ПІВНІЧНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"29" березня 2024 р. Справа № 908/2013/23

Північний апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючого: Демидової А.М.

суддів: Владимиренко С.В.

Ходаківської І.П.

розглянувши в письмовому провадженні без повідомлення учасників справи апеляційну скаргу Товариства з додатковою відповідальністю Страхової компанії "Альфа-Гарант"

на рішення Господарського суду міста Києва від 04.10.2023 (повний текст рішення складено 04.10.2023) (суддя Чинчин О.В.)

у справі № 908/2013/23 Господарського суду міста Києва

за позовом Товариства з додатковою відповідальністю Страхової компанії "Альфа-Гарант"

до Приватного акціонерного товариства "Українська акціонерна страхова компанія "АСКА"

про стягнення страхового відшкодування у розмірі 21 691,41 грн

ВСТАНОВИВ:

Короткий зміст і підстави позовних вимог

1. Товариство з додатковою відповідальністю Страхова компанія "Альфа-Гарант" (позивач) звернулось до Господарського суду міста Києва з позовом до Приватного акціонерного товариства "Українська акціонерна страхова компанія "АСКА" (відповідач) про стягнення страхового відшкодування в розмірі 21 691,41 грн.

2. Позовні вимоги обґрунтовані тим, що Товариство з додатковою відповідальністю Страхова компанія "Альфа-Гарант" на підставі договору добровільного страхування наземного транспорту "Пряме врегулювання до автоцивілки" № 06-TR/EP-205759346 від 06.09.2021 внаслідок настання страхової події - дорожньо-транспортної пригоди (далі - ДТП) виплатило страхове відшкодування власнику автомобіля "Сітроен", державний реєстраційний номер НОМЕР_1 , а тому позивачем відповідно до положень статті 27 Закону України "Про страхування" та статті 993 Цивільного кодексу України отримано право зворотної вимоги до особи, відповідальної за завдану шкоду. Позивач зазначив, що відповідальність водія транспортного засобу "Мерседес", державний реєстраційний номер НОМЕР_2 , яким скоєно ДТП, застрахована у відповідача на підставі полісу обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів № ЕР/204213499, а тому позивач вказував, що обов`язок із відшкодування збитків покладається на відповідача.

Короткий зміст рішення місцевого господарського суду та мотиви його прийняття

3. Рішенням Господарського суду міста Києва від 04.10.2023 у справі № 908/2013/23 у задоволенні позовних вимог Товариства з додатковою відповідальністю Страхової компанії "Альфа-Гарант" до Приватного акціонерного товариства "Українська акціонерна страхова компанія "АСКА" про стягнення страхового відшкодування у розмірі 21 691,41 грн відмовлено в повному обсязі.

4. Відмовляючи в задоволенні позовних вимог, місцевий господарський суд виходив із того, що позивачем було пропущено річний строк, визначений підпунктом 37.1.4 пункту 37.1 статті 37 Закону України "Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів", на звернення із заявою про виплату страхового відшкодування, а тому позовні вимоги Товариства з додатковою відповідальністю Страхової компанії "Альфа-Гарант" задоволенню не підлягають.

Короткий зміст вимог апеляційної скарги та узагальнення її доводів

5. Не погодившись із рішенням Господарського суду міста Києва від 04.10.2023 у справі № 908/2013/23, Товариство з додатковою відповідальністю Страхова компанія "Альфа-Гарант" звернулось до Північного апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою, в якій просить скасувати рішення Господарського суду міста Києва за позовом Товариства з додатковою відповідальністю Страхової компанії "Альфа-Гарант" до Приватного акціонерного товариства "Українська акціонерна страхова компанія "АСКА" про відшкодування матеріальної шкоди і ухвалити нове рішення, яким позовні вимоги задовольнити повністю.

6. Обґрунтовуючи вимоги апеляційної скарги, скаржник вказує на таке:

- суд першої інстанції неналежним чином дослідив надані докази та помилково вирішив, що позивачем безпідставно пропущено річний строк подачі заяви на виплату страхового відшкодування;

- підпункт 37.1.4 пункту 37.1 статті 37 Закону № 1961-IV визначає наслідком пропуску потерпілою особою річного строку подання заяви до страховика про страхове відшкодування право страховика на відмову у виплаті регламентних виплат;

- разом із тим, ані Закон № 1961-ІV, ані Цивільний кодекс України (далі - ЦК України), ані будь-який інший закон не передбачає в цьому випадку припинення взагалі права потерпілої особи на отримання відшкодування або на задоволення позову як, наприклад, передбачено ЦК України при пропуску позовної давності;

- крім того, немає підстав вважати, що річний строк звернення із заявою про виплату страхового відшкодування є спеціальним строком позовної давності, передбаченим статтею 258 ЦК України, оскільки це суперечить змісту зазначеної норми, яка не передбачає встановлення спеціальної позовної давності в інших випадках, ніж випадки, передбачені в цій норми;

- з огляду на те, що пропуск річного строку звернення із заявою до страховика (страхової компанії) не зазначений у законодавстві (стаття 12 ЦК України) як підстава для припинення матеріального права, цей строк не може бути розцінений як преклюзивний і такий, що припиняє існуюче право на отримання відшкодування шкоди в розмірі регламентних виплат взагалі (дана правова позиція викладена в постанові Верховного Суду від 14.12.2021 у справі № 147/66/17);

- крім того, виплата страхового відшкодування відбулась 19.09.2022, а тому саме із цієї дати має рахуватися річний термін подачі заяви на виплату страхового відшкодування.

Дії суду апеляційної інстанції щодо розгляду апеляційної скарги по суті

7. Ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 04.12.2023 (колегія суддів у складі: Демидової А.М. - головуючого, Владимиренко С.В., Ходаківської І.П.) відкрито апеляційне провадження за апеляційною скаргою Товариства з додатковою відповідальністю Страхової компанії "Альфа-Гарант" на рішення Господарського суду міста Києва від 04.10.2023 у справі № 908/2013/23; розгляд апеляційної скарги постановлено здійснювати в порядку письмового провадження без повідомлення учасників справи (без проведення судового засідання); встановлено строк для подання відзиву на апеляційну скаргу, пояснень, клопотань, заперечень - до 28.12.2023.

8. Зважаючи на воєнний стан в Україні, тривалі повітряні тривоги, дана справа розглядається судом апеляційної інстанції в розумний строк, тобто такий, що є об`єктивно необхідним для виконання процесуальних дій, забезпечення можливості реалізації учасниками справи своїх процесуальних прав та вирішення справи.

Позиції учасників справи

9. Відповідач у відзиві на апеляційну скаргу проти апеляційної скарги Товариства з додатковою відповідальністю Страхової компанії "Альфа-Гарант" заперечує і просить суд відмовити в її задоволенні в повному обсязі.

Обставини справи, встановлені судом першої інстанції та перевірені судом апеляційної інстанції

10. 06.09.2021 між Товариством з додатковою відповідальністю Страховою компанією "Альфа-Гарант" (Страховик) та ОСОБА_1 (Страхувальник) було укладено договір добровільного страхування наземного транспорту "Пряме врегулювання до автоцивілки" № 06-TR/EP-205759346, предметом якого є страхування транспортного засобу "Сітроен", державний реєстраційний номер НОМЕР_1 , 2016 року випуску.

11. Як вбачається з матеріалів справи, 24.11.2021 по бул. Т. Шевченка у м. Києві відбулась ДТП за участю транспортного засобу "Сітроен", державний реєстраційний номер НОМЕР_1 , що належить ОСОБА_1 , та транспортного засобу "Мерседес", державний реєстраційний номер НОМЕР_2 , під керуванням ОСОБА_2 .

12. У результаті ДТП було пошкоджено застрахований позивачем автомобіль марки "Сітроен", державний реєстраційний номер НОМЕР_1 .

13. Постановою Шевченківського районного суду м. Києва від 24.01.2022 у справі № 761/43974/21 ОСОБА_2 , водія транспортного засобу "Мерседес", державний реєстраційний номер НОМЕР_2 , визнано винним у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого ст. 124 Кодексу України про адміністративні правопорушення та накладено стягнення у вигляді штрафу в розмірі 850 грн.

14. Фізичною особою-підприємцем Бєсєдою О.С. виставлено рахунок № 01-09-03 від 01.09.2022 на ремонт транспортного засобу "Сітроен", державний реєстраційний номер НОМЕР_1 , у розмірі 22 000,00 грн.

15. Відповідно до страхового акта № СТ/21/0262 від 19.09.2022 позивач здійснив виплату страхового відшкодування в розмірі 22 000,00 грн, що підтверджується платіжним дорученням № 30808 від 19.09.2022 із зазначенням призначення платежу: "страхове відшкодування ОСОБА_3 згідно акту № СТ/21/0262 від 19.09.2022".

16. Відповідно до полісу обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів № ЕР/204213499 цивільно-правова відповідальність власника транспортного "Мерседес", державний реєстраційний номер НОМЕР_2 , на момент настання страхової події була застрахована у відповідача, розмір франшизи згідно з вказаним полісом складає 2 500,00 грн, розмір ліміту за шкоду по майну - 130 000,00 грн.

17. 06.12.2022 позивач надіслав на адресу відповідача заяву № 103/3213 від 05.12.2022 про виплату страхового відшкодування у розмірі 22 000,00 грн, що підтверджується копіями опису вкладення у цінний лист, накладної.

18. Обґрунтовуючи заявлені позовні вимоги, позивач посилався на те, що відповідач як страховик особи, винної у вчиненні ДТП, зобов`язаний відшкодувати суму матеріальної шкоди, завданої внаслідок ДТП, розмір якої становить 19 500,00 грн відповідно до встановлених полісом № ЕР/204213499 лімітів відшкодування по майну та франшизи. Крім того, просив стягнути з відповідача пеню в розмірі 2 190,41 грн.

19. Заперечуючи проти позову, відповідач зазначив, що позивачем допущено пропуск встановленого пунктом 37.1.4 статті 37 Закону України "Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів" присічного строку в один рік з моменту ДТП на звернення до відповідача про виплату страхового відшкодування.

20. Як вбачається з матеріалів справи, позивачем на виконання зобов`язань за договором добровільного страхування наземного транспорту "Пряме врегулювання до автоцивілки" № 06-TR/EP-205759346 від 06.09.2021, предметом якого є страхування транспортного засобу "Сітроен", державний реєстраційний номер НОМЕР_1 , 2016 року випуску, було відшкодовано на користь Страхувальника 22 000,00 грн.

21. Відповідно до полісу обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів № ЕР/204213499 цивільно-правова відповідальність власника транспортного "Мерседес", державний реєстраційний номер НОМЕР_2 , на момент настання страхової події була застрахована у відповідача, розмір франшизи згідно з вказаним полісом складає 2 500,00 грн, розмір ліміту за шкоду по майну - 130 000,00 грн.

22. 06.12.2022 позивач надіслав на адресу відповідача заяву № 103/3213 від 05.12.2022 про виплату страхового відшкодування в розмірі 22 000,00 грн, що підтверджується копіями опису вкладення у цінний лист, накладної.

23. Страховий випадок (ДТП) стався 24.11.2021, а тому позивач протягом річного строку, тобто у строк по 24.11.2022, за власним розсудом міг звернутися із заявою безпосередньо до страховика, з дотриманням вимог, передбачених у статті 35 названого Закону, чи звернутися безпосередньо до суду.

24. У той же час, місцевим господарським судом встановлено, що позивач звернувся до відповідача з заявою № 103/3213 від 05.12.2022 про виплату страхового відшкодування у розмірі 22 000,00 грн лише 06.12.2022, тобто після спливу встановленого підпунктом 37.1.4 пункту 37.1 статті 37 Закону України "Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів" граничного строку на її подання (зі спливом річного строку з моменту ДТП 24.11.2021).

25. Враховуючи те, що позивачем було пропущено річний строк, визначений підпунктом 37.1.4 пункту 37.1 статті 37 Закону України "Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів", на звернення із заявою про виплату страхового відшкодування, місцевий господарський суд дійшов висновку, що позовні вимоги Товариства з додатковою відповідальністю Страхової компанії "Альфа-Гарант" в частині стягнення з Приватного акціонерного товариства "Українська акціонерна страхова компанія "АСКА" страхового відшкодування у розмірі 19 500,00 грн задоволенню не підлягають.

26. У свою чергу, за висновком суду першої інстанції, частина позовних вимог про стягнення з відповідача пені за загальний період прострочки з 17.03.2023 по 06.06.2023 в розмірі 2 190,41 грн також не підлягає задоволенню як похідна вимога від основного зобов`язання, в задоволенні якого судом відмовлено.

27. Таким чином, місцевий господарський суд дійшов висновку, що позовні вимоги Товариства з додатковою відповідальністю Страхової компанії "Альфа-Гарант" до Приватного акціонерного товариства "Українська акціонерна страхова компанія "АСКА" про стягнення страхового відшкодування в розмірі 21 691,41 грн є необґрунтованими та такими, що не підлягають задоволенню.

Мотиви та джерела права, з яких виходить суд апеляційної інстанції при прийнятті постанови

28. Статтею 269 Господарського процесуального кодексу України (далі - ГПК України) встановлено, що суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права.

29. Розглянувши доводи апеляційної скарги, відзиву на апеляційну скаргу, дослідивши наявні матеріали справи у повному обсязі, перевіривши повноту встановлення обставин справи та їх юридичну оцінку, проаналізувавши правильність застосування судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, суд апеляційної інстанції зазначає таке.

30. У справі, що розглядається, спір виник між двома страховими компаніями щодо відшкодування витрат, понесених у зв`язку із виплатою страхового відшкодування потерпілій особі, якій було завдано шкоду в результаті настання ДТП.

31. За приписами статті 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого майнового права та інтересу.

32. Відповідно до статей 2, 7, 13 ГПК України основними засадами судочинства є рівність всіх учасників судового процесу перед законом та судом, змагальність сторін та свобода в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.

33. Згідно зі статтею 86 ГПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також вірогідність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

34. Стаття 74 ГПК України передбачає, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

35. Таким чином, обов`язок доказування, а отже і подання доказів відповідно до статті 74 ГПК України, покладено саме на сторони та інших учасників судового процесу, а тому суд лише створює сторонам та іншим особам, які беруть участь у справі, необхідні умови для встановлення фактичних обставин справи і правильного застосування законодавства.

36. Частиною другою статті 42 ГПК України передбачено, що учасники справи зобов`язані, зокрема: сприяти своєчасному, всебічному, повному та об`єктивному встановленню всіх обставин справи; подавати усі наявні у них докази в порядку та строки, встановлені законом або судом, не приховувати докази.

37. Згідно з частиною першою статті 43 ГПК України учасники судового процесу та їх представники повинні добросовісно користуватися процесуальними правами; зловживання процесуальними правами не допускається.

38. Частиною четвертою статті 13 ГПК України встановлено, що кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних з вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.

39. Згідно з частиною першою статті 16 Закону України "Про страхування" за договором страхування страховик бере на себе зобов`язання у разі настання страхового випадку здійснити страхову виплату страхувальнику або іншій особі, визначеній у договорі страхування страхувальником, на користь якої укладено договір страхування (подати допомогу, виконати послугу тощо), а страхувальник зобов`язується сплачувати страхові платежі у визначені строки та виконувати інші умови договору.

40. Відповідно до статті 11 Закону України "Про страхування" предмет договору страхування може бути застрахований за одним договором страхування та за згодою страхувальника кількома страховиками (співстрахування).

41. Згідно зі статтею 3 Закону України "Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів" обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності здійснюється з метою забезпечення відшкодування шкоди, заподіяної життю, здоров`ю та/або майну потерпілих внаслідок дорожньо-транспортної пригоди та захисту майнових інтересів страхувальників.

42. Згідно з пунктом 22.1 статті 22 цього ж Закону у разі настання страхового випадку страховик у межах страхових сум, зазначених у страховому полісі, відшкодовує у встановленому цим Законом порядку оцінену шкоду, заподіяну внаслідок дорожньо-транспортної пригоди життю, здоров`ю, майну третьої особи.

43. Відповідно до статті 29 Закону №1961-IV, у зв`язку з пошкодженням транспортного засобу відшкодовуються витрати, пов`язані з відновлювальним ремонтом транспортного засобу з урахуванням зносу, розрахованого у порядку, встановленому законодавством.

44. Статтею 1192 ЦК України визначено, що розмір збитків, що підлягають відшкодуванню потерпілому, визначається відповідно до реальної вартості втраченого майна на момент розгляду справи або виконання робіт, необхідних для відновлення пошкодженої речі.

45. Згідно з частиною четвертою статті 236 ГПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

46. Не погоджуючись із рішенням суду першої інстанції, апелянт в своїй апеляційній скарзі зазначає, що в оскарженому рішенні суду суд першої інстанції безпідставно вирішив, що позивачем було пропущено річний строк подачі заяви на виплату страхового відшкодування.

47. Колегія суддів апеляційної інстанції не погоджується з такими твердженнями скаржника та зазначає таке.

48. В оскаржуваному рішенні судом першої інстанції встановлено, що позивачем було пропущено річний строк, визначений підпунктом 37.1.4 пункту 37.1 статті 37 Закону України "Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів", на звернення із заявою про виплату страхового відшкодування, у зв`язку із чим місцевий господарський суд дійшов висновку, що позовні вимоги Товариства з додатковою відповідальністю Страхової компанії "Альфа-Гарант" в частині стягнення з Приватного акціонерного товариства "Українська акціонерна страхова компанія "АСКА" страхового відшкодування в розмірі 19 500,00 грн задоволенню не підлягають.

49. З матеріалів справи вбачається, що страховий випадок (ДТП) стався 24.11.2021, в той же час, позивач звернувся до відповідача із заявою № 103/3213 від 05.12.2022 про виплату страхового відшкодування в розмірі 22 000,00 грн лише 06.12.2022, тобто після спливу встановленого підпунктом 37.1.4 пункту 37.1 статті 37 Закону України "Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів" граничного строку на її подання (зі спливом річного строку з моменту ДТП 24.11.2021).

50. Статтею 27 Закону України "Про страхування" та статтею 993 ЦК України визначено, що до страховика, який виплатив страхове відшкодування за договором майнового страхування, в межах фактичних затрат переходить право вимоги, яке страхувальник або інша особа, що одержала страхове відшкодування, має до особи, відповідальної за заподіяний збиток.

51. Отже, з виконанням страховиком на підставі договору добровільного майнового страхування свого обов`язку з відшкодування на користь потерпілого завданої йому внаслідок ДТП шкоди відповідно до приписів статті 512 ЦК України відбувається фактична заміна кредитора у таких зобов`язаннях: деліктному зобов`язанні винуватця; зобов`язанні страховика за договором (полісом) ОСЦПВВНТЗ здійснити відшкодування завданої шкоди, адже відповідні права потерпілого як кредитора переходять до страховика за договором добровільного майнового страхування.

У такому випадку перехід прав кредитора від потерпілого до страховика за договором добровільного майнового страхування не зумовлює виникнення нових зобов`язань винуватця та страховика за договором (полісом) ОСЦПВВНТЗ, а відбувається виключно заміна кредитора як сторони у вже існуючих правовідносинах (в існуючих зобов`язаннях з відшкодування завданої шкоди: деліктному зобов`язанні винуватця; зобов`язанні страховика за договором (полісом) ОСЦПВВНТЗ).

Відтак, у силу приписів статті 514 ЦК України до нового кредитора переходять права первісного кредитора (потерпілого) у відповідному зобов`язанні саме на тих умовах, які існували в останнього, що в цьому випадку полягає в набутті права отримати відшкодування завданої шкоди шляхом виконання страховиком за договором (полісом) ОСЦПВВНТЗ узятих на себе зобов`язань виключно за умови виконання встановлених Законом України "Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів" вимог, в т.ч. щодо подання йому у визначений законодавством строк заяви про здійснення страхової виплати (відшкодування) та пов`язаного з цим ризику, який полягає у можливості реалізації страховиком наданого йому положеннями підпункту 37.1.4 пункту 37.1 статті 37 Закону України "Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів" права на відмову у виплаті страхового відшкодування в разі неподання відповідної заяви про страхове відшкодування впродовж установлених строків.

При цьому, закріплюючи в положеннях указаної норми відповідні правові наслідки, законодавець не ставив їх настання в залежність від суб`єкта звернення із заявою до страховика за договором (полісом) ОСЦПВВНТЗ про здійснення страхового відшкодування, а навпаки, презюмував те, що з відповідною заявою має звернутися потерпілий або інша особа, яка має право на отримання відшкодування, що закріплено в положеннях статті 35 Закону України "Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів".

З огляду на викладене вбачається, що закріплене в положеннях підпункту 37.1.4 пункту 37.1 статті 37 Закону України "Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів" право страховика за договором (полісом) ОСЦПВВНТЗ відмовити у здійсненні виплати страхового відшкодування у випадку пропуску встановленого строку на звернення до нього із заявою про виплату страхового відшкодування не залежить від суб`єкта звернення з відповідною заявою, тобто, підлягає застосуванню, в тому числі у випадку, коли з такою заявою звертається не безпосередньо потерпілий, а особа, яка здійснила відшкодування потерпілому завданої внаслідок пошкодження належного йому транспортного засобу шкоди на підставі договору добровільного майнового страхування.

Таку правову позицію викладено в постанові Великої Палати Верховного Суду від 05.06.2018 у справі № 910/7449/17.

52. Відтак, суд першої інстанції правомірно відмовив у задоволенні позову, пославшись на підпункт 37.1.4 пункту 37.1 статті 37 Закону України "Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів".

53. Також, колегія суддів вважає за необхідне зазначити таке.

54. Згідно з п. 2.1 ст. 2 Закону України "Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів" відносини у сфері обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів регулюються Конституцією України, Цивільним кодексом України, Законом України "Про страхування", цим та іншими законами України і нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до них. Якщо норми цього Закону передбачають інше, ніж положення інших актів цивільного законодавства України, то застосовуються норми цього Закону.

55. Однак, ЦК України є загальним нормативно-правовим актом, а Закон України "Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів" є спеціальним нормативно-правовим актом та регулює відносини у сфері обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів і спрямований на забезпечення відшкодування шкоди, заподіяної життю, здоров`ю та майну потерпілих при експлуатації наземних транспортних засобів на території України. При розбіжності між загальним і спеціальним нормативно-правовим актом перевага надається спеціальному, якщо він не скасований виданим пізніше загальним актом.

56. Тобто, Закон України "Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів" визначає спеціальні до ЦК України строки звернення із заявою про виплату страхових відшкодувань у сфері обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів, а тому саме спеціальний закон підлягає застосуванню в правовідносинах, що склалися між сторонами у даній справі.

57. Таким чином, хоч строк, визначений у підпункті 37.1.4 пункту 37.1 статті 37 Закону України "Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів" і не є процесуальним строком, проте в розрізі відносин страхування він є присічним, тобто результатом його спливу є припинення права на виплату без можливості поновлення такого строку.

58. Щодо цитування позивачем правових висновків, викладених у постанові Верховного Суду від 14.12.2021 у справі № 147/66/17, та посилання на ці висновки як на підставу своїх заперечень, викладених в апеляційній скарзі, колегія суддів зазначає, що під судовими рішеннями в подібних правовідносинах слід розуміти такі рішення, де подібними (тотожними, аналогічними, схожими) є предмет спору, підстави позову, зміст позовних вимог і встановлені судом фактичні обставини, а також наявне однакове матеріально-правове регулювання спірних правовідносин.

59. На цьому наголосив також Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного господарського суду у справі № 910/8358/19.

60. Щодо визначення подібності правовідносин колегія суддів звертається до правових висновків, викладених у судових рішеннях Великої Палати Верховного Суду та об`єднаної палати Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду.

61. Так, об`єднана палата Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду в ухвалі від 27.03.2020 у справі № 910/4450/19 зазначила, що подібність правовідносин в іншій аналогічній справі визначається за такими критеріями: суб`єктний склад сторін спору, зміст правовідносин (права та обов`язки сторін спору) та об`єкт (предмет).

62. Велика Палата Верховного Суду виходить з того, що подібність правовідносин означає тотожність суб`єктного складу учасників відносин, об`єкта та предмета правового регулювання, а також умов застосування правових норм (зокрема, часу, місця, підстав виникнення, припинення та зміни відповідних правовідносин). При цьому, зміст правовідносин з метою з`ясування їх подібності визначається обставинами кожної конкретної справи (пункт 32 постанови від 27.03.2018 № 910/17999/16; пункт 38 постанови від 25.04.2018 № 925/3/7; пункт 40 постанови від 25.04.2018 № 910/24257/16).

63. Під судовими рішеннями в подібних правовідносинах слід розуміти такі рішення, де подібними (тотожними, аналогічними, схожими) є предмети спору, підстави позову, зміст позовних вимог і встановлені судом фактичні обставини, а також наявне однакове матеріально-правове регулювання спірних правовідносин (пункт 6.30 постанови Великої Палати Верховного Суду від 19.05.2020 у справі № 910/719/19, пункт 5.5 постанови Великої Палати Верховного Суду від 19.06.2018 у справі № 922/2383/16; пункт 8.2 постанови Великої Палати Верховного Суду від 16.05.2018 у справі № 910/5394/15-г; постанова Великої Палати Верховного Суду від 12.12.2018 у справі № 2-3007/11; постанова Великої Палати Верховного Суду від 16.01.2019 у справі № 757/31606/15-ц; пункт 60 постанови Великої Палати Верховного Суду від 23.06.2020 у справі № 696/1693/15-ц).

64. Аналізуючи норми законодавства стосовно добросовісної поведінки всіх учасників правовідносин (стаття 13 ЦПК України) та принципу повного відшкодування шкоди (стаття 1166 ЦК України), Велика Палата Верховного Суду у постанові від 14.12.2021 у справі № 147/66/17, з огляду на відсутність норми закону, що передбачає припинення в цьому випадку цивільного права на відшкодування, та з урахуванням із загального права особи на захист права в суді (стаття 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод) дійшла висновку, що при добросовісній поведінці потерпілої особи та доведеності, що річний строк пропущено через незалежні від потерпілої особи причини, особа може отримати таке відшкодування, пред`явивши вимогу до страховика (страхової компанії) в судовому порядку протягом строку позовної давності.

65. Тобто, у цивільній справі № 147/66/17 позивач - потерпіла особа, звернувся до відповідача - особи, винної в ДТП, про відшкодування матеріальної шкоди, заподіяної внаслідок ДТП.

66. У даній же справі № 908/2013/23 правовідносини виникли на підставі договору страхування та регулюються Законом України "Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів", а сторонами є юридичні особи-страховики, предмет позову - стягнення страхового відшкодування.

67. За таких обставин, посилання апелянта на висновки щодо застосування норм процесуального права, викладені у справі № 147/66/17, є недоречними, оскільки у вказаній справі і даній справі, що розглядається, різні предмети позову і його підстави, а також обставини виникнення спірних правовідносин.

68. З урахуванням викладеного, колегія суддів апеляційної інстанції вважає рішення Господарського суду міста Києва від 04.10.2023 у справі № 908/2013/23 законним та обґрунтованим, а тому не вбачає підстав для його зміни або скасування.

69. З іншого боку, судом першої інстанції вже було надано позивачу вичерпну відповідь на всі істотні питання стосовно кваліфікації спірних відносин як у матеріально-правовому, так і в процесуальному сенсах, а доводи, викладені в апеляційній скарзі, не містять нових обставин, тому колегія суддів апеляційної інстанції не вбачає необхідності в тому, щоб детально відповідати на кожен довід.

70. Колегія суддів апеляційного господарського суду вважає інші посилання скаржника, викладені ним в його апеляційній скарзі, такими, що не можуть бути підставою для скасування прийнятого у справі рішення, наведені доводи скаржника не спростовують висновків суду першої інстанції та зводяться до переоцінки доказів та встановлених судом обставин.

71. Саме лише прагнення скаржника ще раз розглянути та оцінити ті самі обставини справи і докази в ній не є достатньою підставою для скасування оскаржуваного судового рішення.

Висновки суду апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги

72. Згідно зі ст. 276 ГПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

73. З огляду на викладені обставини, висновки суду першої інстанції про встановлені обставини і правові наслідки відповідають дійсності і підтверджуються достовірними доказами, а тому рішення Господарського суду міста Києва від 04.10.2023 у справі № 908/2013/23 відповідає чинному законодавству, фактичним обставинам та матеріалам справи і підстав для його скасування або зміни не вбачається.

74. За таких обставин, підстави для задоволення апеляційної скарги Товариства з додатковою відповідальністю Страхової компанії "Альфа-Гарант" відсутні.

Судові витрати

75. У зв`язку з відсутністю підстав для задоволення апеляційної скарги судові витрати за її розгляд відповідно до ст. 129 ГПК України покладаються на скаржника.

Керуючись ст. 74, 129, 269, 275, 276, 281, 282, 284 Господарського процесуального кодексу України, Північний апеляційний господарський суд

ПОСТАНОВИВ:

1. Апеляційну скаргу Товариства з додатковою відповідальністю Страхової компанії "Альфа-Гарант" залишити без задоволення.

2. Рішення Господарського суду міста Києва від 04.10.2023 у справі № 908/2013/23 залишити без змін.

3. Судові витрати за розгляд апеляційної скарги покласти на скаржника.

4. Матеріали даної справи повернути до місцевого господарського суду.

5. Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку з урахуванням вимог п. 2 ч. 3 ст. 287 Господарського процесуального кодексу України протягом двадцяти днів з дня складення її повного тексту.

Головуючий суддя А.М. Демидова

Судді С.В. Владимиренко

І.П. Ходаківська