РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

м. Київ

13.03.2024Справа № 912/1072/23

Суддя Господарського суду міста Києва Спичак О.М., за участю секретаря судового засідання Тарасюк І.М., розглянувши матеріали справи

За позовом Махотіної Марини Володимирівни

до Акціонерного товариства Комерційного банку «Приватбанк»

про скасування рішення та визнання недійсним одностороннього правочину

Представники сторін:

від позивача: Кундас В.А.;

від відповідача: Лопатнікова А.В.

ОБСТАВИНИ СПРАВИ:

12.07.2023 до Господарського суду Кіровоградської області надійшла позовна заява Махотіної Марини Володимирівни з вимогами до Акціонерного товариства Комерційного банку «Приватбанк» про скасування рішення та визнання недійсним одностороннього правочину.

Обгрунтовуючи позовні вимоги, позивачка вказує, що банк в порушення п. 5 Додатку №2 до Положення про здійснення банками фінансового моніторингу, затвердженого постановою Національного банку України від 19.05.2020 №65, не вказав конкретні підстави припинення відносин, тоді як неаргументована відмова банку від обслуговування є підставою для 1) скасування рішення про відмову від підтримання ділових відносин/відмову в обслуговуванні шляхом розірвання ділових відносин/розірвання договору і закриття рахунку від 12.01.2023; 2) визнання недійсним одностороннього правочину, вчиненого банком відповідно до листа від 13.01.2023 №20.1.0.0.0/7-230113/366, щодо розірвання договору банківського обслуговування поточного рахунку НОМЕР_1 .

Ухвалою Господарського суду Кіровоградської області від 22.06.2023 позовну заяву Махотіної Марини Володимирівни направлено за підсудністю до Господарського суду міста Києва.

Внаслідок проведеного повторного автоматизованого розподілу позовну заяву Махотіної Марини Володимирівни передано на розгляд судді Морозову С.М.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 17.07.2023 задоволено самовідвід судді Морозова С.М. від розгляду справи №912/1072/23, матеріали справи №912/1072/23 передано на повторний автоматизований розподіл.

Внаслідок проведеного повторного автоматизованого розподілу позовну заяву Махотіної Марини Володимирівни передано на розгляд судді Спичаку О.М.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 20.07.2023 позовну заяву Махотіної Марини Володимирівни залишено без руху, встановлено позивачу строк та спосіб усуненні недоліків позовної заяви.

У встановлений судом строк позивачем були усунуті недоліки позовної заяви, вказані судом в ухвалі від 20.07.2023.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 31.07.2023 відкрито провадження у справі №912/1072/23, постановлено здійснювати розгляд справи за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) учасників справи (без проведення судового засідання), встановлено учасникам справи строки для подання заяв по суті справи.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 28.09.2023 постановлено здійснювати розгляд справи за правилами загального позовного провадження, підготовче засідання призначено на 25.10.2023.

У підготовчому засіданні 25.10.2023 судом було постановлено протокольну ухвалу (без виходу до нарадчої кімнати) про відкладення підготовчого засідання на 15.11.2023.

15.11.2023 до Господарського суду міста Києва від відповідача найшли письмові пояснення, в яких відповідач зауважив, що на запит банку позивачем не було надано всю необхідну інформацію, з огляду на що відмова банку від договору обслуговування клієнта є обґрунтованою, а позовні вимоги позивача безпідставними.

У підготовчому засіданні 15.11.2023 судом було постановлено протокольну ухвалу (без виходу до нарадчої кімнати) про відкладення підготовчого засідання на 29.11.2023.

У підготовчому засіданні 29.11.2023 судом було постановлено протокольну ухвалу (без виходу до нарадчої кімнати) про продовження строку підготовчого провадження на 30 днів та про відкладення підготовчого засідання на 20.12.2023.

19.12.2023 до Господарського суду міста Києва від позивача надійшли додаткові письмові пояснення, які суд долучив до матеріалів справи.

У підготовчому засіданні 20.12.2023 судом було постановлено протокольну ухвалу (без виходу до нарадчої кімнати) про відкладення підготовчого засідання на 16.01.2024.

21.12.2023 до Господарського суду міста Києва від позивача надійшло клопотання про витребування у відповідача банківських виписок за 04.08.2022, 06.09.2022, 04.10.2022, 02.11.2022, 01.12.2022 з рахунку позивача, якими підтверджується факт сплати позивачем єдиного податку та єдиного соціального внеску.

09.01.2024 до Господарського суду міста Києва від відповідача надійшли письмові заперечення, які суд долучив до матеріалів справи.

У підготовчому засіданні 16.01.2024 судом було відхилено клопотання позивача про витребування доказів, постановлено протокольну ухвалу (без виходу до нарадчої кімнати) про відкладення підготовчого засідання на 07.02.2024.

31.01.2024 до Господарського суду міста Києва від позивача надійшли додаткові пояснення, які суд долучив до матеріалів справи.

У підготовчому засіданні 07.02.2024 судом було постановлено протокольну ухвалу (без виходу до нарадчої кімнати) про закриття підготовчого провадження та призначення справи до судового розгляду по суті на 13.03.2024.

Представник позивача у судовому засіданні 13.03.2024 надав усні пояснення по справі, позовні вимоги підтримав у повному обсязі; представник відповідача у судовому засіданні 13.03.2024 надав усні пояснення по справі, проти задоволення позову заперечив.

У судовому засіданні 13.03.2024 судом було закінчено розгляд справи по суті та оголошено вступну та резолютивну частини рішення суду.

Розглянувши подані документи і матеріали, всебічно і повно з`ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об`єктивно оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд

ВСТАНОВИВ:

Махотіна Марина Володимирівна 22.07.2022 була зареєстрована фізичною особою-підприємцем, про що в Єдиному державному реєстрі юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань було внесено запис №000177830.

Як вказує позивачка, з метою ведення підприємницької діяльності в Кіровоградській філії АТ КБ «Приватбанк» нею було відкрито поточний рахунок НОМЕР_1 .

01.12.2022 від Акціонерного товариства Комерційного банку «Приватбанк» надійшов запит про витребування документів на підставі ч. 6 ст. 11 Закону України «Про запобігання та протидію легалізації (відмиванню) доходів, одержаних злочинним шляхом, фінансування тероризму та фінансуванню розповсюдження зброї масового знищення» від 06.12.2019 №361-IX.

Зокрема, у вказаному листі банк просив клієнта надати наступну інформацію:

1) копію фінансової звітності фізичної особи-підприємця, що надавалась по закінченню останнього звітного періоду у відповідні органи, засвідчена підписом, з відміткою (за наявності) про отримання органами державної статистики та/або органами державної податкової служби з додаванням відповідної квитанції про надіслання звітності у паперовому або електронному вигляді;

2) інформацію/документи щодо визначення фінансового стану: декларація про майновий стан і доходи з відміткою контролюючого органу України про її отримання (для податкових резидентів України); декларація про майно, доходи, витрати і зобов`язання фінансового характеру; довідка Державної фіскальної служби України про суму сплачених податків з доходів фізичної особи, довідка про доходи;

3) опис бізнесу, з визначенням змісту та мети діяльності, позиції на ринку, наявність/відсутність штату найманих працівників, основних джерел та обсягів надходження коштів та наступної реалізації придбаних/вироблених товарів/послуг, перелік основних промислових (або торгових, складських) приміщень/потужностей, логістичне супроводження бізнесу, та іншу інформацію, яка визначає характер діяльності;

4) інформацію та документи, на підставі яких здійснювались операції за період з 03.08.2022 по рахунках/карткам, відкритим як фізичною особою-підприємцем, зокрема:

- звіт 1 ДФ/4ДФ за останній період;

- документи щодо нормування та розрахунків з найманими працівника;

- документи що підтверджують джерела походження коштів від основних контрагентів (договори, додатки до договорів, акти виконаних робіт (наданих послуг) видаткові накладні, товарно-транспортні накладні, посилання на сайти компаній);

- інформацію та документи щодо походження товару;

- документи, що є підтвердженням витрат пов`язаних з господарською діяльністю;

- документи щодо супутніх витрат;

- виписки з поточних, вкладних (депозитних) рахунків відкритих в інших банках з розшифровкою за 3 місяці;

- письмове пояснення, яким чином Вами здійснюється господарська діяльність (докладно всі етапи);

- надати інформацію та документи щодо мети використання готівкових коштів, знятих з рахунку.

Вищезазначені документи (належним чином засвідчені), мають бути надані до банку протягом 10 робочих днів від дня надсилання цього повідомлення.

Як вбачається з опису вкладення у цінний лист, 13.12.2022 позивачкою було направлено банку документи, перелік яких наведений в описі вкладення у цінний лист.

Як вбачається з Повідомлення банку від 13.01.2023, ним 12.01.2023 було прийнято рішення про відмову від підтримання ділових відносин з позивачкою у зв`язку з встановленням неприйнятно високого рівня ризику/ненадання необхідних для здійснення належної перевірки документів чи відомостей/неможливістю здійснення ідентифікації та/або верифікації, а також встановлення даних, що дають змогу встановити кінцевих бенефіціарних власників/подання недостовірної інформації/подання інформації з метою введення в оману банк.

Позивачка вказує, що банк в порушення п. 5 Додатку №2 до Положення про здійснення банками фінансового моніторингу, затвердженого постановою Національного банку України від 19.05.2020 №65, не вказав конкретні підстави припинення відносин, тоді як неаргументована відмова банку від обслуговування є підставою для:

1) скасування рішення про відмову від підтримання ділових відносин/відмову в обслуговуванні шляхом розірвання ділових відносин/розірвання договору і закриття рахунку від 12.01.2023;

2) визнання недійсним одностороннього правочину, вчиненого банком відповідно до листа від 13.01.2023 №20.1.0.0.0/7-230113/366, щодо розірвання договору банківського обслуговування поточного рахунку UA5105415.

Заперечуючи проти задоволення позову, відповідач зауважив, що на запит банку позивачем не було надано всю необхідну інформацію, з огляду на що відмова банку від договору обслуговування клієнта є обґрунтованою, а позовні вимоги позивача безпідставними.

Оцінюючи подані сторонами докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об`єктивному розгляді в судовому засіданні всіх обставин справи в їх сукупності, суд вважає, що вимоги позивача не підлягають задоволенню з наступних підстав.

Згідно з частиною першою статті 47 Закону України «Про банки і банківську діяльність» банк має право надавати банківські та інші фінансові послуги (крім послуг у сфері страхування), а також здійснювати іншу діяльність, визначену в цій статті, як у національній, так і в іноземній валюті.

Частинами першою, третьою та четвертою статті 341 Господарського кодексу України передбачено, що розрахункові операції банків спрямовані на забезпечення взаємних розрахунків між учасниками господарських відносин, а також інших розрахунків у фінансовій сфері. Безготівкові розрахунки можуть здійснюватися у формі платіжних доручень, платіжних вимог, вимог-доручень, векселів, чеків, банківських платіжних карток та інших дебетових і кредитових платіжних інструментів, що застосовуються у міжнародній банківській практиці. При безготівкових розрахунках усі платежі провадяться через установи банків шляхом перерахування належних сум з рахунку платника на рахунок одержувача або шляхом заліку взаємних зобов`язань і грошових претензій.

Згідно із частинами першою та третьою статті 651 Цивільного кодексу України зміна або розірвання договору допускається лише за згодою сторін, якщо інше не встановлено договором або законом. У разі односторонньої відмови від договору у повному обсязі або частково, якщо право на таку відмову встановлено договором або законом, договір є відповідно розірваним або зміненим.

Відповідно до пункту 3 частини другої статті 1075 Цивільного кодексу України банк має право вимагати розірвання договору банківського рахунка, зокрема, у випадках, передбачених законодавством, що регулює відносини у сфері запобігання та протидії легалізації (відмиванню) доходів, одержаних злочинним шляхом, фінансуванню тероризму та фінансуванню розповсюдження зброї масового знищення та в інших випадках, встановлених договором або законом.

Згідно із пунктом 39 частини першої статті 1 Закону України «Про запобігання та протидію легалізації (відмиванню) доходів, одержаних злочинним шляхом, фінансуванню тероризму та фінансуванню розповсюдження зброї масового знищення» неприйнятно високий ризик - це максимально високий ризик, що не може бути прийнятий суб`єктом первинного фінансового моніторингу відповідно до внутрішніх документів з питань фінансового моніторингу.

Пунктом 1 частини другої статті 6 Закону України «Про запобігання та протидію легалізації (відмиванню) доходів, одержаних злочинним шляхом, фінансуванню тероризму та фінансуванню розповсюдження зброї масового знищення» суб`єктами первинного фінансового моніторингу, зокрема, є банки.

Відповідно до частин першої - третьої статті 7 Закону України «Про запобігання та протидію легалізації (відмиванню) доходів, одержаних злочинним шляхом, фінансуванню тероризму та фінансуванню розповсюдження зброї масового знищення» суб`єкт первинного фінансового моніторингу зобов`язаний у своїй діяльності застосовувати ризик-орієнтований підхід, враховуючи відповідні критерії ризику, зокрема, пов`язані з його клієнтами, географічним розташуванням держави реєстрації клієнта або установи, через яку він здійснює передачу (отримання) активів, видом товарів та послуг, що клієнт отримує від суб`єкта первинного фінансового моніторингу, способом надання (отримання) послуг. Ризик-орієнтований підхід має бути пропорційний характеру та масштабу діяльності суб`єкта первинного фінансового моніторингу.

Застосування ризик-орієнтованого підходу здійснюється в порядку, визначеному внутрішніми документами з питань фінансового моніторингу суб`єкта первинного фінансового моніторингу, з урахуванням рекомендацій відповідних суб`єктів державного фінансового моніторингу, які згідно із цим Законом виконують функції державного регулювання і нагляду за такими суб`єктами первинного фінансового моніторингу.

Суб`єкт первинного фінансового моніторингу зобов`язаний здійснювати оцінку/переоцінку ризиків, у тому числі притаманних його діяльності, документувати їх результати, а також підтримувати в актуальному стані інформацію щодо оцінки ризиків, притаманних його діяльності (ризик-профіль суб`єкта первинного фінансового моніторингу), та ризику своїх клієнтів таким чином, щоб бути здатним продемонструвати своє розуміння ризиків, що становлять для нього такі клієнти (ризик-профіль клієнтів).

Критерії ризиків визначаються суб`єктом первинного фінансового моніторингу самостійно з урахуванням критеріїв ризиків, встановлених, відповідно, Національним банком України - для суб`єктів первинного фінансового моніторингу, щодо яких Національний банк України відповідно до статті 18 цього Закону виконує функції державного регулювання і нагляду.

Критерії ризику легалізації (відмивання) доходів, одержаних злочинним шляхом, фінансування тероризму та фінансування розповсюдження зброї масового знищення затвердженні Міністерством фінансів України від 08.07.2016 №584.

Відповідно до пунктів 2, 3 розділу ІІ Критеріїв ризику легалізації (відмивання) доходів, одержаних злочинним шляхом, фінансування тероризму та фінансування розповсюдження зброї масового знищення (далі - Критерії) суб`єкт самостійно визначає та відображає у внутрішніх документах з питань фінансового моніторингу метод та порядок оцінки ризику з урахуванням вимог та рекомендацій, визначених суб`єктом державного фінансового моніторингу, що здійснює державне регулювання та нагляд за діяльністю відповідного суб`єкта. Суб`єкт періодично переглядає власні критерії ризику, а також заходи з управління ризиками з метою їх актуалізації та врахування змін, які відбулися в діяльності самого суб`єкта та в законодавстві у сфері протидії легалізації (відмиванню) доходів, одержаних злочинним шляхом, фінансуванню тероризму та фінансуванню розповсюдження зброї масового знищення.

Розділ VI Критеріїв передбачає, що суб`єкт самостійно може визначати додаткові критерії ризику для фінансових операцій з урахуванням вимог та рекомендацій, визначених суб`єктом державного фінансового моніторингу, що здійснює державне регулювання та нагляд за діяльністю відповідного суб`єкта.

У разі виявлення суб`єктом фінансової операції, яка може мати ризик легалізації (відмивання) доходів, одержаних злочинним шляхом, фінансування тероризму та фінансування розповсюдження зброї масового знищення, суб`єкт вживає всіх необхідних заходів для з`ясування, чи підпадає така фінансова операція внутрішньому фінансовому моніторингу.

Суб`єкт самостійно визначає, які критерії ризику (крім критеріїв, передбачених Законом, нормативно-правовими актами відповідного суб`єкта державного фінансового моніторингу) використовуються ним під час встановлення ділових (договірних) відносин, а які - у процесі подальшого обслуговування клієнтів з урахуванням вимог та рекомендацій, визначених суб`єктом державного фінансового моніторингу, що здійснює державне регулювання та нагляд за діяльністю відповідного суб`єкта.

Фінансова операція має ризик легалізації (відмивання) доходів, одержаних злочинним шляхом, фінансування тероризму та фінансування розповсюдження зброї масового знищення у разі, якщо вона має заплутаний або незвичний характер, або це сукупність пов`язаних між собою фінансових операцій, що не мають очевидного економічного сенсу або очевидної законної мети.

Фінансова операція має ризик легалізації (відмивання) доходів, одержаних злочинним шляхом, фінансування тероризму та фінансування розповсюдження зброї масового зниження у разі виявлення фактів неодноразового проведення фінансових операцій, характер яких дає підстави вважати, що метою їх здійснення є уникнення процедур обов`язкового фінансового моніторингу або ідентифікації (верифікації), передбачених Законом.

Питання відмови від встановлення (підтримання) ділових відносин, проведення фінансової операції врегульовано статтею 15 Закону України «Про запобігання та протидію легалізації (відмиванню) доходів, одержаних злочинним шляхом, фінансуванню тероризму та фінансуванню розповсюдження зброї масового знищення», згідно з якою суб`єкт первинного фінансового моніторингу зобов`язаний відмовитися від встановлення (підтримання) ділових відносин/відмовити клієнту у відкритті рахунка (обслуговуванні), у тому числі шляхом розірвання ділових відносин, закриття рахунка/відмовитися від проведення фінансової операції у разі:

- якщо здійснення ідентифікації та/або верифікації клієнта, а також встановлення даних, що дають змогу встановити кінцевих бенефіціарних власників, є неможливим або якщо у суб`єкта первинного фінансового моніторингу виникає сумнів стосовно того, що особа виступає від власного імені;

- встановлення клієнту неприйнятно високого ризику або ненадання клієнтом необхідних для здійснення належної перевірки клієнта документів чи відомостей;

- подання клієнтом чи його представником суб`єкту первинного фінансового моніторингу недостовірної інформації або подання інформації з метою введення в оману суб`єкта первинного фінансового моніторингу;

- виявлення у порядку, встановленому відповідним суб`єктом державного фінансового моніторингу, що банк або інша фінансова установа, з якою встановлені кореспондентські відносини, є банком-оболонкою та/або підтримує кореспондентські відносини з банком-оболонкою;

- якщо здійснення ідентифікації особи, від імені або в інтересах якої проводиться фінансова операція, та встановлення її кінцевого бенефіціарного власника або вигодоодержувача (вигодонабувача) за фінансовою операцією є неможливим.

Суб`єкт первинного фінансового моніторингу має право відмовитися від проведення підозрілої фінансової операції.

У випадках, передбачених цією частиною, суб`єкт первинного фінансового моніторингу зобов`язаний протягом одного робочого дня, але не пізніше наступного робочого дня з дня відмови, повідомити спеціально уповноваженому органу про спроби проведення фінансових операцій та про осіб, які мають або мали намір відкрити рахунок/встановити ділові відносини та/або провести фінансові операції або з якими розірвано ділові відносини (закрито рахунок) на підставі цієї статті, а також про проведення фінансових операцій щодо зарахування коштів, які надійшли на рахунок такого клієнта, та про фінансові операції, в проведенні яких було відмовлено.

Отже в силу вимог законодавства про запобігання та протидію легалізації доходів банк наділений правом в односторонньому порядку відмовитися від ділових відносин з клієнтами з неприйнятно високим ризиком, в тому числі шляхом розірвання договорів.

Верховним Судом у справах №922/2224/18, №910/7161/19, №910/21320/17, №910/1555/18, №910/3245/19 викладено правову позицію, за якою положення статті 10 Закону України «Про запобігання та протидію легалізації (відмиванню) доходів, одержаних злочинним шляхом, фінансуванню тероризму та фінансуванню розповсюдження зброї масового знищення» та статті 64 Закону України «Про банки та банківську діяльність» наділяють банк, як суб`єкта первинного фінансового моніторингу, правом відмовитися в односторонньому порядку від відносин з клієнтами з неприйнятно високим ризиком, в тому числі шляхом розірвання договорів.

Норми зазначених законів не обмежують право банку на односторонню відмову від договору з клієнтом в разі настання визначених ними обставин, а тому право банку на відмову від підтримання (у тому числі шляхом розірвання) ділових відносин не слід розуміти як право банку на відмову від договору банківського рахунку лише з дотриманням загального порядку припинення договірних відносин, тобто шляхом звернення до суду про розірвання договору.

Відтак банк наділений правом відмовитися від подальших ділових відносин з клієнтом та розірвати відповідний договір в односторонньому порядку у випадку встановлення клієнту неприйнятно високого ризику внаслідок проведення внутрішньої перевірки.

Однак, право банку відмовитися від договірних відносин шляхом розірвання договору банківського рахунка з підстав встановлення клієнту неприйнятно високого ризику за результатами оцінки чи переоцінки ризику не є абсолютним, а умовним, таким, що залежить від настання певних визначених законом обставин, тобто лише за умови встановлення клієнту неприйнятно високого ризику внаслідок проведення внутрішньої перевірки.

Право банку як суб`єкта первинного фінансового моніторингу відмовитися від договірних відносин шляхом розірвання договору не є необмеженим, судам необхідно в кожному випадку, виходячи з встановлених обставин справи, досліджувати підстави та обґрунтованість встановлення клієнту такої категорії ризику.

Пунктами 11, 12 Додатку № 1 до Положення передбачено, що банк з урахуванням ризик-профілю клієнта на постійній основі проводить моніторинг ділових відносин та фінансових операцій клієнтів, що здійснюються у процесі таких відносин, щодо відповідності таких фінансових операцій наявній у банку інформації про клієнта, його діяльність та ризик (у тому числі, за потреби, про джерело коштів, пов`язаних із фінансовими операціями) у порядку, визначеному в додатку 1 до Положення. Якщо за результатами моніторингу ділових відносин клієнта банк виявляє підозрілі фінансові операції (діяльність), то банк за потреби вживає заходів щодо переоцінки рівня ризику таких ділових відносин з клієнтом та вживає ПЗНП (посилені заходи належної перевірки) у разі присвоєння високого рівня ризику.

Відповідно до п. 2 Додатку 6 до Положення ПЗНП здійснюються банком до встановлення ділових відносин із клієнтом (проведення фінансової операції без встановлення ділових відносин) під час проведення моніторингу ділових відносин та фінансових операцій клієнта, що здійснюються у процесі таких відносин, та актуалізації банком даних щодо клієнта.

За змістом п. 5 Додатку 6 до Положення банк самостійно визначає види необхідних до вжиття банком заходів та обсяг необхідної додаткової інформації для здійснення ПЗНП.

У п. 6 Додатку 6 до Положення визначено, що банк повинен підвищити ступінь і характер моніторингу ділових відносин із клієнтом з метою визначення, чи є фінансові операції або дії клієнта підозрілими, у разі виявлення фінансових операцій, що відповідають хоча б одній із таких ознак: 1) є складними фінансовими операціями; 2) є незвично великими фінансовими операціями; 3) проведені в незвичний спосіб; 4) не мають очевидної економічної чи законної мети; 5) не відповідають інформації щодо запланованої клієнтом діяльності з використанням послуг банку, отриманої банком від клієнта під час установлення мети та характеру ділових відносин із ним.

У п. 12 Додатку 20 до Положення серед індикаторів підозрілості фінансових операцій визначений такий індикатор як фінансові операції за рахунком фізичної особи не відповідають ризик-профілю клієнта (зокрема віку, професії, доходам).

За приписами п. 1 Додатку 12 до Положення банк зобов`язаний відмовитися від встановлення (підтримання) ділових відносин / відмовити клієнту у відкритті рахунку (обслуговуванні), у тому числі шляхом розірвання ділових відносин, закриття рахунку / відмовитися від проведення фінансової операції у випадках, передбачених частиною першою статті 15 Закону про ПВК/ФТ.

При цьому, суд зазначає, що відповідно до п.п. 21, 23 Положення рада банку визначає та затверджує загальні принципи банку щодо дотримання вимог законодавства України з питань ПВК/ФТ в окремому внутрішньому документі у вигляді політики (далі - політика банку з питань ПВК/ФТ). Банк, дотримуючись визначеної радою банку політики у сфері ПВК/ФТ, розробляє та затверджує внутрішні документи з метою виконання вимог законодавства України у сфері ПВК/ФТ, які повинні містити дієві ризик-орієнтовані процедури, порядки, достатні для належної організації та функціонування внутрішньобанківської системи ПВК/ФТ та проведення первинного фінансового моніторингу, функціонування належної системи управління ризиками ВК/ФТ.

З положень п.п. 8 п. 26 розділу ІІІ Положення про здійснення банками фінансового моніторингу слідує, що порядок дій стосовно відмови банку від встановлення (підтримання) ділових відносин / відкриття рахунку (обслуговування), у тому числі шляхом розірвання ділових відносин, закриття рахунку / відмови від проведення фінансової операції у випадках, передбачених Законом про ПВК/ФТ встановлюється банком самостійно у внутрішніх документах із запобігання та протидії легалізації (відмиванню) доходів, одержаних злочинним шляхом, фінансуванню тероризму та фінансуванню розповсюдження зброї масового знищення.

Як встановлено судом, 01.12.2022 від Акціонерного товариства Комерційного банку «Приватбанк» надійшов запит про витребування документів на підставі ч. 6 ст. 11 Закону України «Про запобігання та протидію легалізації (відмиванню) доходів, одержаних злочинним шляхом, фінансування тероризму та фінансуванню розповсюдження зброї масового знищення» від 06.12.2019 №361-IX.

Зокрема, у вказаному листі банк просив клієнта надати наступну інформацію:

1) копію фінансової звітності фізичної особи-підприємця, що надавалась по закінченню останнього звітного періоду у відповідні органи, засвідчена підписом, з відміткою (за наявності) про отримання органами державної статистики та/або органами державної податкової служби з додаванням відповідної квитанції про надіслання звітності у паперовому або електронному вигляді;

2) інформацію/документи щодо визначення фінансового стану: декларація про майновий стан і доходи з відміткою контролюючого органу України про її отримання (для податкових резидентів України); декларація про майно, доходи, витрати і зобов`язання фінансового характеру; довідка Державної фіскальної служби України про суму сплачених податків з доходів фізичної особи, довідка про доходи;

3) опис бізнесу, з визначенням змісту та мети діяльності, позиції на ринку, наявність/відсутність штату найманих працівників, основних джерел та обсягів надходження коштів та наступної реалізації придбаних/вироблених товарів/послуг, перелік основних промислових (або торгових, складських) приміщень/потужностей, логістичне супроводження бізнесу, та іншу інформацію, яка визначає характер діяльності;

4) інформацію та документи, на підставі яких здійснювались операції за період з 03.08.2022 по рахунках/карткам, відкритим як фізичною особою-підприємцем, зокрема:

- звіт 1 ДФ/4ДФ за останній період;

- документи щодо нормування та розрахунків з найманими працівника;

- документи що підтверджують джерела походження коштів від основних контрагентів (договори, додатки до договорів, акти виконаних робіт (наданих послуг) видаткові накладні, товарно-транспортні накладні, посилання на сайти компаній);

- інформацію та документи щодо походження товару;

- документи, що є підтвердженням витрат пов`язаних з господарською діяльністю;

- документи щодо супутніх витрат;

- виписки з поточних, вкладних (депозитних) рахунків відкритих в інших банках з розшифровкою за 3 місяці;

- письмове пояснення, яким чином Вами здійснюється господарська діяльність (докладно всі етапи);

- надати інформацію та документи щодо мети використання готівкових коштів, знятих з рахунку.

Вищезазначені документи (належним чином засвідчені), мають бути надані до банку протягом 10 робочих днів від дня надсилання цього повідомлення.

Як вбачається з опису вкладення у цінний лист, 13.12.2022 позивачкою було направлено банку копії договорів поставки, видаткових накладних та відповідь на запит.

У відповіді на запит позивачка пояснили, що вона зареєстрована як фізична особа-підприємець 22.07.2022. Відповідно до п. 296.2 ст 296 Податкового кодексу України, подача декларації відбувається протягом 60 календарних днів, що настають за останнім календарним днем звітного податкового року (п п 49.18.3 ПКУ). Тому відповідна звітність має бути подана в 2023 році. У зв`язку з цим з цим позивачка зауважила, що вона не має можливості надати банку копію фінансової звітності фізичної особи-підприємця, що надавалась по закінченню останнього звітного періоду у відповідні органи.

Те ж саме стосується і вимоги про надання інформації/документів щодо визначення фінансового стану: декларації про майновий стан і доходи, декларації про майно, доходи, витрати і зобов`язання фінансового характеру; довідки Державної фіскальної служби України про суму сплачених податків з доходів фізичної особи, довідки про доходи. Як і у попередньому випадку, квитанція №2 до декларації за 2022 рік буде подана у визначені законодавством строки, які на сьогодні не порушені.

В частині надання інформації про бізнес з визначенням змісту та мети діяльності, позиції на ринку, наявності/відсутності штату найманих працівників, основних джерел та обсягів надходження коштів та наступної реалізації придбаних/вироблених товарів/послуг, перелік основних промислових (або торгових, складських) приміщень/потужностей, логістичне супроводження бізнесу, та іншу інформацію, яка визначає характер діяльності, позивача повідомила, що вона здійснює комерційну оптову діяльність шляхом закупки категорій товарів сезонного широкого вжитку (одяг, взуття, аксесуари) у постачальника за оптовою ціною, та їх подальшим перепродажем в роздрібні магазини. Власних складських приміщень вона не має, а вся логістика відбувається за кошти замовників зі складу постачальника. Найманих працівників позивачка також не має.

Крім того, в частині надання інформації та документів, на підставі яких здійснювались операції за період з 03.08 2022 позивачка повідомила, що звіт 1 ДФ/4ДФ нею не подавався, оскільки закупка здійснювалась у юридичної особи.

Інших рахунків, окрім як в АТ КБ «Приватбанк», позивачка не має.

Зняття готівкових коштів з рахунку ФОПа вона не здійснювала.

На запит щодо надання документів на підтвердження джерела походження коштів від основних контрагентів (договори, додатки до договорів, акти виконаних робіт (наданих послуг), видаткові накладні, товарно-транспортні накладні, посилання на сайти компаній), - позивачкою було надано договір та видаткові накладні на закупку товару. При цьому, позивачка звернула увагу, що товарно-транспортні накладні відсутні, позаяк відвантаження товару відбувалося із складу постачальника, відразу замовнику, за його власні кошти.

У письмових поясненнях, поданих до суду 15.11.2023, відповідач пояснив, що за результати проведеного аналізу фінансових операцій позивача банком було встановлено, що обіг грошових коштів по рахунку позивача за період з 03.08.2022 по 04.08.2022 (2 дні) складає 3,4 млн. грн. Кошти на рахунок надійшли від інших ФОПів як сплата за товар (не визначений), після чого всі кошти перераховано на єдиного контрагента - ТОВ «Чип Фешион».

З метою з`ясування суті операцій банком було направлено позивачу вищеописаний запит.

Однак, у відповідь позивачем було надіслані пояснення, в яких не розкрита суть жодного з пунктів запиту, зокрема, не надано детальної інформації та документів щодо господарської діяльності, взаємодії з контрагентами та фінансових операцій по поточному рахунку за період з 03.08.2022.

До пояснень позивачем були надані Договір поставки б/н від 03.03.2022, укладений між ФОП Халай А.О. та ФОП Махотіною М.В., Договір оптової поставки непродовольчих товарів №13/05 від 29.04.2022, укладений між ТОВ «Чип Фешион» та ФОП Махотіною М.В., видаткова накладні від 07.08.2022 без повного тексту та підписів сторін. Будь-яких інших документів щодо господарської діяльності та фінансових операцій надано не було.

Таким чином, за результатами перевірки, банк дійшов висновку, що фінансові операції та/або дії клієнта є підозрілими за ознакою, визначеною ст. 12 Закону про ПВК/ФТ та Додатку 6 «Посилені заходи належної перевірки клієнта» Положення про здійснення банками фінансового моніторингу, а саме:

1) не мають очевидної економічної чи законної мети;

2) не відповідають інформації щодо запланованої клієнтом діяльності з використанням послуг банку, отриманої банком від клієнта під час установлення мети та характеру ділових відносин із ним.

Також, зазначені операції мають наступні критерії згідно з Додатком 19 «Критерії ризику ВК/ФТ» до Положення про здійснення банками фінансового моніторингу:

- п. 4. 6) фінансові операції клієнта є складними, незвично великими для його діяльності або не відповідають фінансовому стану.

та індикатори відповідно до Додатку 20 «Індикатори підозрілості фінансових операцій» до Положення:

- п. 15. Характер фінансової операції та/або обставини, за яких вона ініціюється, дають підстави вважати, що вона здійснюється від імені та/або на користь іншої сторони, особа якої не розкрита банку,

- п. 16. За рахунком клієнта - суб`єкта господарювання не сплачено жодних або сплачено в незначному розмірі (у розмірі, що очевидно не відповідає обсягам проведених фінансових операцій) обов`язкових платежів, які притаманні звичайній господарській діяльності (наприклад, платежі за оренду приміщень, сплата комунальних послуг, податків до бюджету).

У письмових поясненнях, поданих до суду 19.12.2023, позивач зауважив, що висновок, до якого дійшов банк, не відповідає дійсності та спростовується наступним.

Товариство з обмеженою відповідальністю «ЧИП ФЕШИОН» зареєстровано в Єдиному державному реєстрі юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань 04.10.2018. Видами діяльності даного товариства є: 14.19 Виробництво іншого одягу й аксесуарів (основний) 14.11 Виробництво одягу зі шкіри 14.12 Виробництво робочого одягу 14.13 Виробництво іншого верхнього одягу 14.14 Виробництво спіднього одягу 14.20 Виготовлення виробів із хутра 14.31 Виробництво панчішно-шкарпеткових виробів 14.39 Виробництво іншого трикотажного та в`язаного одягу 46.41 Оптова торгівля текстильними товарами 46.42 Оптова торгівля одягом і взуттям 46.49 Оптова торгівля іншими товарами господарського призначення 46.90 Неспеціалізована оптова торгівля.

ФОП Махотіна М.В., діючи як «торговельний посередник», маючи клієнтську базу товариства, уклала з ТОВ «ЧИП ФЕШИОН» 29 липня 2022 року договір оптової поставки товару на умовах післяплати з метою перепродажу товару суб`єктам господарської діяльності які займаються роздрібною торгівлею.

Також протягом липня - серпня 2022 року ФОП Махотіна М.В. уклала з рядом фізичних осіб - підприємців договори поставки товару (отриманого у ТОВ «ЧИП ФЕШИОН») на умовах передплати.

Фізичні особи - підприємці, які здійснювали придбання товару мають магазини з роздрібного продажу одягу та взуття в підтвердження чого надаю копії договорів оренди приміщень.

В спростування підозри банку щодо вчинення фінансових операцій з коштами, одержаними внаслідок вчинення суспільно небезпечного протиправного діяння, що передувало легалізації (відмиванню) доходів, а також вчинення дій, спрямованих на приховання чи маскування незаконного походження таких коштів позивачем разом з поясненнями долучено до матеріалів справи банківські виписки контрагентів, з яких вбачається джерело походження коштів - розрахунки з еквайрінгу. Зазначене підтверджує те, що контрагентами позивача є фізичні особи - підприємці, які користуються РОЗ-терміналом (або його аналог), за допомогою якого приймають до оплати платіжні картки міжнародних та національних платіжних систем за товари, роботи та послуги.

Як вказала позивачка, зазначене також спростовує те, що операції з отримання від ФОП грошових коштів та їх перерахуванні на ТОВ «ЧИП ФЕШИОН» мають ознаки схемності та не мають явного економічного змісту/логічних пояснень.

Тобто, як пояснює позивачка, цілком зрозумілим є те, що позивач придбавав товари за оптовими цінами з подальшим перепродажем з різницею у ціні в більшу сторону.

При цьому, позивачем долучено до матеріалів справи копії договорів поставок, які були укладені ФОП Махотіною М.В. з іншими ФОПами, відповідні видаткові накладні, банківські виписки контрагентів, які свідчать про джерела походження грошових коштів, договори оренди приміщень, в яких розташовані магазини з продажу одягу та взуття (вказані документи не надавались банку на його запит).

Суд зазначає, що у цивільному законодавстві закріплено конструкцію «розірвання договору» (статті 651 - 654 Цивільного кодексу України). Вона охоплює собою розірвання договору: за згодою (домовленістю) сторін; за рішенням суду; внаслідок односторонньої відмови від договору. У спеціальних нормах Цивільного кодексу України досить часто використовується формулювання «відмова від договору» (наприклад, у статтях 665, 739, 766, 782 Цивільного кодексу України). Односторонню відмову від договору в тих випадках, коли вона допускається законом або договором, необхідно кваліфікувати як односторонній правочин, оскільки вона є волевиявленням особи, спеціально спрямованим на припинення цивільних прав та обов`язків (постанови Верховного Суду від 08.09.2021 у справі №727/898/19, від 24.05.2023 у справі №756/420/17).

Договір як універсальний регулятор приватних відносин, покликаний забезпечити їх регулювання та має бути направлений на встановлення, зміну або припинення приватних прав та обов`язків. За допомогою такого універсального регулятора приватних відносин як договір його сторони можуть регулювати, зокрема, вчинення між сторонами односторонніх правочинів, підстави для односторонньої відмови і коли ці правочини породжують відповідні правові наслідки щодо розірвання договору (аналогічний висновок викладено у постанові Верховного Суду від 22.02.2023 у справі №465/5980/17).

За змістом наведених норм одностороння відмова від договору є юридичним фактом, який зумовлює його розірвання, отже є правочином, який має юридичні наслідки у вигляді припинення господарських правовідносин, а тому не вимагає згоди другої сторони. Розірвання господарського договору може здійснюватися за згодою сторін і у разі односторонньої відмови від нього. За загальним правилом, розірвання договору в односторонньому порядку не допускається, однак, окремі види договорів допускають можливість одностороннього розірвання договору. Крім того, право сторони на одностороннє розірвання договору може бути встановлене законом або безпосередньо у договорі.

Зазначена правова позиція щодо правової природи односторонньої відмови від договору неодноразово викладалась Верховним Судом, зокрема в постанові об`єднаної палати Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 05.07.2019 у справі №916/1684/18, а також постановах Верховного Суду від 08.10.2019 у справі №910/11397/18, від 26.02.2020 у справі №910/4391/19, від 08.09.2021 у справі №727/898/19, від 24.05.2023 №756/420/17.

Правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Правочини можуть бути односторонніми та дво- чи багатосторонніми (договори) (частини перша, друга статті 202 Цивільного кодексу України).

Правочин є найбільш поширеним юридичним фактом, за допомогою якого набуваються, змінюються, або припиняються права та обов`язки учасників цивільних правовідносин.

До односторонніх правочинів, зокрема, належить: видача довіреності, відмова від права власності, складання заповіту, публічна обіцянка винагороди, прийняття спадщини, згода іншого співвласника на розпорядження спільним майном, одностороння відмова від договору.

При вчиненні одностороннього правочину воля виражається (виходить) однією стороною. Разом з тим така сторона може бути представлена декількома особами, прикладом чого може бути видання довіреності двома і більше особами, спільний заповіт подружжя тощо. Результат аналізу розуміння як правочину, так і одностороннього правочину свідчить, що односторонні правочини: є вольовими діями суб`єкта; вчиняються суб`єктами для здійснення своїх цивільних прав і виконання обов`язків; спрямовані на настання правових наслідків (набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків).

Залежно від сприйняття волі сторони одностороннього правочину такі правочини поділяються на: (1) суто односторонні - не адресовані нікому та без потреби в прийнятті їх іншою (іншими) особою. До них, зокрема, належить відмова від права власності, відмова від спадщини, прийняття спадщини; (2) такі, що розраховані на їх сприйняття іншими особами, до яких можливо віднести, зокрема, оголошення конкурсу, публічну обіцянку винагороди, відмову від спадщини на користь іншої особи, видачу довіреності, видачу векселя, розміщення цінних паперів, односторонню відмову від договору (постанова Верховного Суду від 24.11.2021 у справі №357/15284/18).

Вчинення стороною такого одностороннього правочину як відмова від договору, за відсутності рішення суду про визнання його недійсним або підстав нікчемності, зумовлює необхідність з`ясовувати чи зумовив такий правочин припинення цивільних прав та обов`язків (тобто чи є підстави для односторонньої відмови від договору передбачені договором та/або законом). Це обумовлено тим, що одностороння відмова від договору як вид одностороннього правочину розрахована на сприйняття іншими особами. У разі, якщо встановлена відсутність підстав для односторонньої відмови від договору, то такий односторонній правочин не зумовлює розірвання договору. При цьому слід розмежовувати підстави недійсності цього одностороннього правочину (зокрема, суперечність імперативній цивільно-правовій нормі) від підстав для односторонньої відмови від договору (аналогічна правова позиція наведена у постанові Верховного Суду від 24.11.2021 у справі №357/15284/18).

У постанові від 08.10.2020 у справі №910/11397/18 Верховний Суд звернув увагу на те, що у разі коли законом або умовами договору передбачено право сторони на односторонню відмову від договору, сторони вільні у виборі конкретних підстав такої відмови, в межах встановлених нормами законодавства чи умовами договору, а обрану стороною підставу для односторонньої відмови від договору необхідно досліджувати під час розгляду справи судом. Так, у кожному випадку особа, яка бажає відмовитись від договору у односторонньому порядку на тій чи іншій підставі має довести фактичну наявність визначених у обраній підставі обставин для такої односторонньої відмови. З огляду на викладене, судам необхідно в кожному конкретному випадку, виходити з встановлених обставин справи, досліджувати підстави, які стали підґрунтям для односторонньої відмови від договору, та обґрунтованість таких підстав з огляду на встановлені обставини справи.

При цьому, оскільки одностороння відмова від договору є правочином, то у даному спорі слід досліджувати протиправну поведінку (невідповідність поведінки банку нормам закону) банку саме станом на момент вчинення ним одностороннього правочину про відмову від договору.

Як встановлено судом, на запит банку як суб`єкта первинного фінансового моніторингу позивачем не було надано всі необхідні документи, зокрема, копії договорів поставок, які були укладені ФОП Махотіною М.В. з іншими ФОПами, відповідні видаткові накладні, банківські виписки контрагентів, які свідчать про джерела походження грошових коштів, договори оренди приміщень, в яких розташовані магазини з продажу одягу та взуття.

За наведених обставин, суд вважає обґрунтованими пояснення банку, що в наданих позивачем на запит банку поясненнях не розкрита суть жодного з пунктів запиту, зокрема, не надано детальної інформації та документів щодо господарської діяльності, взаємодії з контрагентами та фінансових операцій по поточному рахунку за період з 03.08.2022.

До пояснень позивачем були надані Договір поставки б/н від 03.03.2022, укладений між ФОП Халай А.О. та ФОП Махотіною М.В., Договір оптової поставки непродовольчих товарів №13/05 від 29.04.2022, укладений між ТОВ «Чип Фешион» та ФОП Махотіною М.В., видаткова накладні від 07.08.2022 без повного тексту та підписів сторін. Будь-яких інших документів щодо господарської діяльності та фінансових операцій надано не було.

При цьому, позивач повідомив, що заперечення відповідача по справі зводиться до того, що банк зобов`язаний встановити НВР та відмовитися від підтримання ділових відносин з клієнтом і в даному випадку банк не має ніякої іншої альтернативи. Для позивача даний факт є зрозумілим, однак залишається питання чи належним чином та чи в достатній кількості банком зібрана інформація по підозрілій фінансовій операції для висновку про те, що вона є ризиковою.

Однак, суд зазначає, що висновок банку був зроблений на основі саме тієї інформації, яка і була надана самим позивачем.

При цьому, з огляду на встановлені судом фактичні обставини справи та подані сторонами докази, беручи до уваги, що в даній категорії спору до предмета доказування входять обставини протиправної (такої, що не відповідає закону) поведінки банку саме на момент вчинення оскаржуваного правочину (відмови від правовідносин), зважаючи, що позивачем не було надано на запит банку достатню інформацію, яка подається позивачем наразі до суду, а подання такої інформації під час розгляду судом даної справи не вказує на протиправність односторонньої відмови банку (так як поведінка банку оцінюється станом на дату односторонньої відмови), суд дійшов висновку щодо необґрунтованості позовних вимог Махотіної Марини Володимирівни та відмови у задоволенні позову до Акціонерного товариства Комерційного банку «Приватбанк» про скасування рішення та визнання недійсним одностороннього правочину.

Суд зазначає, що у викладі підстав для прийняття рішення суду необхідно дати відповідь на доречні аргументи та доводи сторін, здатні вплинути на вирішення спору; виклад підстав для прийняття рішення не повинен неодмінно бути довгим, оскільки необхідно знайти належний баланс між стислістю та правильним розумінням ухваленого рішення; обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент заявника на підтримку кожної підстави; обсяг цього обов`язку суду може змінюватися залежно від характеру рішення. Згідно з практикою Європейського суду з прав людини очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а крім того, ще й від різних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах.

Аналогічна правова позиція викладена у постанові Верховного Суду від 28.05.2020 у справі №909/636/16.

Аналізуючи питання обсягу дослідження доводів учасників справи та їх відображення у судовому рішенні, суд першої інстанції спирається на висновки, що зробив Європейський суд з прав людини від 18.07.2006р. у справі «Проніна проти України», в якому Європейський суд з прав людини зазначив, що п.1 ст.6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі ст.6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи.

У рішенні Європейського суду з прав людини «Серявін та інші проти України» (SERYAVINOTHERS v.) вказано, що усталеною практикою Європейського суду з прав людини, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (див. рішення у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» (Ruiz Torija v. Spain) від 9 грудня 1994 року, серія A, N 303-A, п. 29). Хоча національний суд має певну свободу розсуду щодо вибору аргументів у тій чи іншій справі та прийняття доказів на підтвердження позицій сторін, орган влади зобов`язаний виправдати свої дії, навівши обґрунтування своїх рішень (див. рішення у справі «Суомінен проти Фінляндії» (Suominen v. Finland), N 37801/97, п. 36, від 1 липня 2003 року). Ще одне призначення обґрунтованого рішення полягає в тому, щоб продемонструвати сторонам, що вони були почуті. Крім того, вмотивоване рішення дає стороні можливість оскаржити його та отримати його перегляд вищестоящою інстанцією. Лише за умови винесення обґрунтованого рішення може забезпечуватись публічний контроль здійснення правосуддя (див. рішення у справі «Гірвісаарі проти Фінляндії» (Hirvisaari v. Finland), №49684/99, п. 30, від 27 вересня 2001 року).

Аналогічна правова позиція викладена у постанові від 13.03.2018 Верховного Суду по справі №910/13407/17.

З огляду на вищевикладене, всі інші доводи та міркування учасників судового процесу не досліджуються судом, так як з огляду на встановлені фактичні обставини справи, суд дав вичерпну відповідь на всі питання, що входять до предмету доказування у даній справі та виникають при кваліфікації спірних відносин як матеріально-правовому, так і у процесуальному сенсах.

Судовий збір покладається на позивача у зв`язку з відмовою у задоволенні позову (відповідно до ст. 129 Господарського процесуального кодексу України).

Керуючись статтями 74, 76-80, 129, 236-242 Господарського процесуального кодексу України,

ВИРІШИВ:

1. Відмовити у позові.

2. Судові витрати покласти на позивача.

Рішення господарського суду набирає законної сили відповідно до ст. 241 Господарського процесуального кодексу України. Згідно з ч. 1 ст. 256 та ст. 257 Господарського процесуального кодексу України апеляційна скарга подається безпосередньо до суду апеляційної інстанції протягом двадцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повний текст складено та підписано 21.03.2024.

Суддя О.М. Спичак