ПІВДЕННО-ЗАХІДНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
_____________________________________________________________________________________________
П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

26 березня 2024 року м. ОдесаСправа № 916/5795/23
Південно-західний апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючого судді Л.В. Поліщук,

суддів: К.В. Богатиря, С.В. Таран,

секретар судового засідання: І.С. Мисько,

за участю представників сторін:

від прокуратури: Г.А. Місюрко

від відповідачів:

1)Одеської міської ради: не з`явився

2) ОСОБА_1 : не з`явився

3) ОСОБА_2 : не з`явився

4) ОСОБА_3 : А.В. Бойко

5) ОСОБА_4 : А.В. Бойко

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу заступника керівника Приморської окружної прокуратури міста Одеси

на ухвалу Господарського суду Одеської області від 19.01.2024 (суддя С.В. Літвінов, м.Одеса) про відмову у задоволенні заяви про забезпечення позову

у справі №916/5795/23

за позовом заступника керівника Приморської окружної прокуратури міста Одеси в інтересах держави

до відповідачів:

1)Одеської міської ради;

2) ОСОБА_1 ;

3) ОСОБА_2 ;

4) ОСОБА_3 ;

5) ОСОБА_4

про усунення перешкод шляхом визнання незаконними та скасування рішень, визнання недійсними договорів та зобов`язання повернути майно,

В С Т А Н О В И В :

У провадженні Господарського суду Одеської області перебуває справа №916/5795/23 за позовом заступника Приморської окружної прокуратури міста Одеси в інтересах держави до відповідачів: Одеської міської ради, ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 про усунення перешкод шляхом визнання незаконними та скасування рішень, визнання недійсними договорів та зобов`язання повернути майно.

Короткий зміст та обґрунтування заяви про забезпечення позову

17.01.2024 від заступника керівника Приморської окружної прокуратури міста Одеси до Господарського суду Одеської області надійшла заява про забезпечення позову, в якій прокурор просив накласти арешт та заборонити будь-яким особам вчиняти будь-які дії, пов`язані з переходом права власності щодо нежилих підвальних приміщень НОМЕР_1, загальною площею 85,8 кв.м, за адресою: АДРЕСА_1 , реєстраційний номер об`єкту нерухомого майна: 101, та приміщень НОМЕР_2, загальною площею 95,9 кв.м, за адресою: АДРЕСА_1 , реєстраційний номер об`єкту нерухомого майна: 101.

В обґрунтування заяви про забезпечення позову прокурор зазначив, що у 2007 році територіальною громадою м.Одеси, всупереч вимогам діючого на той час законодавства, передано у приватну власність протирадіаційне укриття НОМЕР_3 за адресою: АДРЕСА_1 , незважаючи на те, що захиста споруда цивільного захисту не була знята з обліку та не могла бути передана у приватну власність.

На даний час нежитлові приміщення НОМЕР_1 та АДРЕСА_2 , перебувають у власності ОСОБА_1 та ОСОБА_4 Враховуючи правову природу захисних споруд, перебування останніх у приватній власності не забезпечує виконання державної функції цивільного захисту населення.

Відтак, прокурор зазначив, що між сторонами існує реальний спір щодо нерухомого майна, яким є нежитлові приміщення НОМЕР_1, загальною площею 85,8 кв.м, та НОМЕР_2, загальною площею 95,9 кв.м, за наведеною вище адресою.

Необхідність вжиття заходів забезпечення позову шляхом накладення арешту та заборони будь-яким особам вчиняти будь-які дії, пов`язані з переходом права власності щодо спірних нежилих підвальних приміщень, прокурор обґрунтовує тим, що невжиття таких заходів може істотно ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду або ефективний захист, або поновлення порушених чи оспорюваних прав мешканців територіальної громади міста Одеси, у яких відсутня можливість використовувати протирадіаційне укриття за призначенням під час повітряних тривог.

При цьому прокурор наголосив на тому, що існують ризики відчуження спірного майна третім особам, оскільки власники зазначених об`єктів нерухомого майна неодноразово змінювались, порушуючи вимоги чинного законодавства України.

Короткий зміст оскаржуваної ухвали суду першої інстанції

Ухвалою Господарського суду Одеської області від 19.01.2024 відмовлено заступнику керівника Приморської окружної прокуратури міста Одеси у задоволенні заяви про забезпечення позову у справі №916/5795/23.

Відмову у забезпеченні позову суд першої інстанції мотивував тим, що заява про забезпечення позову не містить обґрунтованих мотивів з посиланням на докази, на підставі яких суд міг би дійти висновку, що невжиття заходів забезпечення позову, які позивач просить суд застосувати, може істотно ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду або ефективний захист або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача, за захистом яких він звернувся до суду.

При цьому припущення прокурора, що невжиття заходів забезпечення позову може істотно ускладнити виконання рішення суду у разі відчуження спірного майна третім особам, без наведення відповідного обґрунтування, підтвердженого належними доказами, не є достатньою підставою для задоволення заяви про забезпечення позову.

Короткий зміст та обґрунтування вимог апеляційної скарги

Не погодившись з прийнятою ухвалою суду, заступник керівника Приморської окружної прокуратури міста Одеси звернувся із апеляційною скаргою, в якій просив ухвалу Господарського суду Одеської області від 19.01.2024 у даній справі скасувати; ухвалити нове судове рішення, яким заяву про забезпечення позову задовольнити у повному обсязі.

Мотивуючи апеляційну скаргу апелянт послався на те, що між сторонами дійсно існує спір щодо спірного нерухомого майна, а обраний прокурором спосіб забезпечення у вигляді арешту такого майна є розумним, обґрунтованим та адекватним. Права та інтереси позивача, про захист яких він просить суд, співвідносяться з майновими наслідками заборони відповідачам вчиняти дії щодо розпорядження спірним нерухомим майном, а отже, накладення арешту на спірне нерухоме майно спрямоване на збереження цього майна.

З огляду на викладене, скаржник зазначив, що накладення арешту на спірне майно має логічний зв`язок з предметом позовних вимог, і такий захід може забезпечити ефективний захист прав або інтересів територіальної громади м.Одеси у разі ухвалення рішення про задоволення позову. Крім того, предмет спору становить нерухоме майно, право власності на яке підлягає державній реєстрації, тому доцільною є також заборона вчиняти щодо спірного нерухомого майна будь-які дії, пов`язані з переходом права власності.

В апеляційній скарзі прокурор також наполягав на тому, що невжиття вищезазначених заходів забезпечення позову може ускладнити або взагалі зробити неможливим виконання рішення суду, у разі задоволення позовних вимог, через можливу зміну власника спірного майна, чим фактично буде нівельована функція судового рішення як механізму дійсного поновлення порушених прав та інтересів позивача.

Позиція ОСОБА_3 щодо апеляційної скарги

ОСОБА_3 у відзиві на апеляційну скарги просив оскаржуване судове рішення залишити без змін, а у задоволенні апеляційної скарги відмовити, посилаючись на те, що прокурором не надано належних доказів в обґрунтування того, що відповідач наразі вчиняє дії щодо відчуження свого майна на користь третіх осіб, а міркування про можливість ускладення виконання рішення суду у разі задоволення позовних вимог є лише припущеннями прокурора, яке не підтверджено жодними належними та допустимими доказами.

Рух справи, заяви, клопотання, інші процесуальні дії в суді апеляційної інстанції

Одночасно із поданням апеляційної скарги скаржником заявлено клопотання про поновлення строку на апеляційне оскарження ухвали суду.

Відповідно до протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 05.02.2024 для розгляду справи сформовано колегію суддів у складі: головуючого судді Л.В.Поліщук, суддів: К.В. Богатиря, С.В. Таран.

На час надходження апеляційної скарги копії матеріалів справи №916/5795/23, необхідних для розгляду оскаржуваної ухвали на адресу Південно-західного апеляційного господарського суду не надходили, з огляду на що ухвалою суду від 12.02.2024 відкладено вирішення питання щодо можливості відкриття, повернення, залишення без руху або відмови у відкритті апеляційного провадження за апеляційною скаргою заступника керівника Приморської окружної прокуратури міста Одеси на ухвалу Господарського суду Одеської області від 19.01.2024 про відмову у задоволенні заяви про забезпечення позову у справі №916/5795/23 до надходження матеріалів оскарження ухвали на адресу Південно-західного апеляційного господарського суду. Доручено Господарському суду Одеської області надіслати копії матеріалів справи №916/5795/23, необхідних для розгляду оскаржуваної ухвали, на адресу Південно-західного апеляційного господарського суду.

19.02.2024 на адресу суду апеляційної інстанції надійшли матеріали оскарження ухвали Господарського суду Одеської області від 19.01.2024 у справі №916/5795/23.

Ухвалою Південно-західного апеляційного господарського суду від 26.02.2024 поновлено заступнику керівника Приморської окружної прокуратури міста Одеси пропущений процесуальний строк на апеляційне оскарження ухвали Господарського суду Одеської області від 19.01.2024 про відмову у задоволенні заяви про забезпечення позову у справі №916/5795/23.Відкрито апеляційне провадження за вказаною апеляційною скаргою. Встановлено відповідачам строк до 14.03.2024 для подання відзиву на апеляційну скаргу та роз`яснено учасникам справи про їх право у цей же строк подати до суду будь-які заяви чи клопотання з процесуальних питань, оформлені відповідно до статті 170 Господарського процесуального кодексу України, разом з доказами направлення копій таких заяв чи клопотань іншим учасникам справи. Призначено розгляд апеляційної скарги на 26.03.2024 о 10:00 год.

07.03.2024 від ОСОБА_3 надійшов відзив на апеляційну скаргу (вх.№393/24/Д2 від 07.03.2024).

Інші відзиви на апеляційну скаргу, будь-які заяви чи клопотання з процесуальних питань до суду апеляційної інстанції не надходили.

В судовому засіданні, яке відбулось 26.03.2024, представник прокуратури підтримав доводи, що викладені в апеляційній скарзі, та просив її задовольнити. Представник ОСОБА_3 та ОСОБА_4 заперечувала проти доводів апеляційної скарги, просила у відмовити у її задоволенні, а оскаржувану ухвалу суду залишити без змін.

Інші відповідачі про дату, час та місце проведення судового засідання повідомлені належним чином, проте участі не брали.

Приймаючи до уваги, що матеріали справи містять обсяг відомостей, достатній для розгляду апеляційної скарги, обов`язкова явка учасників справи в судове засідання апеляційної інстанції Південно-західним апеляційним господарським судом не визнавалась, а частиною 12 статті 270 Господарського процесуального кодексу України передбачено, що неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи, колегія суддів апеляційного господарського суду вважає за можливе розглянути апеляційну скаргу за відсутності в судовому засіданні представників інших учасників справи.

Заслухавши представника скаржника, дослідивши матеріали справи, доводи апеляційної скарги, перевіривши правильність застосування місцевим господарським судом норм процесуального права, апеляційна інстанція встановила наступне.

Суд апеляційної інстанції зазначає, що реалізація права на судовий захист, гарантованого кожному статтями 55, 124 Конституції України, багато в чому залежить від належного правового механізму, складовою якого, зокрема, є інститут забезпечення позову в судовому процесі.

Процесуальні підстави для застосування заходів забезпечення позову визначає стаття 136 Господарського процесуального кодексу України, згідно з приписами якої господарський суд за заявою учасника справи має право вжити, передбачених статтею 137 цього Кодексу, заходів забезпечення позову. Забезпечення позову допускається як до пред`явлення позову, так і на будь-якій стадії розгляду справи, якщо невжиття таких заходів може істотно ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду або ефективний захист або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача, за захистом яких він звернувся або має намір звернутися до суду.

Частиною першою статті 137 Господарського процесуального кодексу України передбачено, що позов забезпечується: 1) накладенням арешту на майно та (або) грошові кошти, що належать або підлягають передачі або сплаті відповідачу і знаходяться у нього чи в інших осіб; 2) забороною відповідачу вчиняти певні дії; 3) виключено; 4) забороною іншим особам вчиняти дії щодо предмета спору або здійснювати платежі, або передавати майно відповідачеві, або виконувати щодо нього інші зобов`язання; 5) зупиненням стягнення на підставі виконавчого документа або іншого документа, за яким стягнення здійснюється у безспірному порядку; 6) зупиненням продажу майна, якщо подано позов про визнання права власності на це майно, або про виключення його з опису і про зняття з нього арешту; 7) виключено; 8) зупиненням митного оформлення товарів чи предметів, що містять об`єкти інтелектуальної власності; 9) арештом морського судна, що здійснюється для забезпечення морської вимоги; 10) іншими заходами у випадках, передбачених законами, а також міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України.

Згідно з частиною четвертою статті 137 Господарського процесуального кодексу України заходи забезпечення позову, крім арешту морського судна, що здійснюється для забезпечення морської вимоги, мають бути співмірними із заявленими позивачем вимогами.

Інститут вжиття заходів забезпечення позову є одним із механізмів забезпечення ефективного юридичного захисту.

Тобто, забезпечення позову за правовою природою є засобом запобігання можливим порушенням майнових прав чи охоронюваних законом інтересів юридичної або фізичної особи, метою якого є уникнення можливого порушення в майбутньому прав та охоронюваних законом інтересів позивача, а також можливість реального виконання рішення суду та уникнення будь-яких труднощів при виконанні у випадку задоволення позову.

Аналогічні правові висновки щодо застосування статей 136, 137 Господарського процесуального кодексу України викладені у постановах Верховного Суду від 10.04.2018 у справі № 910/19256/16, від 14.05.2018 у справі № 910/20479/17, від 14.06.2018 у справі №916/10/18, від 23.06.2018 у справі № 916/2026/17, від 16.08.2018 у справі № 910/5916/18, від 11.09.2018 у справі № 922/1605/18, від 14.01.2019 у справі № 909/526/18, від 21.01.2019 у справі № 916/1278/18, від 25.01.2019 у справі № 925/288/17, від 26.09.2019 у справі №904/1417/19.

Під час вирішення питання про забезпечення позову господарський суд має здійснити оцінку обґрунтованості доводів заявника щодо необхідності вжиття відповідних заходів з урахуванням: розумності, обґрунтованості і адекватності вимог заявника щодо забезпечення позову; забезпечення збалансованості інтересів сторін, а також інших учасників судового процесу; наявності зв`язку між конкретним заходом до забезпечення позову і предметом позовної вимоги, зокрема, чи спроможний такий захід забезпечити фактичне виконання судового рішення в разі задоволення позову; запобігання порушенню у зв`язку із вжиттям таких заходів прав та охоронюваних законом інтересів осіб, що не є учасниками даного судового процесу.

Достатньо обґрунтованим для забезпечення позову є підтверджена доказами наявність фактичних обставин, з якими пов`язується застосування певного виду забезпечення позову. Про такі обставини може свідчити вчинення відповідачем дій, спрямованих на ухилення від виконання зобов`язання після пред`явлення вимоги чи подання позову до суду (реалізація майна чи підготовчі дії до його реалізації, витрачання коштів не для здійснення розрахунків з позивачем, укладення договорів поруки чи застави за наявності невиконаного спірного зобов`язання тощо). Саме лише посилання в заяві на потенційну можливість ухилення відповідача від виконання судового рішення без наведення відповідного обґрунтування не є достатньою підставою для задоволення відповідної заяви.

Отже, умовою застосування заходів до забезпечення позову є достатньо обґрунтоване припущення, що невжиття таких заходів може істотно ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду або ефективний захист або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача, що має бути підтверджено доказами наявності фактичних обставин, з якими пов`язується застосування певного заходу до забезпечення позову.

Водночас, якщо позивач звертається до суду з немайновою позовною вимогою, судове рішення у разі задоволення якої не вимагатиме примусового виконання, то в такому випадку не має взагалі застосуватися та досліджуватися така підстава вжиття заходів забезпечення позову, як достатньо обґрунтоване припущення, що невжиття таких заходів може істотно ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду, а має застосовуватися та досліджуватися така підстава вжиття заходів забезпечення позову як достатньо обґрунтоване припущення, що невжиття таких заходів може істотно ускладнити чи унеможливити ефективний захист або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача, за захистом яких він звернувся або має намір звернутися до суду.

В таких немайнових спорах має досліджуватися, чи не призведе невжиття заявленого заходу забезпечення позову до порушення вимоги щодо справедливого та ефективного захисту порушених прав, зокрема, чи зможе позивач їх захистити в межах одного цього судового провадження за його позовом без нових звернень до суду (аналогічну правову позицію викладено у постанові об`єднаної палати Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 16.08.2018 у справі №910/1040/18).

Адекватність заходу до забезпечення позову, що застосовується господарським судом, визначається його відповідністю вимогам, на забезпечення яких він вживається. Оцінка такої відповідності здійснюється господарським судом, зокрема, з урахуванням співвідношення прав (інтересу), про захист яких просить заявник, з вартістю майна, на яке вимагається накладення арешту, або майнових наслідків від заборони відповідачу вчиняти певні дії.

Обранням належного, відповідно до предмета спору, заходу до забезпечення позову дотримується принцип співвіднесення виду заходу до забезпечення позову із заявленими позивачем вимогами, чим врешті досягаються: збалансованість інтересів сторін та інших учасників судового процесу під час вирішення спору, фактичне виконання судового рішення в разі задоволення позову та, як наслідок, ефективний захист або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача без порушення або безпідставного обмеження при цьому прав та охоронюваних інтересів інших учасників провадження у справі або осіб, що не є учасниками цього судового процесу. Така правова позиція викладена у постанові Верховного Суду від 12.04.2018 у справі № 922/2928/17 та у постанові Верховного Суду від 05.08.2019 у справі № 922/599/19.

Предметом позову у цій справі є вимоги про усунення перешкод шляхом визнання незаконними та скасування рішень міської ради в частині внесення спірного нерухомого майна до переліку об`єктів комунальної власності, що підлягають приватизації, визнання недійсними укладених між відповідачами договорів купівлі-продажу цього майна та зобов`язання повернути майно, тобто немайнові та майнова вимоги відповідно.

В той же час, заявник просив забезпечити позов шляхом накладення арешту на спірні об`єкти нерухомого майна та заборони вчиняти будь-які реєстраційні дії щодо нього.

Зі змісту норми статті 137 Господарського процесуального кодексу України вбачається, що під час розгляду заяви про застосування такого заходу забезпечення позову, як накладення арешту на майно або грошові кошти, суд має виходити з того, що цей захід забезпечення обмежує право особи користуватись та розпоряджатись грошовими коштами або майном, а тому може застосовуватись у справі, у якій заявлено майнову вимогу, а спір вирішується про визнання права (інше речове право) на майно, витребування (передачу) майна, грошових коштів або про стягнення грошових коштів. При цьому піддані арешту грошові кошти обмежуються розміром позову та можливими судовими витратами, а арешт майна має стосуватись майна, що належить до предмета спору.

Умовою застосування заходів забезпечення позову за вимогами майнового характеру (у даному випадку - за вимогами про повернення спірного нерухомого майна, задоволення якої залежить від задоволення вимог про розірвання договору купівлі-продажу) є достатньо обґрунтоване припущення, що майно, яке є у відповідача на момент пред`явлення позову до нього, може зникнути, зменшитись за кількістю або погіршитись за якістю на момент виконання рішення.

Під забезпеченням позову у даному випадку слід розуміти вжиття судом заходів щодо охорони матеріально-правових інтересів позивача, які гарантують реальне виконання судового рішення, прийнятого за його позовом. При цьому забезпечення позову має бути спрямоване проти несумлінних дій відповідача, який може приховати майно, розтратити його, продати, знецінити.

За змістом статті 136 Господарського процесуального кодексу України обґрунтування щодо необхідності забезпечення позову полягає у доказуванні обставин, з якими пов`язано вирішення питання про забезпечення позову. Забезпечення позову застосовується як гарантія задоволення законних вимог позивача.

Звертаючись до суду із заявою про забезпечення позову, заявник повинен обґрунтувати причини звернення з такою заявою та надати суду докази наявності фактичних обставин, з якими пов`язується застосування певного заходу забезпечення позову.

При цьому обов`язок доказування наявності таких обставин покладається на заявника. Близькі за змістом висновки викладені Верховним Судом, зокрема, у постановах від 21.01.2019 у справі № 902/483/18, від 28.08.2019 у справі №910/4491/19, від 12.05.2020 у справі № 910/14149/19, від 13.01.2020 у справі №922/2163/17.

Так, як вбачається зі змісту заяви про забезпечення позову, доводи прокурора ґрунтуються виключно на припущеннях щодо імовірного утруднення виконання рішення суду з огляду на імовірне відчуження спірного майна третім особам.

Разом з тим, враховуючи, що предметом заявленого позову є, зокрема, матеріально-правова вимога про повернення майна, прокурор, звертаючись із заявою про забезпечення позову шляхом накладення арешту на спірний об`єкт нерухомого майна та заборони вчиняти будь-які реєстраційні дії щодо нього, не покликається на будь-які докази у розумінні статтей 76-79 Господарського процесуального кодексу України на підтвердження вказаних обставин (зокрема, але не виключно, реалізація майна чи підготовчі дії до його реалізації, вчинення дій, що можуть призвести до банкрутства відповідача, а також доказів, якими б підтверджувалась реальна загроза неможливості виконання судового рішення у зв`язку з відсутністю у відповідача грошових коштів, тощо).

При цьому колегія суддів зазначає, що підстави забезпечення позову не обмежуються лише пов`язаністю з позовною вимогою. Звертаючись до суду із заявою про забезпечення позову, позивач повинен не лише обґрунтувати причини звернення з такою заявою, а й надати суду докази існування фактичних обставин, що пов`язані з необхідністю вжиття таких заходів.

Апеляційний суд виходить з того, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень (стаття 74 Господарського процесуального кодексу України).

Згідно зі статтею 77 Господарського процесуального кодексу України обставини, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

Відповідно до статті 79 Господарського процесуального кодексу України наявність обставини, на яку сторона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, вважається доведеною, якщо докази, надані на підтвердження такої обставини, є більш вірогідними, ніж докази, надані на її спростування. Питання про вірогідність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.

Тлумачення змісту цієї статті свідчить, що нею покладено на суд обов`язок оцінювати докази, обставини справи з огляду на їх вірогідність, яка дозволяє дійти висновку, що факти, які розглядаються скоріше були (мали місце), аніж не були.

Також колегія суддів зазначає, що заходи забезпечення позову повинні застосовуватися лише в разі необхідності, оскільки безпідставне звернення до таких дій може спричинити порушення прав та законних інтересів інших осіб чи учасників процесу. Відповідні правові висновки викладені у постанові Великої Палати Верховного Суду від 12.02.2020 у справі №381/4019/18, у постанові Верховного Суду від 10.11.2020 у справі №910/1200/20.

Отже, необхідною умовою вжиття заходів для забезпечення позову є наявність достатньо обґрунтованого припущення, що невжиття таких заходів може істотно ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду або ефективний захист, або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача, за захистом яких він звернувся до суду.

Відсутність достатньо обґрунтованого припущення, що невжиття заявлених заходів забезпечення позову може істотно ускладнити чи унеможливити виконання рішення або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача, за захистом яких він звернувся або має намір звернутися до суду, виключає у розумінні приписів статей 136, 137 Господарського процесуального кодексу України необхідність вжиття таких заходів.

Самі лише твердження заявника про потенційну можливість ухилення відповідача від виконання судового рішення у разі задоволення позову без долучення відповідних доказів та належних обґрунтувань, не є достатньою підставою для задоволення заяви про забезпечення позову.

Отже, з урахуванням вищевикладеного правового регулювання спірних правовідносин, а також висновків Верховного Суду щодо питання застосування статті 136 Господарського процесуального кодексу України, колегія суддів доходить висновку, що суд першої інстанції (з огляду на встановлені обставини справи, а також подані позивачем докази (фактична їх відсутність) на підтвердження своїх вимог) дійшов заснованого на правильному застосуванні норми статті 136 Господарського процесуального кодексу України висновку про відмову у задоволенні заяви про забезпечення позову.

Згідно статті 276 Господарського процесуального кодексу України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду про відмову в задоволенні заяви прокурора про забезпечення позову, у зв`язку з чим у задоволенні апеляційної скарги слід відмовити, а оскаржувану ухвалу суду залишити без змін.

Зважаючи на те, що судом апеляційної інстанції спір по суті не розглядався, відповідно до статті 129 Господарського процесуального кодексу України розподіл судових витрат не здійснюється.

Керуючись ст.ст. 269-271, 276, 281 - 284 ГПК України,

Південно-західний апеляційний господарський суд

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу заступника керівника Приморської окружної прокуратури міста Одеси залишити без задоволення.

Ухвалу Господарського суду Одеської області від 19.01.2024 про відмову у задоволенні заяви про забезпечення позову у справі №916/5795/23 залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття і відповідно до пункту 2 частини першої статті 287 Господарського процесуального кодексу касаційному оскарженню не підлягає.

Повний текст постанови складено 01.04.2024.

Головуючий суддя Л.В. Поліщук

Суддя К.В. Богатир

Суддя С.В. Таран