РІШЕННЯ

Іменем України

18 березня 2024 року м. Чернігівсправа № 927/1449/23

Господарський суд Чернігівської області у складі судді Моцьора В.В.,

за участю секретаря судового засідання Гринчук О.К., розглянувши у відкритому судовому засіданні справу, розгляд якої здійснено у порядку загального позовного провадження

позивача: Приватне підприємство "Кінотехпром",

,

вул. Любецька, 66, м. Чернігів, 14021

e-mail:

до відповідача: Управління комунального майна Чернігівської обласної ради

,

проспект Миру, 43, м. Чернігів, 14000

предмет спору: про визнання договору оренди недійсним

за участю представників учасників справи:

від позивача: Олексієнко О.П.

від відповідача: Козаченко І.М.

Приватним підприємством "Кінотехпром" подано позов до Управління комунального майна Чернігівської обласної ради про визнання договору оренди нерухомого майна, що належить до спільної власності територіальних громад сіл, селищ, міст Чернігівської області №122 від 26.07.2018 та п.1 Додатку №2 до цього Договору недійсними з моменту його вчинення.

Дії суду щодо розгляду справи.

Ухвалою Господарського суду Чернігівської області від 06.11.2023, після усунення позивачем недоліків позовної заяви, прийнято позовну заяву до розгляду та відкрито провадження у справі; постановлено здійснювати розгляд справи за правилами загального позовного провадження; підготовче засідання призначено на 30.11.2023; встановлено учасникам справи строк для подання до суду заяв по суті справи.

20.11.2023 відповідачем подано відзив на позовну заяву, який долучено судом до матеріалів справи.

У підготовчому засіданні 30.11.2023 суд постановив протокольну ухвалу про продовження строку підготовчого провадження на 30 днів та відкладення підготовчого засідання на 20.12.2023.

18.12.2023 позивачем подано відповідь на відзив, яку долучено судом до матеріалів справи.

У підготовчому засіданні 26.12.2023 суд постановив протокольну ухвалу про закриття підготовчого провадження та призначення справи до судового розгляду по суті на 24.01.2024.

17.01.2024 від позивача надійшли письмові пояснення по справі, в яких позивач, зокрема, просить суд застосувати наслідки недійсності правочину, які полягають у проведенні Управлінням комунального майна перерахунку розміру орендної плати, а саме, орендна плата за користуванням майном визначеним Договором оренди № 122 від 26.07.2018, яка була розрахована за Методикою від 17.05.2017 і яка визнана судом незаконною повинна бути перерахована за Методикою від 25.03.2011, яка прийнята в належний та законний спосіб та поверненні надмірно сплаченої орендної плати позивачу.

Дослідивши дані письмові пояснення, суд розцінює їх як заяву про зміну предмету позову.

Згідно зі статтею 162 ГПК України у позовній заяві позивач викладає свої вимоги щодо предмета спору та їх обґрунтування. Позовна заява повинна містити, зокрема, зміст позовних вимог: спосіб (способи) захисту прав або інтересів, передбачений законом чи договором, або інший спосіб (способи) захисту прав та інтересів, який не суперечить закону і який позивач просить суд визначити у рішенні; якщо позов подано до кількох відповідачів - зміст позовних вимог щодо кожного з них; виклад обставин, якими позивач обґрунтовує свої вимоги; зазначення доказів, що підтверджують вказані обставини; правові підстави позову. У позовній заяві можуть бути вказані й інші відомості, необхідні для правильного вирішення спору.

Позовом у процесуальному сенсі є звернення до суду з вимогою про захист своїх прав та інтересів, який складається із двох елементів: предмета і підстави позову.

Під предметом позову розуміється певна матеріально-правова вимога позивача до відповідача, стосовно якої позивач просить прийняти судове рішення. Підставу позову становлять обставини, якими позивач обґрунтовує свої вимоги щодо захисту права та охоронюваного законом інтересу. Правові підстави позову - це зазначена у позовній заяві нормативно-правова кваліфікація обставин, якими позивач обґрунтовує свої вимоги.

Особа, яка звертається до суду з позовом, самостійно визначає у позовній заяві, яке її право чи охоронюваний законом інтерес порушено особою, до якої пред`явлено позов, та зазначає, які саме дії необхідно вчинити суду для відновлення порушеного права. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд.

У статті 46 ГПК України унормовані процесуальні права та обов`язки сторін.

Так, відповідно до частини третьої статті 46 ГПК України до закінчення підготовчого засідання позивач має право змінити предмет або підстави позову шляхом подання письмової заяви. У справі, що розглядається за правилами спрощеного позовного провадження, зміна предмета або підстав позову допускається не пізніше ніж за п`ять днів до початку першого судового засідання у справі.

Аналіз наведених процесуальних норм дає підстави для висновку, що після відкриття провадження у справі за предметом позову, визначеним прохальною частиною позовної заяви, позивач має право змінити предмет або підстави позову, збільшити або зменшити розмір позовних вимог, подавши відповідну заяву. При цьому, норми ГПК України дозволяють позивачу скористатись таким правом до закінчення підготовчого засідання або не пізніше ніж за п`ять днів до першого судового засідання, якщо справа розглядається в порядку спрощеного позовного провадження.

Враховуючи, що у підготовчому засіданні 26.12.2023 судом закрито підготовче провадження, господарський суд приходить до висновку, що позивач подав заяву про зміну предмету позову з пропуском процесуального строку, встановленого ч. 3 ст. 46 ГПК України.

Відповідно до ч. 2 ст. 207 ГПК України, суд залишає без розгляду заяви та клопотання, які без поважних причин не були заявлені в підготовчому провадженні або в інший строк, визначений судом.

З урахуванням вказаного, суд залишив без розгляду заяву позивача про зміну предмету позову.

24.01.2024 позивачем подано клопотання про відкладення розгляду справи.

У судовому засіданні 24.01.2024 суд задовольнив клопотання позивача та постановив протокольну ухвалу про відкладення розгляду справи на 22.02.2024, явку учасників справи визнав обов`язковою.

16.02.2024 та 19.02.2024 позивачем та відповідачем подано додаткові пояснення по справі, які долучено судом до матеріалів справи.

У судовому засіданні 22.02.2024 суд постановив протокольну ухвалу про оголошення перерви в судовому засіданні до 01.03.2024.

29.02.2024 позивачем подано письмові пояснення по справі, які долучено судом до матеріалів справи.

У судовому засіданні 01.03.2024 суд задовольнив усне клопотання позивача про відкладення розгляду справи та постановив протокольну ухвалу про оголошення перерви в судовому засіданні до 18.03.2024.

У судовому засіданні 18.03.2024 судом оголошено вступну та резолютивну частину рішення відповідно до ст.240 ГПК України.

Позиції учасників справи.

В обґрунтування позовних вимог позивач посилається на те, що рішенням Чернігівського окружного адміністративного суду від 08.09.2021 у справі № 620/6623/20, залишеним без змін постановою Шостого апеляційного адміністративного суду від 29.09.2022, задоволений позов ПрАТ «Кінотехпром» до Чернігівської обласної ради, за участю третіх осіб: Управління комунального майна Чернігівської обласної ради, Північного міжобласного територіального відділення Антимонопольного комітету України, Державної регуляторної служби України; визнане протиправним та нечинним рішення дев`ятої сесії сьомого скликання Чернігівської обласної ради від 17.05.2017 № 34-9/VII Про затвердження Методики розрахунку та порядку використання плати за оренду майна спільної власності територіальних громад сіл, селищ, міст Чернігівської області в новій редакції.

У рішенні Господарського суду Чернігівської області у справі №927/429/23 суд дійшов висновку, що умови пунктів 3.3., 3.4. та п. 1 додатку № 2 до Договору оренди № 122 від 26.07.2018 передбачають, що розмір орендної плати визначається на підставі Методики (затвердженої рішенням Чернігівської обласної ради від 17.05.2017 № 34-9/VІІ (зі змінами), що визнане нечинним у судому порядку), та установлюють розмір орендної плати за базовий місяць, що є стартовим при її подальшому розрахунку, а тому наявні фактичні обставини, з якими Закон пов`язує визнання цього Договору недійсним в цілому, позаяк, орендна плата є істотною умовою для цього виду правочину, та не погодження на момент укладення цього правочину розміру орендної плати за базовий місяць, що є стартовим для її подальшого розрахунку, свідчить про те, що правочин не був вчинений сторонами.

Відповідач проти позову заперечує, посилаючись на те, рішення IX сесії сьомого скликання Чернігівської обласної ради № 34-9/VІІ від 17.05.2017 було визнано протиправним та нечинним, та втратило чинність з дати набрання законності судовим рішенням від 08.09.2021 по справі № 620/6623/20, тобто з 29.09.2022. Вказане свідчить про те, що на момент укладення спірного договору рішення Чернігівської обласної ради було чинне.

Відповідач є лише технічним виконавцем, що розробив аналіз регуляторного впливу регуляторного акта «Про затвердження Методики розрахунку та порядку використання плати за оренду майна спільної власності територіальних громад сіл, селищ, міст Чернігівської області в новій редакції», а не суб`єктом владних повноважень, який прийняв рішення про затвердження цієї Методики. Державна регуляторна служба України направляло листи про необхідність приведення рішенням Чернігівської обласної ради № 34-9/VІІ від 17.05.2017 у відповідність до вимог чинного законодавства та вжиття невідкладних заходів щодо скасування цього базового рішення безпосередньо до Чернігівської обласної ради. Жодних доказів отримання відповідачем цих листів та належних обґрунтувань щодо покладення обов`язку саме на відповідача вжити заходів щодо зміни або скасування рішення Чернігівської обласної ради № 34-9/VІІ від 17.05.2017 ПрАТ «Кінотехпром» суду не надав.

Ухвалою Господарського суду Чернігівської області від 05.03.2020 у справі № 927/669/19, де предметом позову було стягнення Управлінням комунального майна Чернігівської обласної ради заборгованості з ПрАТ «Кінотехпром» орендної плати за період з 01.04.2018 по 31.07.2018 за договором оренди комунального майна від 26.07.2018 № 122, затверджено мирову угоду, в одному із пунктів якої зазначено «Позивач за зустрічним позовом (відповідач за первісним позовом) відмовляється від позову про визнання Договору оренди нерухомого майна, що належить до спільної власності територіальних громад сіл, селищ, міст Чернігівської області № 122 від 26 липня 2018 року недійсним». Тобто, судом прийнято рішення, яке набрало законної сили, де визнано чинність спірного договору, та якому суперечить позов в поточній справі. Окрім того, відповідач погодився з заборгованістю за тим же самим договором оренди нерухомого майна.

Також відповідач зазначає, що рішенням Господарського суду Чернігівської області у справі № 927/1081/20 від 09.03.2023, яке набрало законної сили 08.08.2023, спірний договір розірвано. Факт повернення майна з оренди підтверджується Актом приймання- передачі від 29.08.2023. Отже, у справі відсутній предмет спору, адже договір припинив свою дію, що унеможливлює дослідження судом відповідності договору приписам законодавства.

Позивач у відповіді на відзив спростовує доводи відповідача наступним:

- розірвання сторонами договору, виконаного повністю або частково, не позбавляє сторони права на зверненню в майбутньому з позовом про визнання такого договору недійсним (постанова Великої Палати Верховного Суду від 27.11.2018 у справі №905/1227/17);

- підстави визнання договору оренди №122 від 26.07.2018 у справах №927/669/19 та №927/1449/23 абсолютно різні;

- методика втратила чинність 29.09.2022, а незаконною була з дати її прийняття - 17.05.2017;

- відповідач був обізнаний про те, що Методика не відповідає Закону, оскільки рішенням Чернігівської обласної ради від 20.12.2016 № 59-7/VІІ «Про план роботи обласної ради на 2017 рік», затверджено план роботи, згідно з п. 10 якого заплановано підготувати проект рішення «Про внесення змін та доповнень до Методики розрахунку та порядку використання плати за оренду майна спільної власності територіальних громад сіл, селищ, міст Чернігівської області» (регуляторний акт). Готує: Управління комунального майна обласної ради;

- в матеріалах справи знаходиться копія листа №01-660 від 30.05.2018, яким підтверджується ознайомлення Управлінням комунального майна з листами Державної регуляторної служби України.

Обставини справи встановлені судом.

26.07.2018 Управління комунального майна Чернігівської обласної ради (далі - Управління комунального майна ЧОР, орендодавець) та Приватне акціонерне товариство «Кінотехпром» (далі - ПрАТ «Кінотехпром», орендар) уклали договір оренди нерухомого майна, що належить до спільної власності територіальних громад сіл, селищ, міст Чернігівської області № 122 (далі - Договір оренди).

Правочин посвідчений приватним нотаріусом Т.А. Борисовою та зареєстрований в реєстрі за № 1069.

Згідно з витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, сформований 26.07.2018 за номером 132213772, за ПрАТ «Кінотехпром», 26.07.2018, зареєстроване речове право - право користування (найму/оренди) нежитловим приміщенням, за адресою: м. Чернігів, вул. Любецька, 66; реєстраційний номер об`єкту нерухомого майна: 101; підстава виникнення речового права: договір оренди, серія та номер 1069, виданий 26.07.2018, видавник - приватний нотаріус Чернігівського міського нотаріального округу Борисова Т.А.

За умовами Договору оренди (п. 1.1. - п. 1.4.) орендодавець передає, а орендар приймає в строкове платне користування нерухоме майно, спільної власності територіальних громад сіл, селищ, міст Чернігівської області (далі - майно), що розташоване за адресою: м. Чернігів, вул. Любецька, 66 та перебуває в оперативному управлінні орендодавця, в складі: двоповерхової будівлі майстерні "Т-2" загальною площею - 488,3 кв.м., приміщення механічної майстерні "А1-2" в двоповерховій будівлі загальною площею - 242,1 кв.м. Загальна площа приміщень, що передаються в оренду складає 730,4 кв.м. Вартість майна, визначена за звітом про оцінку майна виконаного ФОП Волченковою О.С. станом на 31.10.2017, та становить 1086207,01 грн (без ПДВ). Майно передається в оренду з метою здійснення виробничої діяльності.

Майно належить орендодавцю на праві власності на підставі свідоцтва про право власності на об`єкти нерухомості, виданого 25.11.2002 виконкомом Чернігівської міської ради, на підставі рішення виконкому Чернігівської міської ради від 18.11.2002 № 237, яке зареєстроване в Чернігівському міжміському бюро технічної інвентаризації 25.12.2002, записане у реєстрову книгу № 9, за реєстровим номером 68, право власності зареєстроване в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно 17.10.2017, номер запису про право власності 22903032; реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна: 101.

Сторони керуючись статтею 631 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України) та в зв`язку з тим, що Орендар не припиняв користуватись предметом Договору оренди, погодили, що умови цього Договору поширюються на період з 01.04.2018 (п. 10.1. Договору оренди).

Відповідно до п. 3.1. та п. 3.2. Договору оренди, розмір орендної плати є платежем у грошовій формі, який орендар вносить орендодавцю та до обласного бюджету незалежно від наслідків діяльності орендаря і сплачується за весь термін фактичного користування майном, що визначається на підставі акта приймання-передачі в оренду та акта приймання-передачі майна з орендного користування. До орендної плати не входить плата за комунальні послуги, вартість експлуатаційних витрат, податок на додану вартість.

За п. 3.3. та п. 3.4. Договору оренди, розмір орендної плати визначається на підставі Методики розрахунку та порядку використання плати за оренду майна спільної власності територіальних громад сіл, селищ, міст Чернігівської області в новій редакції, затвердженої рішенням обласної ради від 17 травня 2017 року № 34-9/VII зі змінами.

Розмір та порядок розрахунку орендної плати наведений в Додатку № 2 до цього Договору, що є невід`ємною його частиною, і становить за базовий (березень 2018 року) місяць розрахунку (останній місяць, по якому є інформація про індекс інфляції) - 6767,07 грн.

Орендна плата за перший (квітень 2018 року) місяць оренди визначається шляхом коригування орендної плати за базовий місяць розрахунку на індекс інфляції за квітень 2018 року.

Згідно з п. 3.5. та п. 3.6. Договору оренди розмір орендної плати за кожний наступний місяць визначається шляхом коригування розміру орендної плати за попередній місяць на індекс інфляції за наступний місяць.

Орендну плату орендар зобов`язаний перераховувати щомісячно не пізніше останнього числа поточного місяця згідно виставлених рахунків орендодавцем у співвідношенні визначеному Методикою розрахунку та порядку використання плати за оренду майна спільної власності територіальних громад сіл, селищ, міст Чернігівської області або за окремим рішенням обласної ради на період його дії.

У разі припинення (розірвання) Договору оренди орендар сплачує орендну плату до дня повернення майна за актом приймання-передачі включно. Закінчення строку дії Договору оренди не звільняє орендаря від обов`язку сплатити заборгованість за орендною платою, якщо така виникла, в повному обсязі, враховуючи санкції, до обласного бюджету та орендодавцю (п. 3.11., п. 10.6. Договору оренди).

У разі несвоєчасного виконання зобов`язань по сплаті орендної плати, орендар повинен сплатити орендодавцю суму боргу з урахуванням індексу інфляції за весь час прострочення, а також 3% річних від простроченої суми (п. 9.5. Договору оренди).

За п. 10.1. та п. 10.2. цей Договір діє з моменту нотаріального посвідчення та державної реєстрації по 31.10.2027 включно. Умови цього Договору зберігають силу протягом усього строку його дії, а в частині зобов`язань орендаря щодо сплати орендної плати - до повного виконання зобов`язань.

Факт передачі в оренду майна підтверджується актом прийому-передачі в оренду майна комунальної власності області, розташованого за адресою: м. Чернігів, вул. Любецька,66 від 01.04.2018 (додаток № 1 до Договору), що підписаний в двосторонньому порядку та посвідчений печатками юридичних осіб.

Сторонами також укладений додаток № 2 до Договору оренди - розрахунок розміру орендної плати за оренду майна комунальної власності області, розташованого за адресою: м. Чернігів, вул. Любецька, 66, виконаний відповідно до Методики розрахунку та порядку використання плати за оренду майна спільної власності територіальних громад сіл, селищ, міст Чернігівської області, затвердженої рішенням Чернігівської обласної ради (дев?ятої сесії сьомого скликання) № 34-9/VII від 17.05.2017. Додатком № 2 до Договору оренди встановлений розмір орендної плати за базовий місяць (березень 2018 року).

З матеріалів справи вбачається, що рішенням Чернігівської обласної ради (дев?ятої сесії сьомого скликання) № 34-9/VII від 17.05.2017 затверджено Методику розрахунку та порядок використання плати за оренду майна спільної власності територіальних громад сіл, селищ, міст Чернігівської області в новій редакції.

Державна регуляторна служба України листами від 27.04.2018, від 17.05.2018, від 29.01.2019 зверталась до Чернігівської обласної ради про необхідність приведення рішення дев`ятої сесії сьомого скликання Чернігівської обласної ради від 17.05.2017 № 34-9/VII «Про затвердження Методики розрахунку та порядку використання плати за оренду майна спільної власності територіальних громад сіл, селищ, міст Чернігівської області в новій редакції» у відповідність до вимог чинного законодавства та вжиття невідкладних заходів щодо скасування цього базового рішення.

Рішенням Чернігівського окружного адміністративного суду від 08.09.2021 у справі № 620/6623/20, залишеним без змін постановою Шостого апеляційного адміністративного суду від 29.09.2022, визнане протиправним та нечинним рішення дев`ятої сесії сьомого скликання Чернігівської обласної ради від 17.05.2017 № 34-9/VII «Про затвердження Методики розрахунку та порядку використання плати за оренду майна спільної власності територіальних громад сіл, селищ, міст Чернігівської області в новій редакції».

Судове рішення в справі № 620/6623/20 набуло законної сили 29.09.2022.

У зв`язку із набранням рішенням у справі №620/6623/22 законної сили, позивач листами від 21.01.2022, від 10.11.2022 звертався до відповідача з пропозицією внести зміни до п.3.3., 3.4 Договору оренди шляхом укладення додаткової угоди.

Відповідач листами від 08.02.2022, від 25.11.2022 відмовив позивачу у внесенні змін до Договору оренди, посилаючись на те, що умовами Договору врегульовані та реалізовані правовідносини між сторонами, в т.ч. і щодо розміру орендної плати.

Рішенням Господарського суду Чернігівської області від 09.03.2023 у справі №927/1081/20, залишеним без змін постановою Північного апеляційного господарського суду від 08.08.2023, розірвано договір оренди нерухомого майна, що належить до спільної власності територіальних громад сіл, селищ, міст Чернігівської області № 122, укладений 26.07.2011 між Управлінням комунального майна Чернігівської обласної ради та Приватним акціонерним товариством "Кінотехпром".

Рішенням Господарського суду Чернігівської області від 10.07.2023 у справі №927/429/23, залишеним без змін постановою Північного апеляційного господарського суду від 04.12.2023, за позовом Управління комунального майна Чернігівської обласної ради до Приватного акціонерного товариства «Кінотехпром» про стягнення 151 043,20 грн та за зустрічним позовом Приватного акціонерного товариства «Кінотехпром» до Управління комунального майна Чернігівської обласної ради про визнання недійсними пунктів 3.3. та 3.4. договору оренди нерухомого майна, що належить до спільної власності територіальних громад сіл, селищ, міст Чернігівської області № 122 від 26.07.2018 року та п.1 додатку №2 до цього договору, первісний позов задоволено повністю, у задоволенні зустрічного позову відмовлено.

Оцінка аргументів та нормативно-правове обґрунтування.

Щодо недійсності спірного договору.

Відповідно до частини 1 статті 16 Цивільного кодексу України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Згідно пунктом 2 частини 2 статті 16 Цивільного кодексу України одним зі способів захисту цивільних прав та інтересів є визнання правочину недійсним. Пункт 4 частини 2 зазначеної статті визначає такий спосіб захисту як відновлення становища, яке існувало до порушення.

Статтею 20 Господарського кодексу України визначено, що держава забезпечує захист прав і законних інтересів суб`єктів господарювання та споживачів. Кожний суб`єкт господарювання та споживач має право на захист своїх прав і законних інтересів. Права та законні інтереси зазначених суб`єктів захищаються, зокрема, шляхом установлення, зміни і припинення господарських правовідносин.

Тобто такий спосіб захисту порушеного права та інтересу, як визнання правочину недійсним, передбачений частиною 2 статті 20 Господарського кодексу України та пункт 2 частини 2 статті 16 Цивільного кодексу України

Статтею 204 ЦК України встановлено, що правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним.

За приписами ч.ч. 1, 3 ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом. Такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).

У відповідності до ст. 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей.

При вирішенні спорів про визнання правочинів (господарських договорів) недійсними, підлягає встановленню наявність фактичних обставин, з якими закон пов`язує визнання таких правочинів (господарських договорів) недійсними на момент їх вчинення (укладення) і настання відповідних наслідків, за результатами вирішення спору в судовому рішенні вказується в чому конкретно полягає неправомірність дій сторони та яким нормам законодавства не відповідає оспорюваний правочин.

Наведене узгоджується з висновками Верховного Суду, викладеними в постанові від 03.10.2019 у справі №910/12959/18.

Предметом заявлених у межах даної справи вимог є вимога про визнання недійсним договору оренди нерухомого майна, що належить до спільної власності територіальних громад сіл, селищ, міст Чернігівської області № 122 від 26.07.2018 року та п.1 додатку №2 до цього Договору, з моменту їх вчинення.

Згідно з п. 1 частини 2 статті 11 ЦК України підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є договори та інші правочини.

Відповідно до частини 1 статті 174 Господарського кодексу України (далі - ГК України) господарські зобов`язання можуть виникати, зокрема, з господарського договору та інших угод, передбачених законом, а також з угод, не передбачених законом, але таких, які йому не суперечать.

Частина 1 статті 626 ЦК України встановлює, що договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

Відповідно до частини 1 статті 173 ГК України господарським визнається зобов`язання, що виникає між суб`єктом господарювання та іншим учасником (учасниками) відносин у сфері господарювання з підстав, передбачених цим Кодексом, в силу якого один суб`єкт (зобов`язана сторона, у тому числі боржник) зобов`язаний вчинити певну дію господарського чи управлінсько-господарського характеру на користь іншого суб`єкта (виконати роботу, передати майно, сплатити гроші, надати інформацію тощо), або утриматися від певних дій, а інший суб`єкт (управнена сторона, у тому числі кредитор) має право вимагати від зобов`язаної сторони виконання її обов`язку.

Згідно з частинами 1 та 2 статті 283 ГК України за договором оренди одна сторона (орендодавець) передає другій стороні (орендареві) за плату на певний строк у користування майно для здійснення господарської діяльності. У користування за договором оренди передається індивідуально визначене майно виробничо-технічного призначення (або цілісний майновий комплекс), що не втрачає в процесі використання своєї споживчої якості (неспоживна річ).

До відносин оренди застосовуються відповідні положення ЦК України з урахуванням особливостей, передбачених цим Кодексом (частина 6 статті 283 ГК України).

Відповідно до частини 1 статті 286 ГК України істотними умовами договору оренди є: об`єкт оренди (склад і вартість майна з урахуванням її індексації); строк, на який укладається договір оренди; орендна плата з урахуванням її індексації; порядок використання амортизаційних відрахувань; відновлення орендованого майна та умови його повернення або викупу.

За частинами 1 та 4 статті 286 ГК України орендна плата - це фіксований платіж, який орендар сплачує орендодавцю незалежно від наслідків своєї господарської діяльності. Розмір орендної плати може бути змінений за погодженням сторін, а також в інших випадках, передбачених законодавством. Строки внесення орендної плати визначаються в договорі.

Відповідно до частин 1 та 2 статті 10 Закону України «Про оренду державного та комунального майна» (в редакції діючій на момент укладення Договору) укладений сторонами договір оренди в частині істотних умов повинен відповідати типовому договору оренди відповідного майна. Типові договори оренди державного майна розробляє і затверджує Фонд державного майна України, типові договори оренди майна, що належить Автономній Республіці Крим або перебуває у комунальній власності, затверджують відповідно Верховна Рада Автономної Республіки Крим та органи місцевого самоврядування. Однією з його істотних умов договору оренди є орендна плата з урахуванням її індексації.

Згідно з частинами 1 та 2 статті 19 Закону України «Про оренду державного та комунального майна» (в редакції діючій на момент укладення Договору) орендар за користування об`єктом оренди вносить орендну плату незалежно від наслідків господарської діяльності. Методика розрахунку орендної плати та пропорції її розподілу між відповідним бюджетом, орендодавцем і балансоутримувачем визначаються для об`єктів, що перебувають у державній власності, Кабінетом Міністрів України. Методика розрахунку орендної плати та пропорції її розподілу між відповідним бюджетом, орендодавцем і балансоутримувачем визначаються органами, уповноваженими Верховною Радою Автономної Республіки Крим (для об`єктів, що належать Автономній Республіці Крим), та органами місцевого самоврядування (для об`єктів, що перебувають у комунальній власності) на тих самих методологічних засадах, як і для об`єктів, що перебувають у державній власності.

Орендна плата, встановлена за відповідною методикою, застосовується як стартова під час визначення орендаря на конкурсних засадах.

Відповідно до ч. 4 ст. 75 ГПК України, обставини, встановлені рішенням суду в господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, стосовно якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.

Преюдиціальні факти є обов`язковими при вирішенні інших справ та не підлягають доказуванню, оскільки є встановленими у рішенні, немає необхідності встановлювати їх знову, піддаючи сумніву законність судового акта, який набрав законної сили. Преюдиціальність - обов`язковість фактів, установлених судовим рішенням, що набрало законної сили в одній справі для суду при розгляді інших справ. Преюдиціально встановлені факти не підлягають доказуванню, оскільки вони вже встановлені у рішенні чи вироку і немає необхідності встановлювати їх знову, тобто піддавати сумніву істинність і стабільність судового акта, який вступив в законну силу. Суть преюдиції полягає в неприпустимості повторного розгляду судом одного й того ж питання між тими ж сторонами. Преюдиціальне значення у справі надається обставинам, встановленим судовими рішеннями, а не правовій оцінці таких обставин, здійсненій іншим судом. Преюдиціальне значення мають лише рішення зі справи, в якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини. Преюдицію утворюють виключно ті обставини, які безпосередньо досліджувались і встановлювались судом, що знайшло своє відображення у мотивувальній частині судового рішення (Постанова Верховного Суду у складі колегії суддів Касаційного господарського суду від 18.03.2021 у справі № 902/608/19).

Норми ст. 129 Конституції України визначають, що основними засадами судочинства є обов`язковість судового рішення.

Так, рішенням Чернігівського окружного адміністративного суду від 08.09.2021 у справі № 620/6623/20, залишеним без змін постановою Шостого апеляційного адміністративного суду від 29.09.2022, задоволений позов ПрАТ «Кінотехпром» до Чернігівської обласної ради, за участю третіх осіб: Управління комунального майна Чернігівської обласної ради, Північного міжобласного територіального відділення Антимонопольного комітету України, Державної регуляторної служби України, та визнане протиправним та нечинним рішення дев`ятої сесії сьомого скликання Чернігівської обласної ради від 17.05.2017 № 34-9/VII Про затвердження Методики розрахунку та порядку використання плати за оренду майна спільної власності територіальних громад сіл, селищ, міст Чернігівської області в новій редакції.

Рішення Чернігівського окружного адміністративного суду від 08.09.2021 у справі № 620/6623/20 набуло законної сили 29.09.2022.

Рішенням Господарського суду Чернігівської області від 10.07.2023 у справі №927/429/23, залишеним без змін постановою Північного апеляційного господарського суду від 04.12.2023, за позовом Управління комунального майна Чернігівської обласної ради до Приватного акціонерного товариства «Кінотехпром» про стягнення 151 043,20 грн та за зустрічним позовом Приватного акціонерного товариства «Кінотехпром» до Управління комунального майна Чернігівської обласної ради про визнання недійсними пунктів 3.3. та 3.4. договору оренди нерухомого майна, що належить до спільної власності територіальних громад сіл, селищ, міст Чернігівської області № 122 від 26.07.2018 року та п.1 додатку №2 до цього договору, встановлено наступне.

Враховуючи, що умови пунктів 3.3., 3.4. та п. 1 додатку № 2 до Договору оренди № 122 від 26.07.2018 передбачають, що розмір орендної плати визначається на підставі Методики (затвердженої рішенням Чернігівської обласної ради від 17.05.2017 № 34-9/VII (зі змінами), що визнане нечинним у судому порядку), та установлюють розмір орендної плати за базовий місяць, що є стартовим при її подальшому розрахунку, суд дійшов висновку про наявність фактичних обставин, з якими Закон пов`язує визнання цього Договору недійcним в цілому, позаяк, орендна плата є істотною умовою для цього виду правочину, та не погодження на момент укладення цього правочину розміру орендної плати за базовий місяць, що є стартовим для її подальшого розрахунку, свідчить про те, що правочин не був вчинений сторонами.

Істотна умова будь-якого договору формує сутність домовленостей сторін, містить текстуальне вираження їх волевиявлення, містить принципові зобов`язання сторін, тому в разі визнання недійсною істотної умови договір в цілому втрачає юридичну силу, оскільки за її відсутності договір не може вважатись укладеним і таким чином втрачає юридичну цілісність, на відміну від визнання недійсними умов, які не є істотними.

Нормами чинного законодавства визначено, що господарський договір не може існувати без істотних умов (частина 1 статті 638 ЦК України), позаяк недосягнення згоди з усіх істотних умов договору свідчить про його неукладеність. Враховуючи, що пункти договору оренди, який оспорює позивач за зустрічним позовом є істотною умовою цього договору, то такий договір не може бути визнаний недійсним в цій частині, а лише в цілому».

Згідно з преамбулою та ст. 6 параграфу 1 Конвенції про захист прав та свобод людини, згідно рішення Європейського суду з прав людини від 25.07.2002 у справі за заявою № 48553/99 «Совтрансавто-Холдінг» проти України», а також згідно з рішенням Європейського суду з прав людини від 28.10.1999 у справі за заявою № 28342/95 «Брумареску проти Румунії» встановлено, що існує усталена судова практика конвенційних органів щодо визначення основним елементом верховенства права принципу правової певності, який передбачає серед іншого і те, що у будь-якому спорі рішення суду, яке вступило в законну силу, не може бути поставлено під сумнів.

З огляду на зазначене, рішення Господарського суду Чернігівської області від 10.07.2023 у справі №927/429/23, що набрало законної сили, не може бути поставлено під сумнів, а обставини, встановлені цим рішенням суду, не підлягають доказуванню при розгляді даної справи.

Враховуючи, що судом у справі №927/429/23 встановлено наявність фактичних обставин, з якими закон пов`язує визнання цього Договору недійсним в цілому, позаяк, орендна плата є істотною умовою для цього виду правочину, та не погодження на момент укладення цього правочину розміру орендної плати за базовий місяць, що є стартовим для її подальшого розрахунку, суд у даній справі дійшов висновку про задоволення позовних вимог про визнання договору оренди нерухомого майна, що належить до спільної власності територіальних громад сіл, селищ, міст Чернігівської області №122 від 26.07.2018 та п.1 Додатку №2 до цього Договору недійсними з моменту його вчинення.

Щодо посилань відповідача на постанову Верховного Суду України від 23.12.2015 у справі №918/144/15, в якій суд вказував, що визнання недійсним договору оренди нежитлового приміщення, який сторони розірвали, а майно повернули, є неможливим, оскільки предмет спору припинив існування, суд зазначає наступне.

Велика Палата Верховного Суду у постанові від 27.11.2018 у справі № 905/1227/17 відступила від висновку щодо застосування норми права в подібних правовідносинах, викладеного в раніше ухваленій постанові Верховного Суду України від 23.12.2015 у справі № 918/144/15 (провадження № 3-1143гс15), оскільки розірвання сторонами договору, виконаного повністю або частково, не позбавляє сторони права на звернення в майбутньому з позовом про визнання такого договору недійсним.

На думку ВП вирішуючи спори про визнання правочинів (господарських договорів) недійсними, господарський суд повинен встановити наявність фактичних обставин, з якими закон пов`язує визнання таких правочинів (господарських договорів) недійсними на момент їх вчинення (укладення) і настання відповідних наслідків, та в разі задоволення позовних вимог зазначати в судовому рішенні, в чому конкретно полягає неправомірність дій сторони та яким нормам законодавства не відповідає оспорюваний правочин.

За таких обставин, оскільки предметом спору у справі є недійсність договору і такий договір визнається недійсним з моменту вчинення, укладення сторонами додаткової угоди про припинення такого договору та повернення майна не може розцінюватися як підстава для припинення провадження у справі у зв`язку з відсутністю предмета спору. Розірвання сторонами договору, виконаного повністю або частково, не позбавляє сторони права на звернення до суду з позовом про визнання такого договору недійсним. Так само не перешкоджає поданню відповідного позову закінчення строку (терміну) дії оспорюваного правочину до моменту подання позову.

За таких обставин, заперечення відповідача судом до уваги не приймаються.

Щодо обраного способу захисту.

Тлумачення статті 216 Цивільного кодексу України свідчить, що слід відмежовувати правові наслідки недійсності правочину і правові наслідки виконання недійсного правочину.

До правових наслідків недійсності правочину належить те, що він не створює юридичних наслідків. Окрім цього якщо у зв`язку із вчиненням недійсного правочину другій стороні або третій особі завдано збитків та моральної шкоди, вони підлягають відшкодуванню винною стороною.

Правові наслідки виконання двостороннього недійсного правочину охоплюють собою двосторонню реституцію; законом можуть бути встановлені особливі умови застосування наслідків визначених у статті 216 Цивільного кодексу України або особливі правові наслідки окремих видів недійсних правочинів.

Отже, наслідками недійсності правочину є поновлення сторін у початковому становищі (двостороння реституція), тобто взаємне повернення переданого за недійсним правочином, яке може застосовуватися лише тоді, коли майно, передане за правочином, залишається у його сторони.

Реституція як спосіб захисту цивільного права (ч.1ст.216 ЦК України) застосовується лише в разі наявності між сторонами укладеного договору, який є нікчемним чи який визнано недійсним. Метою проведення реституції є відновлення між сторонами такого собі status quo у фактичному та правовому становищі, що існував до вчинення правочину, шляхом, так би мовити, абсолютного знищення юридичного значення будь-яких дій, що вчинялися суб`єктами - учасниками недійсного правочину.

Реституція - це спеціальний зобов`язальний спосіб захисту права власності, який може застосовуватися лише у випадку, коли предмет недійсного правочину станом на час вирішення відповідного питання перебуває в тієї сторони недійсного правочину, якій він і був переданий.

Реституція як спосіб захисту цивільного права (частина перша статті 216 ЦК України) застосовується лише в разі наявності між сторонами укладеного договору, який є нікчемним чи який визнано недійсним.

У постанові Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 27.01.2020 у справі № 761/26815/17 (провадження № 61-16353сво18) зроблено висновок, що "недійсність правочину, договору, акту органу юридичної особи чи документу як приватно-правова категорія, покликана не допускати або присікати порушення цивільних прав та інтересів або ж їх відновлювати. За своєю суттю ініціювання спору про недійсність правочину, договору, акту органу юридичної особи чи документу не для захисту цивільних прав та інтересів є недопустимим".

Тлумачення змісту частини першої статті 216 Цивільного кодексу України свідчить, що недійсний правочин не створює для сторін тих прав і обов`язків, які він мав створювати, а породжує лише передбачені законом наслідки, пов`язані з його недійсністю.

Такі юридичні наслідки під час виконання сторонами недійсного правочину поєднуються з реституційними, які полягають у поверненні в натурі кожною стороною одна одній, одержаного ними на виконання цього правочину.

Двостороння реституція є обов`язковим наслідком визнаного судом недійсним правочину та не може бути проігнорована сторонами. Тобто при недійсності правочину повернення отриманого сторонами за своєю правовою природою становить юридичний обов`язок, що виникає із закону та юридичного факту недійсності правочину.

При цьому, якщо у позові не заявлено вимоги про застосування двосторонньої реституції, суд має розглянути питання щодо ефективності способу захисту в цілому, і якщо проведення двосторонньої реституції не відновить права позивача, а погіршить його становище, або взагалі є неможливим, то це є підставою для відмови у задоволення позову про визнання договору недійсним, адже невідворотнім наслідком такого задоволення є двостороння реституція (постанова Верховного Суду від 21.09.2021 у справі № 904/1907/15).

Аналіз наведеного дає підстави для висновку, що законодавчі обмеження матеріально-правових способів захисту цивільного права чи інтересу підлягають застосуванню з дотриманням положень ст. ст. 55, 124 Конституції України та ст. 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, відповідно до яких кожна особа має право на ефективний засіб правового захисту, не заборонений законом.

Об`єднана палата Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду у постанові від 26.05.2023 у справі № 905/77/21 зазначила наступне.

Позовна вимога про визнання недійсним договору є належним способом захисту, який передбачено законом.

Разом із тим позовна вимога про визнання виконаного/частково виконаного правочину недійсним може бути ефективним способом захисту цивільних прав лише в разі, якщо вона поєднується з позовною вимогою про застосування наслідків недійсності правочину, зокрема, про стягнення коштів на користь позивача, витребування майна з володіння відповідача.

Окреме заявлення позовної вимоги про визнання виконаного/частково виконаного договору недійсним без вимоги про застосування наслідків його недійсності не є ефективним способом захисту, бо не призводить до поновлення майнових прав позивача.

Водночас, у випадку звернення прокурора в інтересах держави з позовом про визнання недійсним виконаного/частково виконаного договору про закупівлю без заявлення вимоги про застосування наслідків недійсності правочину, виключається як необхідність дослідження господарськими судами наслідків визнання договору недійсним для держави як позивача, так і необхідність з`ясування того, яким чином будуть відновлені права позивача, зокрема, обставин можливості проведення реституції, можливості проведення повторної закупівлі товару (робіт, послуг) у разі повернення відповідачем коштів, обов`язку відшкодування іншій стороні правочину вартості товару (робіт, послуг) чи збитків, оскільки обрання позивачем неефективного способу захисту своїх прав є самостійною підставою для відмови в позові".

Судом встановлено, що позивачем у позовній заяві не зазначено наслідків визнання договору недійсним. Письмові пояснення позивача від 17.01.2024, в яких позивач просить застосувати наслідки недійсності правочину, і які судом розцінені як заява про зміну предмету позову, подано з пропуском процесуального строку, встановленого ч. 3 ст. 46 ГПК України, а тому залишено судом без розгляду.

Оскільки позивачем у цій справі не заявлено належним чином вимогу про застосування наслідків недійсності правочину або стягнення збитків, суд доходить висновку про те, що обраний позивачем спосіб захисту прав не є ефективним.

До того, суд враховує, що Велика Палата Верховного Суду в пункті 154 постанови від 01.03.2023 у справі № 522/22473/15-ц, уточнюючи висновок, викладений в пункті 5.29 постанови від 21.09.2022 у справі № 908/976/19, звернула увагу на те, що у разі, якщо на виконання оспорюваного правочину товариством сплачено кошти або передано інше майно, то задоволення позовної вимоги про визнання оспорюваного правочину недійсним не призводить до ефективного захисту права, бо таке задоволення саме по собі не є підставою для повернення коштів або іншого майна. У таких випадках позовна вимога про визнання оспорюваного правочину недійсним може бути ефективним способом захисту, лише якщо вона поєднується з позовною вимогою про стягнення коштів на користь товариства або про витребування майна з володіння відповідача (зокрема, на підставі частини першої статті 216, статті 387, частин першої, третьої статті 1212 Цивільного кодексу України).

Судом враховано, що обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи (ч.5 ст.236 Господарського процесуального кодексу України).

Відповідно до п.5 ч.4 ст.238 Господарського процесуального кодексу України у мотивувальній частині рішення зазначається, зокрема, мотивована оцінка кожного аргументу, наведеного учасниками справи, щодо наявності чи відсутності підстав для задоволення позову, крім випадку, якщо аргумент очевидно не відноситься до предмета спору, є явно необґрунтованим або неприйнятним з огляду на законодавство чи усталену судову практику.

Згідно усталеної практики Європейського суду з прав людини, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча п.1 ст.6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення від 09.12.1994 Європейського суду з прав людини у справі "Руїс Торіха проти Іспанії"). Крім того, вмотивоване рішення дає стороні можливість оскаржити його та отримати його перегляд вищестоящою інстанцією.

Аналізуючи питання обсягу дослідження доводів учасників справи та їх відображення у судовому рішенні, суд першої інстанції спирається на висновки, що зробив Європейський суд з прав людини від 18.07.2006 у справі "Проніна проти України", в якому Європейський суд з прав людини зазначив, що п.1 ст.6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі ст.6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи.

Аналогічна правова позиція викладена в постановах від 13.03.2018, від 24.04.2019, від 05.03.2020 Верховного Суду по справах №910/13407/17, №915/370/16 та №916/3545/15.

Відповідно до положень ст. 2 Господарського процесуального кодексу України завданням господарського судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів, пов`язаних із здійсненням господарської діяльності, та розгляд інших справ, віднесених до юрисдикції господарського суду, з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав і законних інтересів фізичних та юридичних осіб, держави. При цьому, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, згідно положень ст. 74 Господарського процесуального кодексу України. Згідно зі ст. 79 Господарського процесуального кодексу України наявність обставини, на яку сторона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, вважається доведеною, якщо докази, надані на підтвердження такої обставини, є більш вірогідними, ніж докази, надані на її спростування. Питання про вірогідність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.

Згідно із ст. 86 Господарського процесуального кодексу України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також вірогідність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

З огляду на викладене вище, всі інші заяви, клопотання, доводи та міркування учасників судового процесу залишені судом без задоволення та не прийняті до уваги як необґрунтовані, безпідставні та такі, що не спростовують висновків суду.

Підсумовуючи наведене, суд дійшов висновку про відмову у задоволенні позову.

Розподіл судових витрат.

Згідно з п.5 ч.1 ст. 237 ГПК України при ухваленні рішення суд вирішує питання, зокрема, про розподіл між сторонами судових витрат.

Статтею 129 ГПК України передбачено, що судовий збір покладається: у спорах, що виникають при виконанні договорів та з інших підстав, - на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

З огляду на те, що у задоволенні позовних вимог відмовлено, судові витрати покладаються на позивача.

Керуючись ст. 129, 236-239, 240, 241 Господарського процесуального кодексу України, суд

ВИРІШИВ:

У позові відмовити повністю.

Рішення набирає законної сили у строк та в порядку, встановленому ст.241 Господарського процесуального кодексу України.

Рішення може бути оскаржено до Північного апеляційного господарського суду в строк, встановлений ст.256 Господарського процесуального кодексу України та в порядку, передбаченому ст.257 Господарського процесуального кодексу України.

Повний текст рішення складено та підписано 22.03.2024.

Повідомити учасників справи про можливість одержання інформації по справі у Єдиному державному реєстрі судових рішень: http://reyestr.court.gov.ua/.

Суддя В.В. Моцьор