ПІВНІЧНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"19" березня 2024 р. м.Київ Справа№ 910/7471/22

Північний апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючого: Станіка С.Р.

суддів: Гончарова С.А.

Кравчука Г.А.

за участю секретаря судового засідання Щербини А.В.

розглянувши в порядку письмового провадження без повідомлення учасників справи апеляційну скаргу

Товариства з обмеженою відповідальністю "Грейнсвард"

на рішення Господарського суду м. Києва

від 29.06.2023

у справі № 910/7471/22 (суддя Сташків Р.Б.)

за позовом Акціонерного товариства "Українська залізниця"

до Товариства з обмеженою відповідальністю "Грейнсвард"

про стягнення 7200 грн.

ВСТАНОВИВ:

Короткий зміст позовних вимог

Акціонерне товариство "Українська залізниця" (далі - позивач, Залізниця) звернулося до Господарського суду міста Києва з указаним позовом про стягнення з Товариства з обмеженою відповідальністю "Грейнсвард" (далі - відповідач, Товариство) 7200 грн плати за користування вагонами №№ 95667317, 59597385, 95041356, 95539003, 95613261, 95532131. Позовні вимоги мотивовані тим, що:

- 11.10.2021 о 20:01 відповідача було проінформовано, що вищевказані вагони було подано на під`їзну колію для завантаження відповідачу;

- 12.10.2021 об 11:40 ці вагони були прийняті відповідачем під завантаження, однак відповідач о 16:00 відмовився від цих вагонів у зв`язку з їх комерційною непридатністю, що могла спричинити псування вантажу;

- тому позивачем була нарахована плата за користування цими вагонами за весь час затримки вагонів на станції призначення з моменту повідомлення відповідача про прибуття спірних вагонів під завантаження до моменту відмови останнього від вагонів (за 20 год.).

Короткий зміст заперечень проти позову

Відповідач проти позову заперечував, посилаючись на те, що після подачі йому спірних вагонів, ним було виявлено, що вони є непридатними в комерційному розумінні, зокрема, містять залишки попереднього вантажу та сліди затікання всередину вагонів, а тому він відмовився від цих вагонів. Відповідач зазначав, що оскільки Залізницею під навантаження були подані комерційно непридатні вагони, і про це Залізниця повинна була знати, то у нього відсутній обов`язок вносити плату за затримку цих вагонів на станції призначення.

Короткий зміст рішення місцевого господарського суду та мотиви його ухвалення

Рішенням Господарського суду м. Києва від 29.06.2023 у справі № 910/7471/22 позов Акціонерного товариства "Українська залізниця" до Товариства з обмеженою відповідальністю "Грейнсвард" про стягнення 7200 грн. задоволено повністю, а саме: стягнуто з Товариства з обмеженою відповідальністю "Грейнсвард" (Україна, 03038, місто Київ, вул. Івана Федорова, будинок 32 літера А, 3-й поверх; ідентифікаційний код 41564379) на користь Акціонерного товариства "Українська залізниця" (Україна, 03150, місто Київ, вул. Єжи Гедройця, будинок 5; ідентифікаційний код 40075815) 7200 грн плати за користування вагонами, а також 2481 грн (дві тисячі чотириста вісімдесят одну гривню) судового збору.

Рішення суду першої інстанції мотивоване тим, що:

- відповідно до абзацу третього пункту 3.4.3 Договору загальний час, за який нараховується та сплачується Замовником плата за користування власними вагонами Перевізника, включає час перебування вагонів у безпосередньому розпорядженні Замовника та час затримки вагонів з його вини в очікуванні подавання під вантажні або інші операції на станціях призначення і на підходах до них;

- власні вагони позивача №№ 95667317, 59597385, 95041356, 95539003, 95613261, 95532131 перебували в користуванні відповідача до відмови протягом 20 годин;

- відповідно до положень пункту 2.1.10 Договору відповідач зобов`язаний сплатити позивачу плату за користування вказаними вагонами, розраховану на підставі пункту 3.4.2 Договору, у розмірі 7200 грн в т.ч. ПДВ (без ПДВ 6000 грн (тариф 1200 грн/24 год. х 20 год.) х 6 вагонів).

Короткий зміст вимог апеляційної скарги та узагальнення її доводів

Не погоджуючись з прийнятим рішенням, відповідач - Товариство з обмеженою відповідальністю "Грейнсвард" звернувся до Північного апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою, в якій просив скасувати оскаржуване рішення суду першої інстанції та прийняти нове, яким у задоволенні позову відмовити.

Узагальнені доводи апеляційної скарги щодо рішення суду першої інстанції зводяться до того, що суд першої інстанції дійшов до передчасного висновку про те, що рішення суду першої інстанції є незаконним та необгрунтованим, відповідно до ч. 1 ст. 277 Господарського процесуального кодексу України підлягає скасування та ухваленню нового рішення про відмову у задоволенні позову в повному обсязі, оскільки судом першої інстанції безпідставно не враховано, що:

- Залізницею під навантаження подані комерційно непридатні вагони, про що складено Акт загальної форми ГУ-23 № 1441 і враховуючи приписи абз. 11 ст. 35 Статуту та абз. 13 п. 26 Правил видачі вантажів, відповідач має право стверджувати , що про непридатність вагонів позивач знав завідомо;

- ст. 31 Статуту залізниць України, п. 2.3 Правил перевезення вантажів навалом і насипом, пунктом 2.3.7 Договору визначено, що саме Залізниця зобов?язана надавати власні вагони в технічно справному стані для виконання вантажних операцій, а невиконання такого обов?язку свідчить про неналежне виконання зобов?язань, а тому товариство стверджує, що затримка вагонів зумовлена діями залізниці;

- Залізниця наділена повноваженнями перевіряти стан вагонів після вивантаження, зокрема, на предмет очищення, а нездійснення такої перевірки та наступне подання вагонів у непридатному стані свідчить про свідому бездіяльність Залізниці;

- відсутність зауважень товариства у пам?ятці про подавання вагонів не може трактуватись як факт виконання залізницею зобов?язань щодо подання придатних під навантаження вагонів;

- товариство правомірно відмовилось від прийняття неналежно виконаного Залізницею зобов?язання щодо подання придатних для перевезення вагонів.

Короткий зміст відзиву на апеляційну скаргу

04.09.2023 через канцелярію Північного апеляційного господарського суду від позивача надійшов відзив на апеляційну скаргу, який прийнято судом апеляційної інстанції до розгляду згідно з приписами ст. 263 Господарського процесуального кодексу України, у якому позивач просив залишити апеляційну скаргу без задоволення, а оскаржуване судове рішенян - без змін.

Позивач у відзиві на апеляційну скаргу зазначив, що помилковим є твердження апелянта щодо обов`язку залізниці перевірити вагони, адже відповідно до ст.35 Статуту залізниць України залізниця має право не приймати не очищені після вивантаження вагони і контейнери. Застосування до попереднього одержувача вантажу санкцій, визначених ст.123 Статуту залізниць України, не стосується спірних правовідносин та не було предметом дослідження у даній справі.

Також, позивач наголошував, що спірні вагони затримувалися на станції навантаження з вини вантажовласника, про що свідчать акти загальної форми №№1432, 1438 і в подальшому перебували в його розпорядженні на під`їзній колії, тому висновок скаржника про те, що затримка вагонів зумовлена діями/бездіяльністю Залізниці або іншими причинами, які залежать від Залізниці є помилковим і спростовується долученими до матеріалів справи доказами.

Дії суду апеляційної інстанції щодо розгляду апеляційної скарги по суті

Відповідно до витягу з протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 17.07.2023, апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю "Грейнсвард" на рішення Господарського суду м. Києва від 29.06.2023 у справі № 910/7471/22, передано на розгляд колегії суддів Північного апеляційного господарського суду у складі: головуючого судді - Станік С.Р., суддів: Кравчук Г.А., Гончаров С.А.

Ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 19.07.2023 витребувано у Господарського суду м. Києва матеріали справи № 910/7471/22. Відкладено вирішення питань, пов`язаних з рухом апеляційної скарги, які визначені главою 1 розділу IV Господарського процесуального кодексу України, за апеляційною скаргою Товариства з обмеженою відповідальністю "Грейнсвард" на рішення Господарського суду м. Києва від 29.06.2023 у справі № 910/7471/22.

16.08.2023 на адресу Північного апеляційного господарського суду надійшли матеріли справи № 910/7471/22.

В свою чергу, суддя Гончаров С.А., який входить до складу колегії суддів і не є суддею доповідачем, з 10.08.2023 перебував на лікарняному, і вирішення питання стосовно поданої апеляційної скарги здійснюється після виходу судді Гончарова С.А. з лікарняного.

При здійсненні правосуддя суд має виходити з необхідності дотримання основних засад господарського судочинства, зазначених в статтях 2, 4 Господарського процесуального кодексу України стосовно забезпечення права сторін на розгляд справ у господарському суді після їх звернення до нього у встановленому порядку, гарантованому чинним законодавством та всебічно забезпечити дотримання справедливого, неупередженого та своєчасного вирішення судом спорів з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав і законних інтересів фізичних та юридичних осіб, держави.

Згідно Конституції України реалізація права особи на судовий захист здійснюється, зокрема, шляхом оскарження судових рішень у судах апеляційної інстанції, оскільки перегляд таких рішень в апеляційному порядку гарантує відновлення порушених прав і охоронюваних законом інтересів людини і громадянина.

Суд, здійснюючи правосуддя на засадах верховенства права, забезпечує кожному право на справедливий суд та повагу до інших прав і свобод, гарантованих Конституцією і законами України, а також міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України (ст. 2 Закону України "Про судоустрій і статус суддів").

Північний апеляційний господарський суд визнав подані матеріали достатніми для відкриття апеляційного провадження. Заперечень проти відкриття апеляційного провадження на час постановлення ухвали до суду не надійшло. Підстав для повернення апеляційної скарги або залишення без руху апеляційної скарги - не встановлено.

Разом з цим, згідно з ч. 1 ст. 270 Господарського процесуального кодексу України у суді апеляційної інстанції справи переглядаються за правилами розгляду справ у порядку спрощеного позовного провадження з урахуванням особливостей, передбачених у цій главі (Глава 1. Апеляційне провадження).

За правилами п. 1 ч. 5 ст. 12 Господарського процесуального кодексу України, для цілей цього Кодексу малозначними справами є справи, у яких ціна позову не перевищує ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб.

Статтею 7 Закону України "Про Державний бюджет України на 2022 рік" установлено у 2022 році прожитковий мінімум на одну особу в розрахунку на місяць у розмірі: для працездатних осіб з 1 січня - 2481 гривень.

Малозначними справами є справи, у яких ціна позову не перевищує: 248 100,00 грн. (2481 00 грн. * 100 = 248 100,00 грн.) - станом на момент звернення з відповідним позовом.

Статтею 7 Закону України "Про Державний бюджет України на 2023 рік" установлено у 2023 році прожитковий мінімум на одну особу в розрахунку на місяць у розмірі: для працездатних осіб з 1 січня - 2684 гривень.

Малозначними справами є справи, у яких ціна позову не перевищує: 268 400,00 грн. (2684, 00 грн. * 100 = 268 400,00 грн.) - станом на момент звернення з апеляційною скаргою.

Враховуючи, що предметом позову у цій справі є вимога щодо стягнення 7200 грн., вказана справа, у відповідності до приписів Господарського процесуального кодексу України, відноситься до малозначних справ.

Ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 21.08.2023 відкрито апеляційне провадження у справі № 910/7471/22 за апеляційною скаргою Товариства з обмеженою відповідальністю "Грейнсвард" на рішення Господарського суду м. Києва від 29.06.2023. Розгляд апеляційної скарги вирішено здійснювати у порядку письмового провадження без повідомлення учасників справи.

Ухвала Північного апеляційного господарського суду від 21.08.2023 надіслана учасникам справи засобами електронного зв`язку, шляхом направлення документа в електронному вигляді в їхні електронні кабінети.

У відповідності до вимог ч. 5 статті 6 Господарського процесуального кодексу України, суд направляє судові рішення та інші процесуальні документи учасникам судового процесу на їхні офіційні електронні адреси, вчиняє інші процесуальні дії в електронній формі із застосуванням Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи в порядку, визначеному цим Кодексом, Положенням про Єдину судову інформаційно-телекомунікаційну систему та/або положеннями, що визначають порядок функціонування її окремих підсистем (модулів).

Отже, учасники справи належним чином повідомлені про розгляд справи в порядку письмового провадження.

Указом Президента України "Про введення воєнного стану в Україні" № 64/2022 від 24 лютого 2022 року, затвердженого Законом України від 24 лютого 2022 року № 2102-IX, на підставі пропозиції Ради національної безпеки і оборони України, відповідно до пункту 20 частини першої статті 106 Конституції України, Закону України "Про правовий режим воєнного стану" в Україні введено воєнний стан із 05 години 30 хвилин 24 лютого 2022 року строком на 30 діб, у зв`язку з військовою агресією Російської Федерації проти України, воєнний стан неодноразово продовжувався відповідними Указами Президента і на даний час триває.

Відповідно до статті 55 Конституції України права і свободи людини і громадянина захищаються судом (частина перша); кожному гарантується право на оскарження в суді рішень, дій чи бездіяльності органів державної влади, органів місцевого самоврядування, посадових і службових осіб (частина друга).

Відповідно до статті 64 Конституції України права громадян на звернення до суду та отримання правничої допомоги не можуть бути обмежені, а мають реалізовуватися з урахуванням умов існуючого воєнного стану.

Таким чином, оскільки судова система має забезпечувати дотримання права на доступ до правосуддя і здійснення такого правосуддя, з метою дотримання прав учасників та забезпечення права на справедливий суд, дотримання принципу пропорційності, реалізації засад змагальності, враховуючи завдання господарського судочинства, з метою всебічного, повного і об`єктивного розгляду справи у розумні строки, колегія суддів дійшла висновку про розгляд справи у розумний строк, тобто такий, що є об`єктивно необхідним для забезпечення можливості реалізації учасниками справи відповідних процесуальних прав, застосувавши ст.ст. 2, 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, ст. 3 Конституції України та ст. 2, 11 Господарського процесуального кодексу України, в умовах запровадженого воєнного стану.

Обставини справи, встановлені судом першої інстанції та перевірені судом апеляційної інстанції

Як вірно встановлено судом першої інстанції та перевірено судом апеляційної інстанції, і що підтверджується наявними матеріалами справи, між позивачем як Перевізником та відповідачем як Замовником було укладено договір про надання послуг з організації перевезення вантажів залізничним транспортом (далі - Договір). Договір було укладено шляхом приєднання відповідача (06.03.2020) до вищевказаного публічного договору позивача (публічна оферта Залізниці від 25.02.2020).

Факт укладення цього Договору підтверджується електронними документами, паперові копії яких долучені до матеріалів справи: заявою про прийняття в цілому пропозиції (акцепт) укладення Договору про надання послуг з організації перевезення вантажів залізничним транспортом №41564379/2020-001 від 05.03.2020, підписаною електронним цифровим підписом представника відповідача, та повідомленням про укладення Договору про надання послуг з організації перевезення вантажів залізничним транспортом № 43-41564379/2020-001 від 06.03.2020, в якому повідомляється про укладення Договору та присвоєння кодів Замовнику (відповідачу), а саме як відправнику/одержувачу: 8104, як платнику: 2829531.

Предметом Договору є організація та здійснення перевезення вантажів, надання вантажного вагону для перевезення, інших послуг, пов`язаних з організацією перевезення вантажів у внутрішньому та міжнародному сполученнях (експорт, імпорт) у власних вагонах Перевізника, вагонах залізниць інших держав та / або вагонах Замовника, пов`язаних з цим супутніх послуг (далі - послуги) і проведення розрахунків за ці послуги. У розумінні Договору користування вагоном не є орендою майна, а плата за користування власним вагоном Перевізника не є орендною платою (пункт 1.1 Договору).

Пунктом 1.5 Договору визначено, що Договір є публічним договором, за яким Перевізник бере на себе обов`язок здійснювати надання послуг, пов`язаних з організацією та здійсненням перевезення вантажів залізничним транспортом загального користування кожному, хто до нього звернеться. Умови публічного договору встановлюються однаковими для всіх замовників, крім тих, кому за законом надані відповідні пільги. Пропозиції та зміни до Договору приймаються і враховуються відповідно до пунктів 9.3, 9.4 Договору та законодавства.

Пунктом 9.4 Договору передбачено, що зміни (доповнення) до Договору Залізниця здійснює шляхом викладення в новій редакції Договору в цілому або окремих його частин та їх оприлюднення на веб-сайті http://uz-cargo.com/, з накладенням КЕП.

Одним із обов`язків Замовника, визначених пунктом 2.1.14, є самостійно та регулярно ознайомлюватися зі змінами до Договору, направленими Перевізником документами та повідомленнями, іншою інформацією щодо надання послуг, розміщеними в інформаційних системах Перевізника.

27.09.2021 Залізницею на вказаному вище сайті було оприлюднено нову редакцію Договору, яка введена в дію з 01.10.2021.

Згідно із пунктом 12.1 Договору, останній діє з дня укладення, але не раніше дати введення в дію, що визначається Перевізником в повідомленні про оприлюднення Договору здійсненого на веб-сайті http://uz-cargo.com та діє до його припинення.

Згідно з пунктом 3.4 Договору, Замовник зобов`язаний сплачувати у визначеному Договором розмірі плату за користування власними вагонами Перевізника: під час виконання вантажних операцій на місцях загального користування; переданих Замовнику на місцях незагального користування; затриманих на станціях в очікуванні подавання під вантажні або інші операції, з причин, які залежать від Замовника; затриманих під час перевезення з інших причин, що не залежать від Перевізника (далі - плата за користування власними вагонами Перевізника).

Як підтверджується матеріалами справи і що не заперечувалось учасниками спору, відповідач на підставі Договору, надав Залізниці електронну заявку на навантаження в жовтні 2021 року 35 вагонів вантажем насіння сої по станції Збараж Львівської залізниці.

Також, навантаження першої партії вагонів було заплановано на 12.10.2021. Оскільки по станції Збараж відповідач не має власної під`їзної колії, подача вагонів для навантаження здійснювалася на під`їзну колію ТОВ "Збаразький комбінат хлібопродуктів" згідно з поданою Письмовою угодою від 18.01.2021, погодженою із користувачем під`їзної колії та Залізницею.

На підставі даної заявки (угоди) розрахунки за подачу-забирання вагонів, маневрову роботу, користування вагонами повинні проводитися між Залізницею і Користувачем у відповідності до умов договору про експлуатацію залізничної під`їзної колії №Л/ДН-2/20/477/М/п від 01.09.2020, укладеного між Залізницею та ТОВ "Збаразький комбінат хлібопродуктів".

У тексті вказаної Заявки зазначено, що відповідач "З умовами договору №Л/ДН-2/20/477/М/п від 01.09.2020 ознайомлений та зобов`язуюсь їх виконувати".

Відповідно до договору про експлуатацію залізничної під`їзної колії №Л/ДН- 2/20/477/М/п від 01.09.2020, вагони для під`їзної колії подаються локомотивом залізниці на одну із колій станції по вказівці чергового по станції, здавання вагонів проводиться: на одній із колій станції по вказівці чергового по станції, подальший рух вагонів виконується локомотивом користувача колії.

08.10.2021 для забезпечення електронної заявки відповідача для навантаження на станцію Збараж прибули порожні вагони (зерновози) №№95667317, 59597385, 95041356, 95539003, 95613261, 95532131 власності філії "ЦТЛ" АТ "Укрзалізниця" по залізничних накладних №№42469965, 42470104, 42469312, 42469395, 42469684, 42469551. У графі 20 цих накладних вказано "Направляється на станцію Збараж одержувачу 8104 ТОВ "Грейнсвард", у графі 49 вказано "Одержувача повідомлено 11.10.2021 20:01".

Згідно з пунктом 6.2 Правил планування перевезень вантажів, (статті 17-21 Статуту Залізниці), затверджених наказом Мінтрансу України від 09.12.2002 №873 (далі - Правила), звітна доба - це час із 20 годин 01 хвилини однієї доби до 20 години 00 хвилин наступної доби за київським часом. Тобто 20:01 11.10.2021 після повідомлення Одержувача вже розпочалася звітна доба - 12.10.2021, на яку було заплановано навантаження.

Відповідно до пункту 8 Правил, у разі затримки вагонів на станції з причин, які залежать від вантажовласника, складається акт загальної форми, який підписується представниками станції і вантажовласника. В акті вказується час (у годинах та хвилинах) початку та закінчення затримки вагонів та їх номери.

11.10.2021 20:01 вагони №№95667317, 59597385, 95041356, 95539003, 95613261, 95532131 затримано на станції призначення в очікування подачі під вантажні операції.

Вказана обставина зафіксована актом загальної форми (ГУ-23) №1432 на віднесення на відповідальність вантажовласника Товариства, складеного 11.10.2021, копія якого наявна в матеріалах справи, і згідно якого затримка вищевказаних вагонів на станції призначення в очікуванні подачі під вантажні операції з вини клієнта (відповідача). У цьому акті також зазначено, що вагони подаються згідно з договором (тобто локомотивом користувача колії). Час початку затримки 11.10.2021 20:01.

Також, в акті загальної форми (ГУ-23) №1438, складеного 12.10.2021, зафіксовано, що вагони №№ 95667317, 59597385, 95041356, 95539003, 95613261, 95532131 перебували на місцях загального користування станції Збараж в очікуванні подачі під вантажні операції з 20:01 11.10.2021 до 11:40 12.10.2021, а затримка вагонів на станції призначення в очікуванні подачі під вантажні операції з вини клієнта (відповідача); час початку затримки 11.10.2021 20:01 (акт № 1432 від 11.10.2021), а час закінчення затримки вагонів 12.10.2021 11:40.

Вищезазначені акти загальної форми (ГУ-23) підписані повноважним представником відповідача без зауважень та заперечень, і що не спростовано відповідачем більш вірогідними доказами в розумінні ст. 79 Господарського процесуального кодексу України.

Також, 12.10.2021 вагони №№ 95667317, 59597385, 95041356, 95539003, 95613261, 95532131 подано на під`їзну колію ТОВ "Збаразький комбінат хлібопродуктів", доказами передачі яких на під`їзну колію є пам`ятки про подавання вагонів №№ 868, 869, підписані представниками позивача та відповідача.

З урахуванням наведеного, суд апеляційної інстанції встановив, що затримка вагонів до подання їх відповідачу не була зумовлена діями позивача. Аналогічних правомірних висновків дійшов і суд першої інстанції в оскаржуваному рішенні, і що не було спростовано скаржником в апеляційній скарзі.

Абзацом другим пункту 2.3 Правил перевезення вантажів навалом і насипом (затверджені наказом Міністерства транспорту України 20.08.2001 № 542) передбачено, що відправник зобов`язаний перед навантаженням переконатися, що вагони справні та придатні для перевезення (очищені, не заражені шкідниками, не мають отворів та щілин, через які можливе просипання вантажу).

Після подачі вагонів, відповідачем було виявлено, що спірні вагони є непридатними в комерційному розумінні, оскільки містять залишки попереднього вантажу та сліди затікання всередину вагонів., і внаслідок того, що наведені обставини могли призвести до псування вантажу в процесі перевезення, відповідач листом № В-12/10 від 12.10.2021 повідомив Залізницю про відмову від вагонів №№ 95667317, 59597385, 95041356, 95539003, 95613261, 95532131, у зв`язку з їх комерційною непридатністю.

Надалі вагони були оглянуті працівниками станції, які погодилися із комерційною непридатністю цих вагонів, що засвідчено актом загальної форми (ГУ-23) №1441 від 12.10.2021.

Враховуючи зазначену обставину, представником відповідача - менеджером Негоденко А.М. 12.10.2021 в 16:00 надано позивачу повідомлення №№ 867, 868 про закінчення вантажних операцій з вагонами (у зв`язку із відмовою від вагонів), у яких висловлювалося прохання забрати спірні вагони локомотивом Залізниці.

Відповідно до абзацу першого пункту 2.1.10 Договору відповідач зобов`язаний приймати подані за заявкою Замовника (Товариства) власні вагони Залізниці. Відмова Замовника від прийняття власних вагонів Залізниці допускається лише у випадках, якщо виключається можливість використання Замовником таких вагонів для перевезення вантажу внаслідок їх технічної або комерційної непридатності, на підставі відповідних документів (форм ГУ-23, ВУ-23).

Як вірно встановив суд першої інстанції, сторонами не оспорюється правомірність відмови відповідача від вищевказаних спірних вагонів. Однак, між сторонами виник спір щодо того, чи повинен відповідач оплачувати час затримки цих вагонів на станції призначення в очікуванні подачі під вантажні операції до моменту відмови його від спірних вагонів.

В свою чергу, відповідач зазначає, що оскільки йому були подані позивачем спірні вагони у комерційно непридатному стані, то він не повинен оплачувати час затримки їх на станції призначення в очікуванні подачі під вантажні операції, а тому і законні підстави для стягнення спірної суми - відсутні.

Мотиви та джерела права, з яких виходить суд апеляційної інстанції при прийнятті постанови

Згідно зі статтею 269 Господарського процесуального кодексу України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї. Докази, які не були подані до суду першої інстанції, приймаються судом лише у виняткових випадках, якщо учасник справи надав докази неможливості їх подання до суду першої інстанції з причин, що об`єктивно не залежали від нього. Суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права. У суді апеляційної інстанції не приймаються і не розглядаються позовні вимоги та підстави позову, що не були предметом розгляду в суді першої інстанції.

Розглянувши доводи апеляційної скарги, перевіривши матеріали справи, дослідивши докази, проаналізувавши правильність застосування судом першої інстанції норм законодавства, оцінивши наявні у справі докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об`єктивному розгляді в судовому засіданні всіх обставин справи в їх сукупності, та враховуючи, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, Північний апеляційний господарський суд дійшов наступних висновків.

Верховний Суд неодноразово наголошував щодо необхідності застосування категорій стандартів доказування та відзначав, що принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин справи. Зокрема, це й принцип передбачає покладання тягаря доказування на сторони.

Одночасно, цей принцип не передбачає обов`язку суду вважати доведеною та встановленою обставину, про яку сторона стверджує. Така обставина підлягає доказуванню таким чином, аби задовольнити, як правило, стандарт переваги більш вагомих доказів, тобто коли висновок про існування стверджуваної обставини з урахуванням поданих доказів видається більш вірогідним, ніж протилежний.

Аналогічний стандарт доказування застосовано Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 18.03.2020 у справі № 129/1033/13-ц.

Для виконання вимог ст. 86 Господарського процесуального кодексу України необхідним є аналіз доказів та констатація відповідних висновків за результатами такого аналізу. Справедливість судового розгляду повинна знаходити свою реалізацію, в тому числі у здійсненні судом правосуддя без формального підходу до розгляду кожної конкретної справи.

Водночас 17.10.2019 набув чинності Закон України "Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо стимулювання інвестиційної діяльності в Україні", яким було, зокрема внесено зміни до Господарського процесуального кодексу та змінено назву ст. 79 ГПК України з "Достатність доказів" на нову - "Вірогідність доказів" та викладено її у новій редакції з фактичним впровадженням у господарський процес стандарту доказування "вірогідність доказів".

Стандарт доказування "вірогідність доказів", на відміну від "достатності доказів", підкреслює необхідність співставлення судом доказів, які надає позивач та відповідач.

Відповідно до ст. 79 Господарського процесуального кодексу наявність обставини, на яку сторона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, вважається доведеною, якщо докази, надані на підтвердження такої обставини, є більш вірогідними, ніж докази, надані на її спростування. Питання про вірогідність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.

Тлумачення змісту цієї статті свідчить, що нею покладено на суд обов`язок оцінювати докази, обставини справи з огляду і на їх вірогідність, яка дозволяє дійти висновку, що факти, які розглядаються, скоріше були (мали місце), аніж не були.

Зазначений підхід узгоджується з судовою практикою ЄСПЛ, юрисдикція якого поширюється на всі питання тлумачення і застосування Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція) (пункт 1 статті 32 Конвенції). Так, зокрема, у рішенні 23.08.2016 у справі "Дж. К. та Інші проти Швеції" ("J.K. AND OTHERS v. SWEDEN") ЄСПЛ наголошує, що "у країнах загального права у кримінальних справах діє стандарт доказування "поза розумним сумнівом" ("beyond reasonable doubt"). Натомість, у цивільних справах закон не вимагає такого високого стандарту; скоріше цивільна справа повинна бути вирішена з урахуванням "балансу вірогідностей". Суд повинен вирішити, чи являється вірогідність того, що на підставі наданих доказів, а також правдивості тверджень заявника, вимога цього заявника заслуговує довіри".

Аналогічний підхід до стандарту доказування "вірогідність доказів" висловлено Касаційним господарським судом у постановах від 29.01.2021 у справі № 922/51/20, від 31.03.2021 у справі № 923/875/19, від 25.06.2020 у справі № 924/233/18.

Суд апеляційної інстанції зазначає, що розгляд даної справи здійснюється в порядку, передбаченому нормами Господарського процесуального кодексу України, відповідно, і оцінка доказів у ній здійснюватиметься через призму такого стандарту доказування, як "баланс вірогідностей".

Відповідно до ч.1 ст.509 Цивільного кодексу України, зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку.

Відповідно до ч.2 ст.509 Цивільного кодексу України, зобов`язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 цього Кодексу.

Відповідно до п.1 ч.2 ст.11 Цивільного кодексу України, договір є підставою виникнення цивільних прав та обов`язків.

Частиною 1 статті 626 Цивільного кодексу України визначено, що договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

Згідно із ст.6 Цивільного кодексу України, сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості (ст.627 Цивільного кодексу України).

Згідно зі ст.628 Цивільного кодексу України зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

У відповідності ч.1 ст.202 Цивільного кодексу України правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

Відповідно до статті 8 Закону України "Про залізничний транспорт" перевезення вантажів, пасажирів, багажу, вантажобагажу і пошти залізничним транспортом загального користування організується на договірних засадах. Для забезпечення виконання договірних зобов`язань здійснюється перспективне та поточне планування перевезень. Умови та порядок організації перевезень, нормативи якості вантажних перевезень (терміни доставки, безпека перевезень, схоронність вантажів) та обслуговування пасажирів, відправників і одержувачів вантажів визначаються Статутом залізниць України, Правилами перевезень вантажів та Правилами перевезень пасажирів, багажу, вантажобагажу та пошти залізничним транспортом України.

Як зазначалось вище, згідно з пунктом 3.4 Договору Замовник зобов`язаний сплачувати у визначеному Договором розмірі плату за користування власними вагонами Перевізника: під час виконання вантажних операцій на місцях загального користування; переданих Замовнику на місцях незагального користування; затриманих на станціях в очікуванні подавання під вантажні або інші операції, з причин, які залежать від Замовника; затриманих під час перевезення з інших причин, що не залежать від Перевізника (далі - плата за користування власними вагонами Перевізника).

Як встановлено судом апеляційної інстанції і що підтверджується наявними матеріалами справи, згідно актів загальної форми № 1432 від 11.10.2021 та №1438 від 12.10.2021, відповідачем визнано, що затримка вагонів на станції призначення в очікуванні подачі під вантажні операції (до моменту відмови відповідача від вагонів) відбулася із його вини, а отже, відповідачем було прийнято до огляду спірні вагони з метою визначення їх придатності до перевезення із затримкою з його вини, а отже, затримка перебування спірних вагонів на місцях загального користування станції Збараж в очікуванні подачі їх під вантажні операції на під`їзну колію ТОВ "Збаразький комбінат хлібопродуктів" відбулася з вини відповідача. Аналогічних правомірних висновків дійшов і суд першої інстанції в оскаржуваному рішенні, і що не було спростовано скаржником в апеляційній скарзі.

Абзацом другим пункту 2.1.10 Договору передбачено, що якщо подання Замовнику (відповідачу) на його замовлення порожніх власних вагонів Залізниці затримується з його вини, з нього стягується встановлена в пункті 3.4. Договору плата за користування власними вагонами Перевізника за весь час затримки вагонів на станції призначення. Якщо Замовник заявить про відмову від цих вагонів, плата за час затримки нараховується до моменту одержання відмови.

Пунктом 3.4.2 Договору передбачено, що плата за користування власними вагонами Перевізника визначається за кожен вагон відповідно до їх типу за формулою: Пвик = (Спл / 24) Ч tгод Ч kм, де:

Пвик. - плата за користування власними вагонами Перевізника для відповідного типу вагонів;

Спл - ставка плати за використання власних вагонів Перевізника для відповідного типу власних вагонів Перевізника, грн / вагон за добу визначена в Додатку 1-2 до Договору;

24 - кількість годин у добі;

tгод - кількість годин користування вагоном Перевізника для відповідного типу вагонів;

kм - коригуючий коефіцієнт, що застосовуються до Пвик для вагонів, які приймаються до перевезення у складі маршрутного, контейнерного поїзда.

Суд апеляційної інстанції також враховує, що статтею 119 Статуту залізниць України передбачено, що у розрахунках затримка до 30 хвилин не враховується, затримка 30 хвилин і більше враховується як повна година.

Відповідно до абзацу третього пункту 3.4.3 Договору, загальний час, за який нараховується та сплачується Замовником плата за користування власними вагонами Перевізника, включає час перебування вагонів у безпосередньому розпорядженні Замовника та час затримки вагонів з його вини в очікуванні подавання під вантажні або інші операції на станціях призначення і на підходах до них.

Як вірно встановлено судом першої інстанції, і з чим погоджується суд апеляційної інстанції, власні вагони позивача №№ 95667317, 59597385, 95041356, 95539003, 95613261, 95532131 перебували в користуванні відповідача до відмови протягом 20 годин, а тому відповідно до положень пункту 2.1.10 Договору, у відповідача виник обов?язок сплати позивачу плату за користування вказаними вагонами, розраховану на підставі пункту 3.4.2 Договору, у розмірі 7200 грн в т.ч. ПДВ (без ПДВ 6000 грн (тариф 1200 грн/24 год. х 20 год.) х 6 вагонів).

Статтею 629 Цивільного кодексу України передбачено, що договір є обов`язковим для виконання сторонами.

Згідно зі статтями 525, 526, 530 Цивільного кодексу України, статтею 193 Господарського кодексу України зобов`язання мають виконуватися належним чином та у встановлений строк відповідно до закону, інших правових актів, договору. Одностороння відмова від виконання зобов`язання не допускається.

Отже, враховуючи умови пункту 2.1.10 Договору, суд апеляційної інстанції дійшов висновку, що заперечення відповідача стосовно відсутності у нього обов?язку зі сплати позивачу плату за користування вказаними вагонами, розраховану на підставі пункту 3.4.2 Договору, у розмірі 7200 грн в т.ч. ПДВ (без ПДВ 6000 грн (тариф 1200 грн/24 год. х 20 год.) х 6 вагонів) - є необгрунтованими та такими, що суперечать як умовам Договору, так і вимогам ст. ст. 6, 525, 526 Цивільного кодексу України.

Також, суд апеляційної інстанції зазначає, що згідно зі статтею 31 Статуту залізниць України, Залізниця зобов`язана подавати під завантаження справні, придатні для перевезення відповідного вантажу, очищені від залишків вантажу, сміття, реквізиту, а у необхідних випадках - продезінфіковані вагони та контейнери.

Відповідно до пункту 2.3 Правил перевезення вантажів навалом і насипом (затверджені наказом Міністерства транспорту України 20.08.2001 № 542), під навантаження зернових вантажів подаються справні та очищені, а в разі потреби промиті вагони.

Суд першої інстанції погоджується з висновками суду першої інстанції про те, що порушення відповідачем зазначених норм не є підставою для відмови у стягненні саме плати за користування вагонами, а відповідач не позбавлений права звернутися до суду із відповідним позовом для захисту свого порушеного права, зокрема, про стягнення із Залізниці завданих збитків (якщо такі були завдані) внаслідок порушення нею вищевказаних вимог статті 31 Статуту залізниць України та пункту 2.3 Правил перевезення вантажів навалом і насипом.

При цьому, доводи скаржника, що Залізницею під навантаження подані комерційно непридатні вагони, про що складено Акт загальної форми ГУ-23 № 1441 і враховуючи приписи абз. 11 ст. 35 Статуту та абз. 13 п. 26 Правил видачі вантажів, відповідач має право стверджувати , що про непридатність вагонів позивач знав завідомо, та те, що відсутність зауважень товариства у пам?ятці про подавання вагонів не може трактуватись як факт виконання залізницею зобов?язань щодо подання придатних під навантаження вагонів - судом апеляційної інстанції відхиляються як необгрунтовані та такі, що не підтверджені належними та допустимими доказами.

Також, суд апеляційної інстанції зазначає, що обгрунтованими та доведеними більш вірогідними доказами в розумінні ст. 79 Господарського процесуального кодексу України є доводи позивача про те, що спірні вагони спочатку були затримані на місцях загального користування з вини Замовника, а відмова від вагонів, непридатних до перевезення в комерційному відношенні, надана лише через певний час після забирання вагонів на під`їзну колію, а тому Залізницею при нарахуванні плати за користування вагонами не допущено жодних порушень вимог чинного законодавства та умов Договору.

Доводи скаржника щодо обов`язку залізниці перевірити вагони - судом апеляційної інстанції також відхиляються як підстава для скасування оскаржуваного рішення, оскільки відповідно до ст.35 Статуту залізниць України, залізниця має право не приймати не очищені після вивантаження вагони і контейнери. Застосування до попереднього одержувача вантажу санкцій, визначених ст.123 Статуту залізниць України, не стосується спірних правовідносин та не було предметом дослідження у даній справі.

Крім того, посилання скаржника на позицію суду апеляційної інстанції у справах № 910/16346/20, №910/1136621, № 910/9476/21, № 910/1554/21, № 910/859/21 - є необгрунтованими, оскільки по-перше, предметом розгляду всіх цих справ є стягнення із залізниці недостачі вантажу, що зумовлена технічною несправністю вагонів, а по-друге, в силу приписів ч. 4 ст. 236 Господарського процесуального кодексу України, при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування норм права, викладені саме в постановах Верховного Суду.

Отже, усі доводи, посилання та обґрунтування учасників справи судом апеляційної інстанції враховані при вирішенні спору, проте, є такими, що не спростовують висновків суду апеляційної інстанції у даній постанові щодо спірних правовідносин учасників справи, а судом першої інстанції, в свою чергу, надано належну оцінку усім наявним у справі доказам та правовідносинам учасників справи та ухвалено обґрунтоване рішення у відповідності до ст. 86 Господарського процесуального кодексу України, яким позовні вимоги задоволено повністю, з висновками якого погоджується і суд апеляційної інстанції.

Аналізуючи питання обсягу дослідження доводів скаржника та їх відображення у судових рішеннях, питання вичерпності висновків суду, суд апеляційної інстанції ґрунтується на висновках, що їх зробив Європейський суд з прав людини у справі "Проніна проти України" (Рішення ЄСПЛ від 18.07.2006). Зокрема, ЄСПЛ у своєму рішенні зазначив, що пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи. У даній справі апеляційний суд дійшов висновку, що учасникам справи було надано вичерпну відповідь на всі істотні питання, що виникають при кваліфікації спірних відносин як у матеріально-правовому, так і у процесуальному сенсах, а доводи, викладені в апеляційній скарзі не спростовують обґрунтованих та правомірних висновків суду першої інстанції, викладених у рішенні.

Висновки суду апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги

У відповідності з п. 3 ч. 2 ст. 129 Конституції України та ч. 1 ст. 74 Господарського процесуального кодексу України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

Статтею 86 Господарського процесуального кодексу України передбачено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

Належними є докази, на підставі яких можна встановити обставини, які входять в предмет доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування.

Предметом доказування є обставини, які підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. (ст. 76 Господарського процесуального кодексу України).

Статтею 79 Господарського процесуального кодексу України визначено, що наявність обставини, на яку сторона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, вважається доведеною, якщо докази, надані на підтвердження такої обставини, є більш вірогідними, ніж докази, надані на її спростування.

Питання про вірогідність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.

Ч. 1 статті 276 Господарського процесуального кодексу України визначено, що суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

З огляду на викладене, Північний апеляційний господарський суд визнає, що доводи скаржника викладених в апеляційній скарзі, не спростовують висновків господарського суду першої інстанції, викладених в оскаржуваному рішенні, оскаржуване рішення ухвалено з повним і достовірним встановленням всіх фактичних обставин, а також з дотриманням норм процесуального та матеріального права, у зв`язку з чим, суд апеляційної інстанції не вбачає підстав для зміни або скасування оскаржуваного рішення рішення Господарського суду м. Києва від 29.06.2023 у справі № 910/7471/22, за наведених скаржником доводів апеляційної скарги.

Розподіл судових витрат

Згідно із ст. 129 Господарського процесуального кодексу України, витрати по сплаті судового збору за подання апеляційної скарги покладається на скаржника.

Керуючись ст.ст. 129, 240, 269, 270, 273, 275, 276, 281-284 Господарського процесуального кодексу України, Північний апеляційний господарський суд,-

ПОСТАНОВИВ:

1. Апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю "Грейнсвард" на рішення Господарського суду м. Києва від 29.06.2023 у справі № 910/7471/22- залишити без задоволення.

2. Рішення рішення Господарського суду м. Києва від 29.06.2023 у справі № 910/7471/22-залишити без змін.

3. Судовий збір за подачу апеляційної скарги залишити за скаржником.

4. Матеріали справи № 910/7471/22 повернути до Господарського суду міста Києва.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена до суду касаційної інстанції у господарських справах, яким є Верховний Суд, шляхом подачі касаційної скарги в порядку, строки та випадках, визначених ст.ст. 286-291 Господарського процесуального кодексу України.

Головуючий суддя С.Р. Станік

Судді С.А. Гончаров

Г.А. Кравчук