у постанові від 14.06.2018 у справі №904/8354/16.

Згідно з частиною першою статті 651 Цивільного кодексу України зміна або розірвання договору допускається лише за згодою сторін, якщо інше не встановлено договором або законом.

За умовами частини першої статті 652 Цивільного кодексу України у разі істотної зміни обставин, якими сторони керувалися при укладенні договору, договір може бути змінений за згодою сторін, якщо інше не встановлено договором або не випливає із суті зобов`язання. Зміна обставин є істотною, якщо вони змінилися настільки, що якби сторони могли це передбачити, вони не уклали б договір або уклали б його на інших умовах.

В силу частин третьої, четвертої статті 653 Цивільного кодексу України у разі зміни договору зобов`язання змінюється з моменту досягнення домовленості про зміну договору, якщо інше не встановлено договором чи не обумовлено характером його зміни. Сторони не мають права вимагати повернення того, що було виконане ними за зобов`язанням до моменту зміни договору, якщо інше не встановлено договором або законом.

Відповідно до статті 655 Цивільного кодексу України за договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов`язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов`язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму.

Право власності у набувача майна за договором виникає з моменту передання майна, якщо інше не встановлено договором або законом. Переданням майна вважається вручення його набувачеві або перевізникові, організації зв`язку тощо для відправлення, пересилання набувачеві майна, відчуженого без зобов`язання доставки (частини перша, друга статті 334 Цивільного кодексу України).

Відповідно до частини четвертої статті 41 Закону України "Про публічні закупівлі" умови договору про закупівлю не повинні відрізнятися від змісту тендерної пропозиції/пропозиції за результатами електронного аукціону (у тому числі ціни за одиницю товару) переможця процедури закупівлі/спрощеної закупівлі або узгодженої ціни пропозиції учасника у разі застосування переговорної процедури, крім випадків визначення грошового еквівалента зобов`язання в іноземній валюті та/або випадків перерахунку ціни за результатами електронного аукціону в бік зменшення ціни тендерної пропозиції/пропозиції учасника без зменшення обсягів закупівлі.

Згідно з пунктом 2 частини п`ятої статті 41 Закону України "Про публічні закупівлі" істотні умови договору про закупівлю не можуть змінюватися після його підписання до виконання зобов`язань сторонами в повному обсязі, зокрема, крім випадку збільшення ціни за одиницю товару до 10 відсотків пропорційно збільшенню ціни такого товару на ринку у разі коливання ціни такого товару на ринку за умови, що така зміна не призведе до збільшення суми, визначеної в договорі про закупівлю, - не частіше ніж один раз на 90 днів з моменту підписання договору про закупівлю. Обмеження щодо строків зміни ціни за одиницю товару не застосовується у випадках зміни умов договору про закупівлю бензину та дизельного пального, газу та електричної енергії.

З системного тлумачення наведених норм Цивільного кодексу України, Господарського кодексу України та Закону України "Про публічні закупівлі" вбачається, що ціна товару є істотною умовою договору про закупівлю. Зміна ціни товару в договорі про закупівлю після виконання продавцем зобов`язання з передачі такого товару у власність покупця не допускається.

Зміна ціни товару в бік збільшення до передачі його у власність покупця за договором про закупівлю можлива у випадку збільшення ціни такого товару на ринку, якщо сторони договору про таку умову домовились. Якщо сторони договору про таку умову не домовлялись, то зміна ціни товару в бік збільшення у випадку зростання ціни такого товару на ринку можлива, лише якщо це призвело до істотної зміни обставин, в порядку статті 652 Цивільного кодексу України, якщо вони змінилися настільки, що якби сторони могли це передбачити, вони не уклали б договір або уклали б його на інших умовах.

У будь-якому разі ціна за одиницю товару не може бути збільшена більше ніж на 10% від тієї ціни товару, яка була визначена сторонами в договорі за результатами процедури закупівлі, незалежно від кількості та строків зміни ціни протягом строку дії договору. Тобто під час дії договору про закупівлю сторони можуть неодноразово змінювати ціну товару в бік збільшення за наявності умов, встановлених у статті 652 Цивільного кодексу України та пункті 2 частини п`ятої статті 41 Закону України "Про публічні закупівлі", проте загальне збільшення такої ціни не повинно перевищувати 10% від тієї ціни товару, яка була визначена сторонами при укладенні договору за результатами процедури закупівлі.

В іншому випадку не досягається мета Закону України "Про публічні закупівлі", яка полягає в забезпеченні ефективного та прозорого здійснення закупівель, створенні конкурентного середовища у сфері публічних закупівель, запобіганні проявам корупції в цій сфері та розвитку добросовісної конкуренції, оскільки продавці з метою перемоги можуть під час проведення процедури закупівлі пропонувати ціну товару, яка нижча за ринкову, а в подальшому, після укладення договору про закупівлю, вимагати збільшити цю ціну, мотивуючи коливаннями ціни такого товару на ринку.

Наведене підтверджується також історичним тлумаченням норм пункту 2 частини п`ятої статті 41 Закону України "Про публічні закупівлі". У цьому Законі в редакції до 19.04.2020 норма пункту 2 частини п`ятої статті 41 була викладена в статті 36 та мала такий зміст: "Істотні умови договору про закупівлю не можуть змінюватися після його підписання до виконання зобов`язань сторонами в повному обсязі, крім випадку зміни ціни за одиницю товару не більше ніж на 10 відсотків у разі коливання ціни такого товару на ринку, за умови що зазначена зміна не призведе до збільшення суми, визначеної в договорі".

Отже, вказана норма Закону України "Про публічні закупівлі" в редакції до 19.04.2020 не дозволяла зміну ціни за одиницю товару більше ніж на 10% від ціни, визначеної сторонами при укладенні договору про закупівлю, проте не обмежувала сторони в можливості багато разів змінювати (не було обмежень щодо строків зміни ціни) таку ціну протягом дії договору в межах встановлених 10% у разі коливання ціни такого товару на ринку.

Зазначена норма була змінена Законом України "Про внесення змін до Закону України "Про публічні закупівлі" та деяких інших законодавчих актів України щодо вдосконалення публічних закупівель" №114-IX від 18.09.2019, яким Закон України "Про публічні закупівлі" було викладено в новій редакції. У новій редакції зазначена норма була викладена в пункті 2 частини п`ятої статті 41 Закону та доповнена умовою, що така зміна ціни в бік збільшення не може відбуватись частіше ніж один раз на 90 днів, крім закупівлі бензину, дизельного пального, газу та електричної енергії.

Таким чином, в новій редакції норма пункту 2 частини п`ятої статті 41 Закону України "Про публічні закупівлі" не змінила свого змісту щодо розміру зміни ціни за одиницю товару (не більше ніж на 10% від ціни, визначеної сторонами при укладенні договору про закупівлю), проте була доповнена умовою, яка обмежила строки зміни такої ціни, а саме: не частіше ніж один раз на 90 днів.

Як вбачається з пояснювальної записки до проєкту Закону України "Про внесення змін до Закону України "Про публічні закупівлі" та деяких інших законодавчих актів України щодо вдосконалення публічних закупівель", метою його прийняття було удосконалення системи публічних закупівель, спрямованої на розвиток конкурентного середовища та добросовісної конкуренції у сфері закупівель, а також забезпечення виконання міжнародних зобов`язань України у сфері публічних закупівель, у тому числі протидії "ціновому демпінгу" коли учасник процедури закупівлі пропонує значно занижену ціну товару, щоб перемогти, а потім через додаткові угоди суттєво збільшує ціну товару та відповідно зменшує обсяг закупівлі, чим нівелює результати публічної закупівлі.

За такої мети очевидно, що зміни, внесені законодавцем Законом України "Про внесення змін до Закону України "Про публічні закупівлі" та деяких інших законодавчих актів України щодо вдосконалення публічних закупівель" у вказану норму пункту 2 частини п`ятої статті 41 Закону України "Про публічні закупівлі", не були спрямовані на те, щоб дозволити учасникам публічних закупівель використовувати "ціновий демпінг" з подальшим збільшенням ціни за одиницю товару більше ніж на 10% від ціни, визначеної сторонами за результатами процедури закупівлі та при укладенні договору про закупівлю.

Описана вище можливість зміни ціни договору внаслідок недобросовісної конкуренції, зловживань та корупційних дій робить результат закупівлі невизначеним та тягне за собою неефективне використання бюджетних коштів, що є очевидним порушенням принципів процедури закупівлі, встановлених преамбулою та статтею 5 Закону України "Про публічні закупівлі", зокрема, принципів добросовісної конкуренції серед учасників, максимальної економії та ефективності, відкритості та прозорості на всіх стадіях закупівель, недискримінації учасників, об`єктивної та неупередженої оцінки тендерних пропозицій, запобігання корупційним діям і зловживанням.

Вказана правова позиція викладена Верховним Судом у постанові від 25.06.2019 у справі №913/308/18.

Враховуючи вищевикладене, колегія суддів наголошує на тому, що загальне збільшення ціни за одиницю товару не повинно перевищувати 10% від тієї ціни товару, яка була визначена сторонами при укладенні договору за результатами процедури закупівлі.

Саме такий правовий висновок Великої Палати Верховного Суду викладено в постанові від 24.01.2024 у справі №922/2321/22.

Згідно з частиною першою статті 202 Цивільного кодексу України правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

В силу статті 16 Цивільного кодексу України визнання правочину недійсним є одним із передбачених законом способів захисту цивільних прав та інтересів.

Підстави недійсності правочину встановлені статтею 215 Цивільного кодексу України.

За умовами частин першої, третьої статті 215 Цивільного кодексу України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).

Цивільний кодекс України імперативно не визнає оспорюваний правочин недійсним, а лише допускає можливість визнання його таким у судовому порядку, при цьому визнання такого правочину недійсним відбувається судом, по-перше, за вимогою однієї із сторін або іншої заінтересованої особи, а по-друге, якщо в результаті судового розгляду такого звернення буде доведено наявність визначених законодавством підстав недійсності правочину.

Відповідно до частин першої-п`ятої статті 203 Цивільного кодексу України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Отже, недійсність правочину зумовлюється наявністю дефектів його елементів: дефекти (незаконність) змісту правочину; дефекти (недотримання) форми; дефекти суб`єктного складу; дефекти волі невідповідність волі та волевиявлення.

Вирішуючи спори про визнання правочинів (господарських договорів) недійсними, господарський суд повинен встановити наявність фактичних обставин, з якими закон пов`язує визнання таких правочинів (господарських договорів) недійсними на момент їх вчинення (укладення) і настання відповідних наслідків, та в разі задоволення позовних вимог зазначати в судовому рішенні, в чому конкретно полягає неправомірність дій сторони та яким нормам законодавства не відповідає оспорюваний правочин (постанова Великої Палати Верховного Суду від 27.11.2018 у справі №905/1227/17).

Частиною першою статті 216 Цивільного кодексу України унормовано, що недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов`язані з його недійсністю. У разі недійсності правочину кожна із сторін зобов`язана повернути другій стороні у натурі все, що вона одержала на виконання цього правочину, а в разі неможливості такого повернення, зокрема тоді, коли одержане полягає у користуванні майном, виконаній роботі, наданій послузі, - відшкодувати вартість того, що одержано, за цінами, які існують на момент відшкодування.

В силу частини першої статті 1212 Цивільного кодексу України особа, яка набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави (безпідставно набуте майно), зобов`язана повернути потерпілому це майно. Особа зобов`язана повернути майно і тоді, коли підстава, на якій воно було набуте, згодом відпала.

Згідно з пунктом 1 частини третьої статті 1212 Цивільного кодексу України положення цієї глави застосовуються також до вимог про повернення виконаного за недійсним правочином.

Як зазначалося вище, 22.02.2021 за результатами проведеної процедури закупівлі між Дачненською сільською радою Біляївського району Одеської області та Товариством з обмеженою відповідальністю "Одеська обласна енергопостачальна компанія" (як переможцем торгів) був укладений договір №169 від 22.02.2021 про постачання з 22.02.2021 по 31.12.2021 електричної енергії загальним обсягом 358788 кВт*год загальною вартістю 1132334,93 грн з ПДВ.

Відповідно до комерційної пропозиції (додаток №2 до договору №169 від 22.02.2021) ціна електричної енергії з 22.02.2021 становить 2,18 грн за 1 кВт*год без ПДВ, а з 01.08.2021 3,0022 грн за 1 кВт*год без ПДВ.

На виконання вищенаведеного договору відповідач протягом періоду з 22.02.2021 по 21.04.2021 щоденно постачав, а Дачненська сільська рада Біляївського району Одеської області приймала та споживала електричну енергію, а 21.04.2021 сторони договору №169 від 22.02.2021 підписали додаткову угоду №1 до нього, якою змінили ціну електричної енергії, яка вже була продана зазначеному споживачу та спожита ним з 22.02.2021. Отже, товар, поставлений відповідачем до 21.04.2021, був не тільки прийнятий Дачненською сільською радою Біляївського району Одеської області у власність, а й спожитий останньою.

Велика Палата Верховного Суду в постанові від 24.01.2024 у справі №922/2321/22 виснувала, що ціна товару є істотною умовою договору про закупівлю. Зміна ціни товару в договорі про закупівлю після виконання продавцем зобов`язання з передачі такого товару у власність покупця не допускається відповідно до частини третьої статті 632 Цивільного кодексу України.

В подальшому сторонами договору №169 від 22.02.2021 було підписану низку інших додаткових угод до нього, а саме: №2 від 21.04.2021, №3 від 28.08.2021, №4 від 28.08.2021, №5 від 28.08.2021, №6 від 20.12.2021, №7 від 20.12.2021 та №10 від 28.01.2022, якими було змінено ціну електричної енергії в бік збільшення до 5,8656 грн з ПДВ за 1 кВт*год та, відповідно, зменшено загальний обсяг до 345735 кВт/год.

Таким чином, внаслідок укладення вищенаведених додаткових угод до договору №169 від 22.02.2021 загальне збільшення ціни за одиницю електричної енергії (за 1 кВт/год) становить 68,6% від початкової ціни товару, визначеної сторонами при укладенні договору про закупівлю.

З огляду на викладене, беручи до уваги імперативно встановлену чинним законодавством заборону на зміну ціни товару в договорі про закупівлю після виконання продавцем зобов`язання з передачі такого товару, а також визначену пунктом 2 частини п`ятої статті 41 Закону України "Про публічні закупівлі" неможливість збільшення ціни за одиницю товару більше ніж на 10% від тієї ціни товару, яка була визначена сторонами при укладенні договору за результатами процедури закупівлі, незалежно від кількості та строків зміни ціни протягом строку дії договору, Південно-західний апеляційний господарський суд погоджується з висновком місцевого господарського суду щодо наявності правових підстав для задоволення позовних вимог про визнання недійсними додаткових угод №1 від 21.04.2021, №2 від 21.04.2021, №3 від 28.08.2021, №4 від 28.08.2021, №5 від 28.08.2021, №6 від 20.12.2021, №7 від 20.12.2021 та №10 від 28.01.2022 до договору №169 від 22.02.2021 у зв`язку з тим, що вказані правочини суперечать наведеним вище нормам Цивільного кодексу України та Закону України "Про публічні закупівлі".

Доводи апелянта про те, що додаткова угода №10 від 28.01.2022 до договору №169 від 22.02.2021 була укладена на підставі пункту 7 частини п`ятої статті 41 Закону України "Про публічні закупівлі" у зв`язку зі збільшенням регульованого тарифу на послуги з передачі електричної енергії та розподілу, а не внаслідок коливання ціни, жодним чином не свідчать про відсутність підстав для визнання її недійсною, адже остання всупереч законодавчим приписам передбачає зміну ціни товару за вказаним договором про закупівлю після виконання відповідачем зобов`язання з передачі такого товару та збільшення ціни за одиницю товару більше ніж на 10% від ціни, узгодженої сторонами зазначеного договору.

Посилання скаржника на те, що додаткові угоди до договору №169 від 22.02.2021 фактично оспорюються прокурором лише в частині умов щодо збільшення ціни за одиницю товару, між тим останні містять і інші умови, щодо яких сторони договору дійшли згоди та які не є предметом оскарження в межах даної справи, у зв`язку з чим суд першої інстанції необґрунтовано визнав оспорювані додаткові угоди недійсними у повному обсязі, а не лише в частині збільшення ціни за одиницю товару, апеляційним господарським судом оцінюються критично, оскільки зазначені твердження спростовуються безпосередньо самим змістом оспорюваних додаткових угод, що передбачають зміни договірних відносин виключно в частині зменшення обсягів електричної енергії з урахуванням збільшення її ціни.

Враховуючи те, що додаткові угоди №1 від 21.04.2021, №2 від 21.04.2021, №3 від 28.08.2021, №4 від 28.08.2021, №5 від 28.08.2021, №6 від 20.12.2021, №7 від 20.12.2021 та №10 від 28.01.2022 до договору №169 від 22.02.2021 є недійсними та, як наслідок, не породжують правових наслідків, правовідносини між Дачненською сільською радою Біляївського району Одеської області та Товариством з обмеженою відповідальністю "Одеська обласна енергопостачальна компанія" щодо ціни електричної енергії, поставленої за договором №169 від 22.02.2021, мали регулюватись комерційною пропозицією (додаток №2 до вказаного договору), підписаною при укладенні цього договору.

Зі звіту про виконання договору №169 від 22.02.2021, оприлюдненого на веб-сайті "Prozorro" з урахуванням протоколу помилки щодо прийняття рішення уповноваженою особою б/н від 26.09.2022 та оформленої замовником публічної закупівлі таблиці, за договором №169 від 22.02.2021 відповідачем була поставлена електрична енергія обсягом 352167 кВт*год і за неї Дачненська сільська рада Біляївського району Одеської області сплатила грошові кошти у сумі 1358266,95 грн.

У частині третій статті 2 Господарського процесуального кодексу України однією з основних засад (принципів) господарського судочинства визначено принцип змагальності сторін, сутність якого розкрита у статті 13 цього Кодексу.

Відповідно до частин першої, другої статті 13 Господарського процесуального кодексу України судочинство у господарських судах здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених цим Кодексом.

Принцип змагальності сторін полягає в тому, що сторони у процесі зобов`язані в процесуальній формі довести свою правоту, за допомогою поданих ними доказів переконати суд в обґрунтованості своїх вимог чи заперечень.

Отже, даний принцип забезпечує повноту дослідження обставин справи та покладення тягаря доказування на сторони.

Частиною першою статті 73 Господарського процесуального кодексу України передбачено, що доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

В силу частини першої статті 76 Господарського процесуального кодексу України належними є докази, на підставі яких можна встановити обставини, які входять в предмет доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування.

Відповідно до частини першої статті 74 Господарського процесуального кодексу України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Обов`язок із доказування необхідно розуміти як закріплену в процесуальному та матеріальному законодавстві міру належної поведінки особи, що бере участь у судовому процесі, із збирання та надання доказів для підтвердження свого суб`єктивного права, що має за мету усунення невизначеності, яка виникає в правовідносинах у разі неможливості достовірно з`ясувати обставини, які мають значення для справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Необхідність доводити обставини, на які учасник справи посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, в господарському процесі є складовою обов`язку сприяти всебічному, повному та об`єктивному встановленню усіх обставин справи, що передбачає, зокрема, подання належних доказів, тобто таких, що підтверджують обставини, які входять у предмет доказування у справі, з відповідним посиланням на те, які обставини цей доказ підтверджує.

Збирання доказів у господарських справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом (стаття 14 Господарського процесуального кодексу України).

Колегія суддів наголошує на тому, що рішення суду не може ґрунтуватися на припущеннях та містити неточності у встановленні обставин, які мають вирішальне значення для правильного вирішення спору, натомість висновки суду про встановлені обставини і правові наслідки мають бути вичерпними, відповідати дійсності і підтверджуватися достовірними доказами.

Даний висновок Південно-західного апеляційного господарського суду повністю узгоджується з правовою позицією об`єднаної палати Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду, викладеною в постанові від 05.06.2020 у справі №920/528/19.

Суд апеляційної інстанції зауважує на тому, що у матеріалах справи відсутні та відповідачем до місцевого господарського суду не подано жодного доказу на підтвердження недостовірності інформації, викладеної у звіті про виконання договору №169 від 22.02.2021 та наданої прокурору стороною оспорюваних правочинів Дачненською сільською радою Одеського району Одеської області.

За таких обставин, виходячи з вартості одиниці товару (1 кВт*год), узгодженої у комерційній пропозиції (додаток №2 до договору №169 від 22.02.2021), за фактично отримані та спожиті 352167 кВт*год електричної енергії Дачненська сільська рада Біляївського району Одеської області повинна була сплатити 1111439,06 грн

Отже, грошові кошти у розмірі 246827,89 грн (1358266,95 грн - 1111439,06 грн = 246827,89 грн) є такими, що були безпідставно одержані відповідачем, підстава їх набуття відпала, а тому останній зобов`язаний їх повернуту платнику, що відповідає приписам статей 216, 1212 Цивільного кодексу України, у зв`язку з чим колегія суддів погоджується з висновком Господарського суду Одеської області щодо задоволення позовних вимог про стягнення з Товариства з обмеженою відповідальністю "Одеська обласна енергопостачальна компанія" на користь Дачненської сільської ради Одеського району Одеської області безпідставно сплачених бюджетних коштів у сумі 246827,89 грн.

Твердження апелянта про те що місцевий господарський суд, задовольнивши позов у повному обсязі, неправильно здійснив розподіл судових витрат, оскільки не врахував, що спір у цій справі виник внаслідок неправильних дій самої Дачненської сільської ради Одеського району Одеської області, у зв`язку з чим застосуванню підлягали положення частини дев`ятої статті 129 Господарського процесуального кодексу України, апеляційним господарський судом оцінюються критично, оскільки, по-перше, зміст вказаної норми свідчить про те, що останньою встановлено дискреційне повноваження суду, тобто його право, а не обов`язок здійснити розподіл судових витрат у вищезазначений спосіб; по-друге, саме відповідач виступав ініціатором укладення оспорюваних додаткових угод, внаслідок чого доводи скаржника щодо виникнення спору у цій справі внаслідок неправильності дій вказаного позивача є необґрунтованими.

Щодо висновку суду першої інстанції про часткове задоволення заяви Товариства з обмеженою відповідальністю "Одеська обласна енергопостачальна компанія" про розстрочення виконання рішення суду №06/02-2128 від 09.06.2023 (вх.№19199/23 від 12.06.2023) колегія суддів зазначає наступне.

В силу частин першої, п`ятої статті 331 Господарського процесуального кодексу України за заявою сторони суд, який розглядав справу як суд першої інстанції, може відстрочити або розстрочити виконання рішення, а за заявою стягувача чи виконавця (у випадках, встановлених законом), - встановити чи змінити спосіб або порядок його виконання. Розстрочення та відстрочення виконання судового рішення не може перевищувати одного року з дня ухвалення такого рішення, ухвали, постанови.

Частинами третьою, четвертою статті 331 Господарського процесуального кодексу України унормовано, що підставою для встановлення або зміни способу або порядку виконання, відстрочки або розстрочки виконання судового рішення є обставини, що істотно ускладнюють виконання рішення або роблять його неможливим. Вирішуючи питання про відстрочення чи розстрочення виконання судового рішення, суд також враховує: 1) ступінь вини відповідача у виникненні спору; 2) стосовно фізичної особи - тяжке захворювання її самої або членів її сім`ї, її матеріальний стан; 3) стихійне лихо, інші надзвичайні події тощо.

Отже, надання відстрочення (розстрочення) виконання судового рішення є процесуальною дією суду, яка вчиняється останнім за встановлення обставин, що істотно ускладнюють виконання рішення суду або роблять його неможливим.

При цьому колегією суддів враховується, що згоди сторін на вжиття заходів, передбачених статтею 331 Господарського процесуального кодексу України, вказана норма процесуального закону не вимагає.

Законодавцем визначено чіткі критерії для застосування відстрочення (розстрочення) виконання судового рішення, обмежено строк надання такого відстрочення (розстрочення) виконання, визначено можливість вжиття заходів забезпечення на період дії відстрочки (розстрочення) та не передбачено можливості настання наслідків щодо порушення конституційного принципу обов`язковості виконання судового рішення.

Аналогічну правову позицію об`єднаної палати Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду викладено в постанові від 16.10.2020 у справі №905/2912/15.

Розстрочення означає виконання рішення частками, встановленими господарським судом, з певним інтервалом у часі. Строки виконання кожної частки також повинні визначатися господарським судом. При цьому розстрочення є можливим при виконанні рішення, яке стосується предметів, що діляться (гроші, майно, не визначене індивідуальними ознаками, декілька індивідуально визначених речей тощо).

На державу покладено позитивне зобов`язання організувати систему виконання рішень таким чином, щоб гарантувати виконання без жодних невиправданих затримок, і так, щоб ця система була ефективною як у теорії, так і на практиці, а затримка у виконанні рішення не повинна бути такою, що порушує саму сутність права, яке захищається відповідно до пункту 1 статті 6 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (рішення Європейського суду з прав людини від 17.05.2005 у справі "Чижов проти України", заява №6962/02). За практикою Європейського суду з прав людини в окремих справах проти України було встановлено, що короткі затримки, менші ніж один рік, не вважаються настільки надмірними, щоб піднімати питання про порушення пункту 1 статті 6 Конвенції ("Корнілов та інші проти України", заява №36575/02, ухвала від 07.10.2003). І навіть строк у два роки та сім місяців не був визнаний надмірним і не вважався таким, що суперечить вимозі стосовно його розумної тривалості, передбаченої у статті 6 Конвенції (ухвала від 17.09.2002 у справі "Крапивницький та інші проти України", заява №60858/00).

Питання про розстрочення виконання рішення суду повинно вирішуватися з урахуванням балансу інтересів сторін, слугувати досягненню мети виконання судового рішення з максимальним дотриманням співмірності негативних наслідків для боржника з інтересом кредитора.

Розстрочення виконання судового рішення не повинно сприяти ухиленню від його виконання та впливати на фінансовий стан позивача.

Необхідною умовою задоволення заяви про розстрочення виконання рішення суду є з`ясування питання щодо дотримання балансу інтересів сторін, а тому повинні досліджуватися та оцінюватися доводи і заперечення як позивача, так і відповідача, а також дотримуватися розумного строку відстрочення.

Даний висновок Південно-західного апеляційного господарського суду повністю узгоджується з правовою позицією Верховного Суду, викладеною в постановах від 03.09.2020 у справі №905/30/16, від 14.07.2020 у справі №908/1884/19 та від 16.01.2020 у справі №910/1820/19.

Водночас чинним законодавством України не передбачено вичерпний перелік обставин, що ускладнюють або роблять неможливим виконання рішення, і на підставі яких суд може прийняти рішення про надання відстрочки, натомість встановлено лише критерії для визначення таких обставин. Зокрема, вирішуючи питання про відстрочку чи розстрочення виконання рішення, господарський суд повинен враховувати матеріальні інтереси сторін, їх фінансовий стан, ступінь вини відповідача у виникненні спору, наявність інфляційних процесів у економіці держави та інші обставини справи, зокрема, щодо фізичної особи (громадянина) тяжке захворювання її самої або членів її сім`ї, скрутний матеріальний стан; стосовно юридичної особи наявну загрозу банкрутства, відсутність коштів на банківських рахунках і майна, на яке можливо було б звернути стягнення; щодо як фізичних, так і юридичних осіб стихійне лихо, інші надзвичайні події тощо.

Крім того, обставини, за яких виконання рішення неможливе, повинні існувати насправді, в реальності, та безпосередньо перешкоджати його виконанню в строки, в обсязі та в порядку, визначені у рішенні, а тому не є підставами для надання відстрочки або розстрочення виконання рішення обставини, які зумовлені суб`єктивним фактором і неправомірною поведінкою самого боржника.

З огляду на вищезазначене, колегія суддів зауважує на тому, що відстрочення (розстрочення) виконання судового рішення є правом суду, яке може бути реалізоване ним у кожному конкретному випадку після оцінки обставин справи, наведених учасниками справи, наданих ними обґрунтувань та дослідження доказів.

Постановою Кабінету Міністрів України №483 від 05.06.2019 (зі змінами та доповненнями) на Товариство з обмеженою відповідальністю "Одеська обласна енергопостачальна компанія" покладено виконання спеціальних обов`язків із забезпечення загальносуспільних інтересів у процесі функціонування ринку електричної енергії. При цьому відповідач виступає єдиним постачальником універсальних послуг на території Одеської області, від якого залежить надійне та якісне забезпечення електричною енергію населення всього регіону.

Водночас, з огляду на військову агресію проти України та введення воєнного стану, згідно з наказом Міністерства енергетики України №148 від 13.14.2022, який був чинним на момент ухвалення місцевим господарським судом оскаржуваного рішення, тимчасово (на період дії воєнного стану) споживачі, яким припиняється постачання електричної енергії поточним постачальником, внаслідок набуття ним статусу "дефолтний", переводяться до постачальника універсальних послуг на закріпленій території, у зв`язку з чим Товариство з обмеженою відповідальністю "Одеська обласна енергопостачальна компанія", крім виконання функцій постачальника універсальних послуг на території Одеської області, частково виконував функцію постачальника "останньої надії".

Отже, виконуючи функції постачальника електричної енергії, відповідач зобов`язаний забезпечувати стабільне постачання електричної енергії не лише населенню, а також органам державної влади, місцевого самоврядування, підприємствам, установам та організаціями, які мають стратегічне значення для всього регіону.

Крім того, розпорядженням Одеської обласної державної адміністрації №109/од2021 від 09.02.2021 відповідача було включено до Переліку підприємств, що мають стратегічне значення для економіки області та які формують економічний потенціал області, тобто визнано критично важливим підприємством для функціонування економіки та забезпечення життєдіяльності населення в особливий період на території Одеської області.

При цьому місцевий господарський суд також обґрунтовано врахував в якості поважних підстав для розстрочення виконання судового рішення загальновідому обставину військової агресії проти України, що зумовила руйнівні події на ринку електричної енергії та катастрофічне зниження рівня оплат вартості отриманої електричної енергії споживачами, що підтверджується наявною у матеріалах справи довідкою про загальну дебіторську заборгованість учасників ринку електричної енергії перед Товариством з обмеженою відповідальністю "Одеська обласна енергопостачальна компанія".

Крім того, апеляційний господарський суд наголошує на тому, що розстрочення виконання рішення жодним чином не зменшує суму грошових коштів, яка має бути сплачена відповідачем на виконання рішення Господарського суду Одеської області від 17.07.2023 у справі №916/185/23, натомість таке розстрочення забезпечить реальне виконання останнім цього рішення без накопичення боргів, у тому числі і з заробітної плати, тобто дозволить досягти мети виконання судового рішення з дотриманням балансу інтересів обох сторін (співмірності негативних наслідків для боржника з інтересом кредитора), тим більше, що тривалість відповідного розстроченням для стягувача не є надмірною, оскільки воно передбачає щомісячну сплату відповідачем частини загальної суми заборгованості.

За таких обставин, враховуючи відсутність жодного доказу на підтвердження погіршення фінансового стану Дачненської сільської ради Одеського району Одеської області, виникнення ускладнень у здійсненні її діяльності чи завдання останній збитків в результаті розстрочення виконання судового рішення у даній справі, а також суспільну значимість діяльності Товариства з обмеженою відповідальністю "Одеська обласна енергопостачальна компанія", яке належить до стратегічно важливих підприємств та відповідає за стабільне постачання електричної енергії з урахуванням вчинення агресором активних дій щодо знищення енергосистеми України, беручи до уваги те, що прибутковість підприємства відповідача безпосередньо залежить від своєчасності та повноти надходжень грошових коштів від споживачів, основною категорією яких є населення, що істотно утруднює одномоментне погашення боргу перед Дачненською сільською радою Одеського району Одеської області, що підтверджується наявними у матеріалах справи належними та допустимими доказами, колегія суддів Південно-західного апеляційного господарського суду вважає, що суд першої інстанції, користуючись правом, наданим положеннями чинного законодавства, дійшов обґрунтованого висновку про наявність правових підстав для часткового задоволення заяви Товариства з обмеженою відповідальністю "Одеська обласна енергопостачальна компанія" про розстрочення виконання рішення суду №06/02-2128 від 09.06.2023 (вх.№19199/23 від 12.06.2023) та розстрочення виконання рішення Господарського суду Одеської області від 17.07.2023 у справі №916/185/23 строком на 5 місяців, що, з урахування суми боргу, яка, з огляду на масштаби господарської діяльності відповідача, не є істотною для розстрочення на більший термін, є адекватним проявом балансу між інтересами кредитора і боржника та узгоджується з нормами законодавства, яке регулює порядок виконання судових рішень, у тому числі і можливість розстрочення їх виконання, що належить до дискреційних повноважень суду.

У викладі підстав для прийняття рішення суду необхідно дати відповідь на доречні аргументи та доводи сторін, здатні вплинути на вирішення спору; виклад підстав для прийняття рішення не повинен неодмінно бути довгим, оскільки необхідно знайти належний баланс між стислістю та правильним розумінням ухваленого рішення; обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент заявника на підтримку кожної підстави; обсяг цього обов`язку суду може змінюватися залежно від характеру рішення. Згідно з практикою Європейського суду з прав людини очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а крім того, ще й від різних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах (правова позиція Верховного Суду від 28.05.2020 у справі №909/636/16).

Європейський суд з прав людини у рішенні в справі "Серявін та інші проти України" вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях, зокрема, судів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожний аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною залежно від характеру рішення.

У справі "Трофимчук проти України" Європейський суд з прав людини також зазначив, що хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, це не може розумітись як вимога детально відповідати на кожен довід.

В силу статті 236 Господарського процесуального кодексу України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним та обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи.

Перевіривши відповідно до статті 270 Господарського процесуального кодексу України юридичну оцінку обставин справи та повноту їх встановлення у рішенні місцевого господарського суду, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції об`єктивно розглянув у судовому процесі обставини справи в їх сукупності; дослідив подані сторонами в обґрунтування своїх вимог та заперечень докази; правильно застосував матеріальний закон, що регулює спірні правовідносини, врахував положення статей 76-79 Господарського процесуального кодексу України, у зв`язку з чим дійшов правильного висновку про наявність правових підстав для задоволення позову.

Інші доводи скаржника не спростовують висновків суду першої інстанції щодо наявності правових підстав для задоволення позову; твердження апелянта про порушення Господарським судом Одеської області норм права при ухваленні рішення від 17.07.2023 у справі №916/185/23 не знайшли свого підтвердження, у зв`язку з чим підстав для зміни чи скасування оскаржуваного судового акту колегія суддів не вбачає.

Відповідно до вимог статті 129 Господарського процесуального кодексу України витрати зі сплати судового збору за подання апеляційної скарги покладаються на апелянта.

Керуючись статтями 129, 232, 233, 236, 240, 269, 270, 275, 276, 281-284 Господарського процесуального кодексу України, Південно-західний апеляційний господарський суд

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю "Одеська обласна енергопостачальна компанія" залишити без задоволення, рішення Господарського суду Одеської області від 17.07.2023 у справі №916/185/23 без змін.

Витрати зі сплати судового збору за подання апеляційної скарги покласти на Товариство з обмеженою відповідальністю "Одеська обласна енергопостачальна компанія".

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена у касаційному порядку у строк, який обчислюється відповідно до статті 288 Господарського процесуального кодексу України.

Повний текст постанови складено та підписано 25.03.2024.

Головуючий суддя С.В. Таран

Суддя К.В. Богатир

Суддя Л.В. Поліщук