ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ХАРКІВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
_______________________________________________________________________
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"21" березня 2024 р.м. ХарківСправа № 922/202/24

Господарський суд Харківської області у складі:

судді Калініченко Н.В.

без повідомлення (виклику) учасників справи

розглянувши в порядку письмового провадження за правилами спрощеного позовного провадження справу

за позовом Фізичної особи-підприємця Швець Анни Олександрівни, місто Дніпро,
до Фізичної особи-підприємця Лисюк Алли Олександрівни, місто Харків,
простягнення коштів, -

ВСТАНОВИВ:

Позивач, Фізична особа-підприємець Швець Анна Олександрівна, звернувся до Господарського суду Харківської області з позовною заявою до відповідача, Фізичної особи-підприємця Лисюк Алли Олександрівни, про стягнення коштів за договором купівлі-продажу № 01/27/07 від 27.07.2023 року у загальному розмірі 140 706,02 грн., з них: 124 800,00 грн. - грошові кошти, переховані в якості попередньої оплати за договором, 15 906,02 грн. - пеня. До стягнення також заявлені витрати на правничу допомогу у розмірі 9 000,00 грн.

1. РУХ СПРАВИ У ГОСПОДАРСЬКОМУ СУДІ ХАРКІВСЬКОЇ ОБЛАСТІ

23 січня 2024 року, ухвалою Господарського суду Харківської області, прийнято позовну заяву Фізичної особи-підприємця Швець Анни Олександрівни до розгляду та відкрито позовне провадження у справі № 922/202/24. Розгляд справи № 922/202/24 вирішено здійснювати в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи за наявними у справі матеріалами. 05 березня 2024 року, ухвалами Господарського суду Харківської області, відмовлено у задоволенні клопотання відповідача, Фізичної особи-підприємця Лисюк Алли Олександрівни, про перехід до розгляду справи за правилами загального позовного провадження (вх. № 5686 від 01 березня 2024 року); відмовлено у задоволенні клопотання відповідача про залучення третьої особи, яка не заявляє самостійні вимоги щодо предмета спору (вх. № 5691 від 01 березня 2024 року); частково задоволено клопотання відповідача про витребування доказів (вх. № 5689 від 01 березня 2024 року), а саме витребувано у Фізичної особи-підприємця Швець Анни Олександрівни оригінал договору купівлі-продажу № 01/27/07 від 27.07.2023 року та оригінал платіжної інструкції № 49 від 01.08.2023 року. 18 березня 2024 року, ухвалою Господарського суду Харківської області, долучено до матеріалів справи № 922/202/24 платіжну інструкцію № 49 від 01.08.2023 року позивача, Фізичної особи-підприємця Швець Анни Олександрівни, та пояснення (вх. № 6853 від 13 березня 2024 року) позивача. 21 березня 2024 року, ухвалою Господарського суду Харківської області, залишено без задоволення клопотання відповідача, Фізичної особи-підприємця Лисюк Алли Олександрівни, про витребування доказів (вх. № 6697 від 12 березня 2024 року).

Щодо реалізації сторонами свого права на подання заяви по суті справи: відповідачем надано: відзив на позовну заяву (вх. № 5682 від 01 березня 2024 року), що прийнятий до розгляду із залученням до матеріалів справи ухвалою Господарського суду Харківської області від 05 березня 2024 року; позивачем надано: відповідь на відзив (вх. № 6171 від 06 березня 2024 року), що прийнята до розгляду ухвалою Господарського суду Харківської області від 07 березня 2024 року; відповідачем надано: заперечення на відповідь на відзив (вх. № 6682 від 12 березня 2024 року), що прийняті до розгляду із залученням до матеріалів справи ухвалою Господарського суду Харківської області від 12 березня 2024 року.

Згідно статті 248 Господарського процесуального кодексу України, суд розглядає справи у порядку спрощеного позовного провадження протягом розумного строку, але не більше шістдесяти днів з дня відкриття провадження у справі. Відповідно до частини 1 статті 252 Господарського процесуального кодексу України, розгляд справи у порядку спрощеного позовного провадження здійснюється судом за правилами, встановленими цим Кодексом для розгляду справи в порядку загального позовного провадження, з особливостями, визначеними у цій главі. Згідно частини 2 статті 252 Господарського процесуального кодексу України, розгляд справи по суті в порядку спрощеного провадження починається з відкриття першого судового засідання або через тридцять днів з дня відкриття провадження у справі, якщо судове засідання не проводиться.

Суд констатує про те, що ним було дотримано строки розгляду справи.

Відповідно до статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року, яка ратифікована Україною 17 липня 1997 року, кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи у продовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру. Обов`язок швидкого здійснення правосуддя покладається, в першу чергу, на відповідні державні судові органи. Розумність тривалості судового провадження оцінюється в залежності від обставин справи та з огляду на складність справи, поведінки сторін, предмету спору. Нездатність суду ефективно протидіяти недобросовісно створюваним учасниками справи перепонам для руху справи є порушенням частини 1 статті 6 даної Конвенції (§ 66 - 69 рішення Європейського суду з прав людини від 08 листопада 2005 року у справі "Смірнова проти України"). Враховуючи викладене, суд дійшов висновку про вчинення усіх необхідних дій для розгляду справи та про достатність у матеріалах справи документальних доказів для вирішення спору по суті.

Розглянувши подані документи і матеріали, з`ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтуються заявлені позовні вимоги, об`єктивно оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, господарським судом встановлено наступне.

2. ОПИС ПОЗИЦІЙ СТОРІН

Як зазначено у позовній заяві, 27 липня 2023 року між позивачем та відповідачем укладено договір купівлі-продажу № 01/27/07 від 27.07.2023 року (надалі - «Договір»), за умовами п. 1.1. якого в термін, визначений Договором, продавець зобов`язується виготовити та передати у власність покупця продукцію (далі - Товар), а покупець зобов`язується прийняти товар і сплатити за нього грошову суму (вартість, ціну), визначену Договором. Згідно із Додатком № 1 від 27.07.2023 року до Договору позивач та відповідач домовилися про поставку Товару «Фунгіцид Юніформ» в кількості 48 л. на загальну суму 124 800,00 грн. У відповідності до умов п. 2 Додатку № 1 від 27.07.2023 року до Договору, 01 серпня 2023 року позивач перерахував на користь відповідача попередню оплату в сумі 124 800,00 грн., що підтверджується платіжною інструкцією № 49 від 01.08.2023 року. За умовами п. 3 Додатку № 1 від 27.07.2023 року до Договору, поставка Товару здійснюється не пізніше 5 робочих днів з моменту оплати. Таким чином, на думку позивача, строк для поставки Товару настав 08.08.2023 року, проте, на момент направлення даного позову до суду, замовлений та оплачений позивачем товар не було поставлено. 07 листопада 2023 року позивач направив відповідачу претензію № 0711/23 з проханням повернути грошові кошти, сплачені в якості попередньої оплати за Товар згідно із Договором, проте відповіді на претензію позивач не отримав. 22 листопада 2023 року позивач повторно направив відповідачу претензію № 2211/23, якою повідомив про ініціативу з боку позивача щодо розірвання Договору у зв`язку з порушенням відповідачем зобов`язань з поставки товару у визначений сторонами строк, просив вважати датою розірвання Договору 07.12.2023 року, а також просив здійснити повернення грошових коштів в сумі 124 800,00 грн., які були сплачені за Товар на умовах попередньої оплати. Проте, ані відповіді на вищезгадані претензії, ані грошових коштів позивач не отримала від відповідача. На думку позивача з цього слідує, що підстава, за якою відповідачем набуті кошти - відпала, тому на момент подання позову у відповідача відсутні будь-які законні підстави для утримання у себе коштів позивача та відповідно до ч. 1 ст. 1212 ЦК України, вони мають бути повернуті позивачу. У зв`язку із вищевикладеним, позивач також заявляє про стягнення 15 906,02 грн. пені.

01 березня 2024 року до суду від відповідача надійшов відзив на позовну заяву (вх. № 5682). У цьому відзиві зазначено, що 26.07.2023 до представника відповідача через мессенджер «Вайбер» звернувся представник позивача та ТОВ "ТБ "ЕКО КУЛЬТУРА" на ім`я ОСОБА_6 (прізвище та по батькові Відповідачу не відомо, тел. № НОМЕР_1 ), щодо поставляємої Відповідачем продукції, а саме: «Фунгіцид Юніформ» об`ємом 48 л. загальною вартістю 124 800,00 грн., яке мало було поставлено на користь ТОВ "ТБ "ЕКО КУЛЬТУРА. Спочатку передбачалося що поставку «Фунгіцид Юніформ» об`ємом 48л. загальною вартістю 124 800,00 грн. для ТОВ "ТБ "ЕКО КУЛЬТУРА" потрібно буде оформити на двох фізичних осіб-підприємців: Побийвовк А.О. (код НОМЕР_2 ) та Позивача у справі по 62 400 грн. на кожного. Але, в подальшому ОСОБА_6 (прізвище та по батькові Відповідачу не відомо, тел. № НОМЕР_1 ) повідомив, що договір буде оформлятися виключно на позивача у справі. Після узгодження усіх істотних умов договору (листуванням у «Вайбер» з представником Позивача та ТОВ "ТБ "ЕКО КУЛЬТУРА" на ім`я ОСОБА_6 (прізвище та по батькові Відповідачу не відомо), тел. № НОМЕР_1 ) - таким саме чином укладено договір купівлі-продажу № 01/27/07 від 27.07.2023, який був підписаний між Позивачем та Відповідачем по справі шляхом обміну його сканованих копій у листуванні у «Вайбері» з представником Позивача та ТОВ "ТБ "ЕКО КУЛЬТУРА". Після підписання договору, представник Відповідача підтвердив правильність рахунку та оплатила вказаний рахунок № 27/07 від 27.07.2023 року. ОСОБА_2 у листуванні у «Вайбері» направив представнику Відповідача докази оплати у вигляді платіжної інструкції № 49 від 01.08.2023, копію якої надано Позивачем до вказаного позову. В той же момент після направлення доказів оплати ОСОБА_6 у «Вайбері» повідомив представника Відповідача про направлення набутого товару саме: ТОВ "ТБ "ЕКО КУЛЬТУРА" () м. Дніпро, відділення Нової Пошти № 21, уповноважена особа отримувач ОСОБА_3 ( НОМЕР_3 ). 02.08.2023 ОСОБА_6 у «Вайбері» пересвідчився, чи все вдалося відправити, на що отримав від представника Відповідача накладну Нової Пошти, з якої ясно вбачалося що товар відправлено саме туди, куди і вказувалось замовником, на що було отримано від Дениса схвальне повідомлення, підтверджуюче його волевиявлення. 03.08.2023 інший представник ТОВ "ТБ "ЕКО КУЛЬТУРА" () ОСОБА_3 отримав вказане відправлення, після цього того саме 03.08.2023 ОСОБА_6 у «Вайбері» повідомив, що товар отримано без зауважень. Жодної іншої комунікації між Позивачем та Відповідачем, та жодного іншого обміну документами, а саме: Договором, рахунком № 27/07 від 27.07.2023; платіжною інструкцією № 49 від 01.08.2023, окрім як через очевидного представника Позивача та ТОВ "ТБ "ЕКО КУЛЬТУРА" на ім`я ОСОБА_6 - не відбувалось, а тому усе волевиявлення та дійсні наміри сторін, у тому числі належне виконання Відповідачем усіх взятих на себе зобов`язань, зафіксовано виключно у листуванні представника Відповідача із Денисом у «Вайбері». Таким чином, з самого початку мова йшла про укладення саме багатостороннього договору (ст. 636 ЦК України) із виконанням зобов`язання на користь третьої особи - не покупця за договором, а ТОВ "ТБ "ЕКО КУЛЬТУРА", представником якої і представлений ОСОБА_6, яким і прийнято його виконання без жодних зауважень. Укладення Договору, виставлення рахунку та оплата за ним, отримання вказівки щодо виконання договору та прийняття виконання здійснювалось виключно шляхом спілкування у «Вайбер» з представником Позивача та ТОВ "ТБ "ЕКО КУЛЬТУРА" на ім`я ОСОБА_6. За відсутності вказаного спілкування Позивач ніколи не уклав б вказаний Договір, не отримала б ніяких рахунків та не сплатила за ним, що безумовно підтверджує узгодженість усіх її умов. Таким чином, на думку відповідача, поведінка Позивача по справі є вочевидь недобросовісною та направленою виключно на протиправне заволодіння майном Відповідача. Щодо ознак шахрайства в діях позивача, відповідачем 16.02.2024 подано відповідну заяву про кримінальне правопорушення. За таких обставин, Відповідач належним чином у повній відповідності до обумовленої домовленості виконала усі свої договірні зобов`язання, а тому відсутні будь-які підстави для задоволення поданого позову. Також, відповідач висловив заперечення проти заявленого позивачем розміру стягуваних судових витрат та заявив про їх зменшення.

06 березня 2024 року до суду від позивача надійшла відповідь на відзив (вх. № 6171). У відповіді на відзив зазначено, що ані Позивачем, ані Відповідачем не заперечується факт укладення між ними Договору купівлі-продажу № 01/27/07 від 27.07.2023 р. Позивач повідомляє усіх зацікавлених у тому осіб та, першочергово, суд, що: 1) їй не відома особа на ім`я ОСОБА_6, власник мобільного номеру НОМЕР_1 ; 2) вона не мала жодних представників; 3) Позивач не уповноважувала жодну особу на вчинення будь-яких дій від її імені та в інтересах Позивача в рамках правовідносин між нею та Відповідачем по Договору № 01/27/07 від 27.07.2023 р.; 4) вона вперше бачить та не має жодного відношення до листування у месенджері Viber, скріншоти якого надано Відповідачем до суду в якості доказу по даній справі. Позивач просить суд критично поставитись до «доказів», наданих Відповідачем, а саме - нотаріально посвідчених заяв Лисюк Ю. В. та Лисюк А. О. і Довіреності від 01.06.2023 р., в якості підтвердження уповноваження діяти від імені та в інтересах ФОП Лисюк А. О. під час здійснення її підприємницької діяльності. При цьому, позивач наголошує, що в матеріалах справи відсутній жодний доказ на підтвердження волевиявлення Позивача щодо передачі оплаченого нею Товару третій особі - ТОВ «ТБ «ЕКО КУЛЬТУРА» або будь-кому іншому. У відповіді на відзив містяться відповіді на запитання відповідача, що поставлені у відзиву на позовну заяву. Також, позивач зазначає, що відсутність примірнику договору з «живим» підписом свідчить лише про його відсутність, що, на думку Позивача, є досить логічним. Будь-які інші обставини з факту відсутності підписаного Сторонами договору купівлі-продажу в оригіналі неможливо встановити. Натомість, Позивач вважає за необхідне звернути увагу, що в будь-якому випадку, чи то за умови підписання оригіналу Договору купівлі-продажу Сторонами, чи за відсутності даної умови, існує беззаперечний факт перерахування ФОП Швець А. О. на рахунок ФОП Лисюк А. О. грошових коштів в розмірі 124 800,00 грн., що підтверджується платіжною інструкцією № 49 від 01.08.2023 року. Підсумовуючи позивач зазначає, що на даний момент Відповідач користується грошовими коштами Позивача без жодних правових підстав, а отже, в силу положень ст. 1212 ЦК України, отримані Відповідачем від Позивача грошові кошти в розмірі 124 800,00 грн. вважаються такими, набуття яких відбулося за відсутності правової підстави або підстава, на якій майно набувалося, згодом відпала. Звідси слідує, що Відповідач зобов`язана повернути Позивачеві безпідставно набуті грошові кошти в розмірі 124 800,00 грн.

12 березня 2024 року до суду від відповідача надійшли заперечення на відповідь на відзив (вх. № 6682). Відповідач зазначає, що позивачем визнається той факт, що саме у мессенджері було укладено Договір у справі. При цьому, єдиним мессенджером (єдиним каналом комунікації), що використовувався Сторонами у справі, був через очевидного представника ФОП Швець А.О. та ТОВ "ТБ "ЕКО КУЛЬТУРА" на ім`я ОСОБА_6 у «Вайбері» та представника відповідача Лисюк Юрія Володимировича у тому самому «Вайбері». Вказане є безсумнівним, адже якщо обидві сторони стверджують, що підписання та виконання договору відбувалося у мессенджері, а у матеріалах справи наявний та іншими доказами підтверджується лише один канал комунікації у мессенджері - через очевидного представника ФОП Швець А.О. та ТОВ "ТБ "ЕКО КУЛЬТУРА" на ім`я ОСОБА_6 у «Вайбері» та представника Відповідача Лисюк Юрія Володимировича . Доводи Позивача відносно використання електронної пошти (або можливо інших мессенджерів) є хибними, адже укладення договору відбувалось виключно через представника ФОП Швець А.О. та ТОВ "ТБ "ЕКО КУЛЬТУРА" на ім`я ОСОБА_6. На переконання відповідача, матеріалами справи, а саме: листуванням; заявами двох свідків, які підтверджують факт того, що саме так відбувалося листування; накладною Нової Пошти, на виконання умов вказаного листування, підтверджено факт того, що єдиним каналом комунікації (єдиним мессенджером) був виключно через представника ФОП Швець А.О. та ТОВ "ТБ "ЕКО КУЛЬТУРА" на ім`я ОСОБА_6 у «Вайбері» та представника Відповідача Лисюк Юрія Володимировича у тому самому «Вайбері».

13 березня 2024 року до суду від позивача надійшли додаткові пояснення (вх. № 6853), які враховані лише в частині доводів, що стосуються неподання оригіналу договору купівлі-продажу № 01/27/07 від 27.07.2023 року. У цих поясненнях зазначено, що, як вже зазначалось Позивачем у відповіді на відзив від 06.03.2024 р., в липні 2023 року Позивач в мережі Інтернет знайшла оголошення про продаж Товару «Фунгіцид Юніформ», після чого, за телефонним номером +38 (066)-412-86-91 зв`язалась із Відповідачем для обговорення купівлі-продажу даного Товару. Засобами електронного зв`язку Сторони підписали та обмінялись один з одним примірниками Договору № 01/27/07 від 27.07.2023 р. та Додатку № 1 від 27.07.2023 р. до Договору № 01/27/07 від 27.07.2023 р., обмін документами відбувався шляхом направлення в месенджерах або засобами електронної пошти. Після того як ФОП Швець А. О. перерахувала на користь ФОП Лисюк А.О попередню оплату в сумі 124 800,00 грн., що підтверджується платіжною інструкцією № 49 від 01.08.2023 року, комунікація з боку Відповідача різко припинилась - ані на телефонні дзвінки, ані на повідомлення особи, які використовували телефонний номер НОМЕР_4 вже не відповідали, тому оригіналами документів Сторони не обмінялись. Таким чином, у Позивача відсутній оригінал Договору № 01/27/07 від 27.07.2023 р., тому надати його оригінал до суду Позивач не має можливості.

Оцінюючи подані докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні всіх обставин справи в їх сукупності, та враховуючи, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, суд зазначає наступне.

3. ВІДНОСНО СТЯГНЕННЯ ОСНОВНОЇ СУМИ БОРГУ

Стаття 11 Цивільного кодексу України вказує, що цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки, й серед підстав виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, передбачає договори та інші правочини. В статті 174 Господарського кодексу України визначено, що господарські зобов`язання можуть виникати, зокрема, із господарського договору та інших угод, передбачених законом, а також з угод, не передбачених законом, але таких, які йому не суперечать. При цьому, ст. 12 ЦК України передбачає, що особа здійснює свої цивільні права вільно на власний розсуд. Відповідно до ч. 1 ст. 193 ГК України суб`єкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобов`язання належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобов`язання - відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться. До виконання господарських договорів застосовуються відповідні положення ЦК з урахуванням особливостей, передбачених ГК України. Згідно з ч. 1 ст. 626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Статтею 629 ЦК України передбачено, що договір є обов`язковим для виконання сторонами. Відповідно до ст. 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. У відповідності до ст. 173 ГК України, зі змістом якої кореспондуються і приписи ст. 509 ЦК України, господарським визнається зобов`язання, що виникає між суб`єктом господарювання та іншим учасником (учасниками) відносин у сфері господарювання з підстав, передбачених цим кодексом, в силу якого один суб`єкт (зобов`язана сторона, у тому числі боржник) зобов`язаний вчинити певну дію господарського чи управлінсько-господарського характеру на користь іншого суб`єкта (виконати роботу, передати майно, сплатити гроші, надати інформацію тощо), або утримуватися від певних дій, а інший суб`єкт (управлена сторона, у тому числі кредитор) має право вимагати від зобов`язаної сторони виконання її обов`язку. Відповідно до статей 6, 627 ЦК України сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності і справедливості. Стаття 628 ЦК України передбачає, що зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Як вбачається із матеріалів справи, 27 липня 2023 року між Фізичною особою-підприємцем Лисюк Аллою Олександрівною (відповідач, продавець за Договором) та Фізичною особою-підприємцем Швець Анною Олександрівною (позивач, покупець за Договором) укладено договір купівлі-продажу № 01/27/07.

Як вбачається із заяв по суті справи сторін, сторони не заперечують факт його укладання. Так, позивач визнає факт його укладання, зокрема у позові, де на 1 (першому) аркуші зазначено наступне: « 27.07.2023 року між сторонами укладено договір купівлі-продажу № 01/27/07 від 27.07.2023 р.». У поясненнях (вх. № 6853 від 13 березня 2024 року) позивач зазначив, що укладення договору відбулося шляхом обміну його сканованими копіями із підписом. Відповідач на 4 (четвертому) аркуші відзиву у розділі «Щодо обставин справи» зазначив наступне: «Після узгодження усіх істотних умов договору було укладено договір купівлі-продажу № 01/27/07 від 27.07.2023, який був підписаний між Позивачем та Відповідачем по справі шляхом обміну його сканованих копій».

Відповідно до ч. 1 ст. 205 ЦК України правочин може вчинятися усно або в письмовій (електронній) формі. Сторони мають право обирати форму правочину, якщо інше не встановлено законом. Згідно із ч. 1 ст. 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах (у тому числі електронних), у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони.

Таким чином, суд прийшов до висновку, що сторонами не заперечується факт укладання договору в письмовій формі шляхом обміну його сканованими копіями. Тобто, судом достеменно встановлено волю сторін, що була спрямована на закріплення між сторонами договірних відносин, що відображена в укладеному між сторонами Договорі.

Відповідно до п. 1.1. Договору в термін, визначений Договором, продавець зобов`язується виготовити та передати у власність покупця продукцію (далі - Товар), а покупець зобов`язується прийняти товар і сплатити за нього грошову суму (вартість, ціну), визначену Договором. Згідно із п. 2.1. Договору ціна товару, що поставляється за цим Договором, вказується у Додатках в національній валюті. У відповідності до п. 4.1. Договору строк поставки Товару визначається у відповідних Додатках до цього Договору.

Між сторонами укладено додаток № 1 від 27 липня 2023 року до Договору, згідно якого сторони вирішили затвердити асортимент, кількість, ціну та загальну вартість Товару, який постачається за Договором: Фунгіцид Юніформ, 48 л, 124 800,00 грн. Загальна вартість товару за даним додатком без ПДВ становить 124 800,00 грн. Оплата здійснюється на розрахунковий рахунок продавця за виставленим рахунком в національній валюті України (гривні). Згідно із п. 2 Додатку № 1 поставка товару здійснюється на умовах 100% передплати. У відповідності до п. 3 Додатку № 1 поставка товару здійснюється не пізніше 5 робочих днів з моменту оплати.

Як вбачається зі змісту умов укладеного сторонами Договору, він за своєю правовою природою є договором купівлі-продажу, тому окрім загальних положень Цивільного кодексу України щодо зобов`язань, правовідносини між сторонами мають бути врегульовані нормами глави 54 «Купівля-продаж» Цивільного кодексу України. Хоча у п. 1.1. Договору зазначено про те, що продавець має виготовити і передати продукцію, тобто є певні ознаки підряду, однак Договором не передбачено умов договору, що свідчать про його підрядний характер, зокрема: строки виготовлення продукції, тобто виконання робіт; чий матеріал має бути використаний під час здійснення підрядних робіт; якість РОБОТИ; гарантія якості РОБОТИ, тощо.

Відповідно до ч. 1 ст. 655 ЦК України за договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов`язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов`язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму. Відповідно до ч. 1 ст. 656 ЦК України предметом договору купівлі-продажу може бути майно (товар), яке є у продавця на момент укладення договору або буде створене (придбане, набуте) продавцем у майбутньому. Відповідно до ч. 1 ст. 662 ЦК України продавець зобов`язаний передати покупцеві товар, визначений договором купівлі-продажу. Відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 664 ЦК України обов`язок продавця передати товар покупцеві вважається виконаним у момент: надання товару в розпорядження покупця. Відповідно до ч. 1 ст. 691 ЦК України покупець зобов`язаний оплатити товар за ціною, встановленою у договорі купівлі-продажу. Відповідно до п. 1 ст. 692 ЦК України покупець зобов`язаний оплатити товар після його прийняття або прийняття товаророзпорядчих документів на нього, якщо договором або актами цивільного законодавства не встановлений інший строк оплати товару.

Сторонам не заперечується той факт, що 01 серпня 2023 року позивачем перераховано відповідачу 124 800,00 грн., що підтверджується платіжною інструкцією № 49. Враховуючи п. 3 Додатку № 1 до Договору, а також день оплати, відповідач зобов`язаний був поставити позивачу товар до 08 серпня 2023 року (включно).

В матеріалах справи відсутні документи, що підтверджують факт постачання товару відповідачем НА КОРИСТЬ ПОЗИВАЧА.

Посилання відповідача на виконання обов`язку на користь третьої особи не знайшли свого документального підтвердження. Стороною за Договором, на користь якої мало бути виконано зобов`язання, є позивач. Якщо відповідач вважає, що відносно нього було вчинено правопорушення, він має право звернутися до відповідних органів для захисту своїх прав, що ним і було зроблено.

Однак, в межах господарських правовідносин, суд має виходи з того, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень (ч. 1 ст. 74 ГПК України). З наданих до суду документів не вбачається виконання обов`язку відповідача з поставки товару позивачу. Іншими словами, відсутні документальні підтвердження постачання позивачу (як то видаткової накладної або іншого первинного документа) Фунгіцид Юніформ, 48 л у загальному розмірі 124 800,00 грн.

07 листопада 2023 року позивачем складена відповідачу досудова претензія про повернення безпідставно отриманих грошових коштів № 0711/23 зі змісту якої вбачається, що позивач вимагає від відповідача негайного повернення безпідставно отриманих коштів у розмірі 124 800,00 грн. з урахуванням пені згідно із п. 6.3. Договору у розмірі 12 172,27 грн., адже відповідачем не було фактично здійснено відвантаження замовлення у зазначений Договором строк. Означена претензія направлена позивачем відповідачу засобами поштового оператора АТ «Укрпошта», що підтверджується описом вкладеного за трек номером 040. 22 листопада 2023 року позивачем складено відповідачу ще одну претензію № 2211/23 зміст якої зводиться до того, що позивач просить вважати датою розірвання Договору 07 грудня 2023 року, а у зв`язку із розірванням Договору просить повернути передплату.

У процесуальному законодавстві діє принцип «jura novit curia» («суд знає закони»), який полягає в тому, що: 1) суд знає право; 2) суд самостійно здійснює пошук правових норм щодо спору безвідносно до посилання сторін; 3) суд самостійно застосовує право до фактичних обставин спору (da mihi factum, dabo tibi jus). Активна роль суду в цивільному процесі проявляється, зокрема, у самостійній кваліфікації судом правової природи відносин між позивачем та відповідачем, виборі і застосуванні до спірних правовідносин відповідних норм права, повного і всебічного з`ясування обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Таким чином, при вирішенні спору суд в межах своїх процесуальних функціональних повноважень та в межах позовних вимог встановлює зміст (правову природу, права та обов`язки ін.) правовідносин сторін, які випливають із встановлених обставин, та визначає правову норму, яка підлягає застосуванню до цих правовідносин. Законодавець указує саме на «норму права», що є значно конкретизованим, аніж закон. Більше того, з огляду на положення ГПК України така функціональність суду носить імперативний характер. Підсумок такої процесуальної діяльності суду знаходять своє відображення в судовому рішенні, зокрема у його мотивувальній й резолютивній частинах.

Отже, обов`язок надати правову кваліфікацію відносинам сторін виходячи з фактів, установлених під час розгляду справи, та визначити, яка правова норма підлягає застосуванню для вирішення спору, покладено саме на суд, що є складовою класичного принципу jura novit curia.

Означений висновок міститься в п. 6.56. - 6.58. постанови Великої Палати Верховного Суду від 15 червня 2021 року у справі № 904/5726/19.

Відповідно до ч. 2 ст. 693 ЦК України якщо продавець, який одержав суму попередньої оплати товару, не передав товар у встановлений строк, покупець має право вимагати передання оплаченого товару або повернення суми попередньої оплати. Відповідно до ч. 3 ст. 651 ЦК України у разі односторонньої відмови від договору у повному обсязі або частково, якщо право на таку відмову встановлено договором або законом, договір є відповідно розірваним.

З урахуванням принципу «суд знає закони», а також проаналізованих матеріалів справи, суд констатує про те, що Договір між сторонами є розірваним з 07 листопада 2023 року. Саме в цей день позивач вперше склав лист, яким вимагав негайного повернення повної суми передплати у розмірі 124 800,00 грн. Означена активна дія позивача тлумачиться судом як така, що вказує не безповоротнє небажання позивача продовжувати договірні відносини, з урахуванням ч. 2 ст. 693 ЦК України. При цьому, суд констатує про те, що у даному випадку позивач помилково вважає, що Договір розірваний з 07 грудня 2023 року, тобто з дати, яка самостійно визначена самим ж позивачем без нормативного обґрунтування. Натомість, суд звертає увагу позивача на приписи ч. 3 ст. 651 ЦК України, зміст якого зводиться до того, що договір є розірваним з момент реалізації відповідного права позивача.

Відповідно до ч. 1 ст. 1212 ЦК України особа, яка набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави (безпідставно набуте майно), зобов`язана повернути потерпілому це майно. Особа зобов`язана повернути майно і тоді, коли підстава, на якій воно було набуте, згодом відпала.

Таким чином, враховуючи, що Договір є розірваним з 07 листопада 2023 року, у відповідача відпала достатня правова підстава для утримання майна (грошові кошти у розмірі 124 800,00 грн. вже не є передплатою за Договором), суд прийшов до висновку про стягнення цих коштів у розмірі 124 800,00 грн. з відповідача на користь позивача.

Відповідно до частини 2 статті 614 Цивільного кодексу України відсутність своєї вини доводить особа, яка порушила зобов`язання. Відповідно до частини 3 та 4 статті 13 Господарського процесуального кодексу України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних з вчиненням чи не вчиненням нею процесуальних дій. Відповідачем не надано належних та допустимих доказів на спростування наведених вище висновків, як і не надано належних доказів на підтвердження здійснення повної оплати.

Окремо суд зазначає, що відповідач у відзиві ставив питання позивачу в порядку ст. 90 ГПК України. Позивач у відповіді на відзив надав відповіді на поставлені питання. При цьому, суд звертає увагу відповідача на приписи ч. 9 ст. 252 ГПК України, відповідно до якої при розгляді справи у порядку спрощеного провадження свідки не викликаються.

4. ВІДНОСНО СТЯГНЕННЯ ПЕНІ

За порушення у сфері господарювання учасники господарських відносин несуть господарсько-правову відповідальність шляхом застосування до правопорушників господарських санкцій на підставах і в порядку, передбачених Господарським кодексом України, іншими законами та договором (частина 2 статті 193, частина 1 статті 216 та частина 1 статті 218 Господарського кодексу України).

Одним із видів господарських санкцій, згідно з частиною 2 статті 217 Господарського кодексу України, є штрафні санкції, до яких віднесено штраф та пеню (частина 1 статті 230 Господарського кодексу України). Так, відповідно до статей 230, 231 Господарського кодексу України, штрафними санкціями визнаються господарські санкції у вигляді грошової суми (неустойка, штраф, пеня), яку учасник господарських відносин зобов`язаний сплатити у разі порушення ним правил здійснення господарської діяльності, невиконання або неналежного виконання господарського зобов`язання. Законом щодо окремих видів зобов`язань може бути визначений розмір штрафних санкцій, зміна якого за погодженням сторін не допускається. Відповідно до частини 1 статті 549 Цивільного кодексу України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання. Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання (частиною 3 статті 549 Цивільного кодексу України).

Відповідно до п. 6.3. Договору крім відповідальності, встановленої п. 6.1., 6.2. Договору, продавець несе відповідальність за прострочення поставки товару більш ніж на 10 днів, сплачує пеню в розмірі подвійної облікової ставки Національного банку України від суми боргу за кожний день прострочення, якщо таке порушення не є наслідком впливу незалежних від продавця обставин.

У відповідності до ч. 1 ст. 547 ЦК України правочин щодо забезпечення виконання зобов`язання вчиняється у письмовій формі. Враховуючи вищенаведений припис ч. 1 ст. 547 ЦК України, суд констатує про те, що стягнення неустойки у вигляді пені можливе в період дії Договору, тобто до 07 листопада 2023 року.

У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Касаційного господарського суду від 26 січня 2022 року по справі №910/18557/20 зазначено наступне: «Визначаючи розмір заборгованості відповідача, суд зобов`язаний належним чином дослідити подані стороною докази (зроблений позивачем розрахунок заборгованості, інфляційних втрат та трьох процентів річних), перевірити їх, оцінити в сукупності та взаємозв`язку з іншими наявними у справі доказами, а в разі незгоди з ними повністю бо частково - зазначити правові аргументи на їх спростування та навести в рішенні свій розрахунок - це процесуальний обов`язок суду».

Здійснивши перевірку суми нарахованої позивачем пені, суд прийшов до висновку, що вона здійснена частково невірно, адже позивачем невірно позначено кінцевий період нарахування, а саме, як вже було зазначено у цьому розділі рішення, проти 07 листопада 2023 року перю нараховано по 07.12.2023 року.

Таким чином, правильна сума пені, що підлягає стягненню із відповідача на користь позивача в межах заявленого періоду, складає 12 623,61 грн., а не 15 906,02 грн., як то визначено позивачем.

5. ВІДНОСНО СТЯГНЕННЯ ВИТРАТ НА ПРОФЕСІЙНУ ПРАВНИЧУ ДОПОМОГУ

Для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на професійну правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу професійну правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката, визначається згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат (частина 2 статті 126 ГПК України). У частині 3 статті 126 ГПК України передбачено, що для визначення розміру витрат на професійну правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.

У позові зазначено, що позивачем понесені витрати на професійну правничу допомогу адвоката у розмірі 9 000,00 грн. (складання тексту позовної заяви за 9 годин роботи - 9 000,00 грн.).

Досліджуючи надані позивачем докази на підтвердження витрат на професійну правничу допомогу, суд прийшов до наступного висновку.

За змістом пункту 1 частини 2 статті 126, частини 8 статті 129 Господарського процесуального кодексу України розмір витрат на оплату професійної правничої допомоги адвоката встановлюється і розподіляється судом згідно з умовами договору про надання правничої допомоги при наданні відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, як уже сплаченої, так і тієї, що лише підлягає сплаті (буде сплачена) відповідною стороною або третьою особою. Отже, витрати на надану професійну правничу допомогу у разі підтвердження обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості підлягають розподілу за результатами розгляду справи незалежно від того, чи їх уже фактично сплачено стороною/третьою особою чи тільки має бути сплачено (пункт 1 частини 2 статті 126 цього ГПК України). Витрати, понесені позивачем в даній справі на професійну правничу допомогу адвоката, не є безумовною підставою для відшкодування судом витрат на професійну правничу допомогу в зазначеному розмірі з іншої сторони, адже розмір таких витрат має відповідати критерію розумної необхідності таких витрат. За приписами статті 126 Господарського процесуального кодексу України, суд, при розподілі судових витрат, в тому числі витрат на правничу допомогу адвокатом, має виходити з конкретних особливих обставин справи, з доказів, поданих заявником, клопотання про розподіл судових витрат, які можуть свідчити про підставність різних сум коштів, що потрачені заявником на правничу допомогу. Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи (частина 4 стаття 126 ГПК України). У разі недотримання вимог частини четвертої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на професійну правничу допомогу адвоката, які підлягають розподілу між сторонами (частина 5 статті 126 ГПК України). Обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами (частина 6 статті 126 ГПК України).

У відзиві на позов відповідач виклав клопотання про зменшення розміру судових витрат на професійну правничу допомогу, що враховується судом.

Судом також враховується, що розмір гонорару визначається за погодженням адвоката з клієнтом і може бути змінений лише за їх взаємною домовленістю. Суд не має право його змінювати і втручатися у правовідносини адвоката та його клієнта, зокрема, з огляду на положення частини 6 статті 126 ГПК України. Тобто, за наявності заперечень іншої сторони суд не зобов`язаний присуджувати стороні, на користь якої відбулося рішення, всі його витрати на адвоката, якщо, керуючись принципами справедливості та верховенством права, встановить, що розмір гонорару, визначений стороною та його адвокатом, є завищеним щодо іншої сторони спору, зважаючи на складність справи, витрачений адвокатом час, та неспіврозмірним у порівнянні з ринковими цінами адвокатських послуг.

У рішенні Європейського суду з прав людини у справі "Лавентс проти Латвії" зазначено, що відшкодовуються лише витрати, які мають розумний розмір.

Таким чином, при визначенні суми відшкодування, суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи.

Верховний Суд звертає увагу у постанові від 20 листопада 2018 року у справі № 910/23210/17, що розмір гонорару визначається за погодженням адвоката з клієнтом і може бути змінений лише за їх взаємною домовленістю. Суд не має права його змінювати і втручатися у правовідносини адвоката та його клієнта. Водночас, як зазначає Верховний Суд у постановах від 20 листопада 2018 року у справі № 910/23210/17, від 13 лютого 2019 року у справі № 911/739/15, для включення всієї суми гонорару у відшкодування за рахунок позивача має бути встановлено, що його позов не підлягає задоволенню, а за наявності заперечень позивача щодо співмірності заявленої суми компенсації також має бути встановлено, що за цих обставин справи такі витрати відповідача були необхідними, а їх розмір є розумним і виправданим. Тобто суд зобов`язаний оцінити рівень адвокатських витрат, що мають бути присуджені, з урахуванням того, чи були такі витрати понесені фактично та чи була їх сума обґрунтованою. Здійснюючи розподіл судових витрат на професійну правничу допомогу між сторонами спору, господарський суд має враховувати результат розгляду спору, умови договору про надання правничої допомоги, укладеного між стороною спору та адвокатом (адвокатським об`єднанням, бюро), обсяги наданих стороні як клієнту послуг правничої допомоги щодо представництва її інтересів в суді під час розгляду справи. Відповідно до частини 1 статті 9 Конституції України чинні міжнародні договори, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, є частиною національного законодавства України. Статтею 17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини" визначено, що суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року та практику Європейського суду з прав людини як джерело права. При визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін. Ті самі критерії застосовує Європейський суд з прав людини, присуджуючи судові витрат на підставі статті 41 Конвенції. Зокрема, згідно з його практикою, заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їхній розмір - обґрунтованим (рішення у справі "East/West Alliance Limited" проти України", заява N19336/04).

Отже, необхідною умовою для вирішення питання про розподіл судових витрат на професійну правничу допомогу є наявність доказів, які підтверджують фактичне здійснення таких витрат учасником справи. Даний правовий висновок міститься у постанові Верховного Суду у справі № 910/8682/18 від 14 листопада 2018 року від якого об`єднана Палата у постанові від 03 листопада 2019 року у справі № 922/445/19 не відступила через відмінність у нормативно-правовому регулюванні.

Відповідно до статті 86 Господарського процесуального кодексу України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

До позову позивачем надано договір про надання правничої допомоги адвокатом від 01.01.2024 року, укладений між Фізичною особою-підприємцем Швець Анною Олександрівною (клієнт) та Адвокатським бюро «Анастасії Дударенко» (адвокат). Згідно із Актом 3 1 від 05.01.2024 року до цього договору адвокат з 01.01.2024 року по 05.01.2024 року на виконання умов договору надав клієнту юридичні послуги згідно із договором, а клієнт прийняв надані послуги (п. 1). Відповідно до п. 2 наданого Акта № 1 вартість послуг згідно з п. 3.1. Договору з розрахунку 1 000,00 грн. за кожну годину роботи становить 9 000,00 грн. та складається з: написання тексту позовної заяви ФОП Швець А.О. до ФОП Лисюк А.О. до Господарського суду Харківської області про повернення грошових коштів в сумі 124 800,00 грн. та стягнення штрафних санкцій, за 9 годин роботи Адвоката. Також, на підтвердження оплати наданих послуг, позивачем надано платіжну інструкцію № 167 від 09.01.2024 року у розмірі 9 000,00 грн.

Суд вчергове звертає увагу, що згідно із усталеною практикою Європейського суду з прав людини, у тому числі в рішенні від 28 листопада 2002 року "Лавентс проти Латвії" (Lavents v. Latvia) за заявою N 58442/00 щодо судових витрат, зазначено що за статтею 41 Конвенції суд відшкодовує лише витрати, стосовно яких було встановлено, що вони справді були необхідними і становлять розумну суму. При цьому, при визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, з огляду на конкретні обставини справи та фінансовий стан обох сторін. Ті самі критерії застосовує ЄСПЛ, присуджуючи судові витрати на підставі статті 41 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року.

З огляду на нескладність справи (спір виник з приводу стягнення боргу за договором купівлі-продажу), а відповідно і нескладність підготовки позовної заяви та її невеликий обсяг, затрачений адвокатом час на надання таких послуг (підготовка цієї справи до розгляду в суді першої інстанції не вимагала значного обсягу юридичної і технічної роботи, додані докази є типовими для договорів купівлі-продажу; нормативно-правове регулювання спірних правовідносин докорінно не змінювалось, складання позову не вимагало вивчення та аналізу великого обсягу матеріалів, на думку суду, у даному випадку розумним та пропорційним є стягнення 5 000,00 грн.

Таким чином, враховуючи конкретні обставини справи, суд, детально проаналізувавши всі докази, зважаючи на зазначені положення законодавства, враховуючи принципи розумності та пропорційності розміру витрат на оплату послуг адвоката із складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг), обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт, дійшов висновку про наявність підстав для часткового задоволення заяви позивача про розподіл судових витрат і стягнення з відповідача витрат на професійну правничу допомогу в сумі 5 000,00 грн.

6. ВІДНОСНО РОЗПОДІЛУ ІНШИХ СУДОВИХ ВИТРАТ

Таким чином, суд прийшов до висновку про часткове задоволення позовних вимог.

Здійснюючи розподіл судових витрат за наслідками розгляду справи, враховуючи вимоги статті 129 ГПК України, а також висновки суду про часткове задоволення позову, судові витрати, понесені позивачем, покладаються на відповідача пропорційно задоволеним вимогам.

У відповідності до частини 1 статті 13 Господарського процесуального кодексу України судочинство у господарських судах здійснюється на засадах змагальності сторін. Відповідно до ч. 4 ст. 11 ГПК України суд застосовує при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини як джерело права. Рішення суду як найважливіший акт правосуддя має ґрунтуватись на повному з`ясуванні того, чи мали місце обставини, на які посилаються особи, що беруть участь у справі, якими доказами вони підтверджуються та чи не виявлено у процесі розгляду справи інших фактичних обставин, що мають суттєве значення для правильного вирішення спору, і доказів на підтвердження цих обставин. У пункті 58 рішення Європейського суду з прав людини від 10 лютого 2010 року "Справа "Серявін та інші проти України" (заява N 4909/04) Європейський суд з прав людини наголошує, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча національний суд має певну свободу розсуду щодо вибору аргументів у тій чи іншій справі та прийняття доказів на підтвердження позицій сторін, орган влади зобов`язаний виправдати свої дії, навівши обґрунтування своїх рішень (рішення у справі "Суомінен проти Фінляндії", № 37801/97, пункт 36, від 01 липня 2003 року). Ще одне призначення обґрунтованого рішення полягає в тому, щоб продемонструвати сторонам, що вони були почуті. Крім того, вмотивоване рішення дає стороні можливість оскаржити його та отримати його перегляд вищестоящою інстанцією. Лише за умови винесення обґрунтованого рішення може забезпечуватись публічний контроль здійснення правосуддя (рішення у справі "Гірвісаарі проти Фінляндії", № 49684/99, пункт 30, від 27 вересня 2001 року). Суд також враховує положення Висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів щодо якості судових рішень (пункти 32-41), в якому, серед іншого, звертається увага на те, що усі судові рішення повинні бути обґрунтованими, зрозумілими, викладеними чіткою і простою мовою і це є необхідною передумовою розуміння рішення сторонами та громадськістю; у викладі підстав для прийняття рішення необхідно дати відповідь на доречні аргументи та доводи сторін, здатні вплинути на вирішення спору; виклад підстав для прийняття рішення не повинен неодмінно бути довгим, оскільки необхідно знайти належний баланс між стислістю та правильним розумінням ухваленого рішення; обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент заявника на підтримку кожної підстави захисту; обсяг цього обов`язку суду може змінюватися залежно від характеру рішення. При цьому, зазначений Висновок, крім іншого, акцентує увагу на тому, що згідно з практикою Європейського суду з прав людини очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а крім того, ще й від різних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах.

З огляду на вищевикладене, суд дав вичерпну відповідь на всі питання, що входять до предмету доказування у даній справі та виникають при кваліфікації спірних відносин як матеріально-правовому, так і у процесуальному сенсах.

Враховуючи викладене та керуючись статтями 1-5, 8, 10-12, 20, 41-46, 73-80, 86, 123, п. 2 ч. 1 ст. 129, статтями 232, 233, 236-238, 240, 241, 247-252 Господарського процесуального кодексу України, господарський суд Харківської області, -

ВИРІШИВ:

Позов Фізичної особи-підприємця Швець Анни Олександрівни задовольнити частково.

Стягнути з Фізичної особи-підприємця Лисюк Алли Олександрівни ( АДРЕСА_1 ; РНОКПП: НОМЕР_5 ) на користь Фізичної особи-підприємця Швець Анни Олександрівни ( АДРЕСА_2 ; РНОКПП: НОМЕР_6 ) грошові кошти в розмірі 124 800,00 грн., перераховані в якості попередньої оплати за договором купівлі-продажу № 01/27/07 від 27.07.2023 року, пеню в розмірі 12 623,61 грн., судові витрати (сплачений судовий збір) у розмірі 2 957,36 грн., а також витрати на професійну правничу допомогу у розмірі 5 000,00 грн.

Видати наказ після набрання рішенням законної сили.

В іншій частині позову відмовити.

Рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Рішення може бути оскаржене безпосередньо до Східного апеляційного господарського суду протягом двадцяти днів з дня складання повного тексту рішення, відповідно до статей 256, 257 Господарського процесуального кодексу України та з урахуванням пункту 17.5 Перехідних положень Господарського процесуального кодексу України.

Повне рішення складено "21" березня 2024 р.

Суддя Н.В. Калініченко