ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

19 березня 2024 року

м. Київ

cправа № 910/2248/23

Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного господарського суду:

Малашенкової Т.М. (головуючий), Бенедисюка І.М., Ємця А.А.,

за участю секретаря судового засідання Барвіцької М.Т.,

представників учасників справи:

позивача - приватного акціонерного товариства «Національна енергетична компанія «Укренерго» (далі - Товариство, позивач) - Верещагіна А.О. (адвокатка),

відповідача-1 - Антимонопольного комітету України (далі - АМК, Комітет, відповідач-1, скаржник-1) - Бабченко Ю.Ю. (самопредставництво),

відповідача-2 - Східного міжобласного територіального відділення Антимонопольного комітету України (далі - Відділення АМК, відповідач-2, скаржник-2) - Бабченко Ю.Ю. (самопредставництво),

розглянув у відкритому судовому засіданні касаційні скарги АМК і Відділення АМК

на рішення Господарського суду міста Києва від 11.07.2023 (головуючий - суддя Бондаренко-Легких Г.П.)

та постанову Північного апеляційного господарського суду від 12.12.2023 (головуючий - суддя Шаптала Є.Ю., судді Тищенко А.І., Яковлєв М.Л.)

у справі №910/2248/23

за позовом Товариства

до АМК, Відділення АМК

про визнання незаконною бездіяльності та зобов`язання вчинити дії.

ІСТОРІЯ СПРАВИ

ВСТУП

Причиною звернення до суду є наявність/відсутність підстав для:

- визнання, викладеної у листі Відділення АМК інформації щодо відмови в розгляді справи про порушення законодавства про захист економічної конкуренції, незаконною;

- зобов`язання АМК за наслідками розгляду заяви Товариства прийняти процесуальне рішення відповідно до вимог чинного законодавства України про захист економічної конкуренції.

1. Короткий зміст позовних вимог

1.1. Товариство звернулося до суду з позовною заявою до АМК і Відділення АМК, в якому просило про таке:

«Визнати викладену в листі Голови Східного міжобласного територіального відділення Антимонопольного комітету України від 01.11.2022р. №70-02/1-5615 відмову в розгляді справи за заявою НЕК «Укренерго» від 11.02.2022р. №01-7326 про порушення законодавства про захист економічної конкуренції незаконною»;

«Зобов`язати Антимонопольного комітету України за наслідками розгляду заяви про порушення законодавства про захист економічної конкуренції НЕК «Укренерго» прийняти процесуальне рішення згідно вимог чинного законодавства України про захист економічної конкуренції».

1.2. Позовні вимоги обґрунтовані бездіяльністю відповідачів, що полягає у порушенні порядку розгляду заяви позивача про порушення законодавства про захист економічної конкуренції.

2. Короткий зміст рішення суду першої інстанції та постанови суду апеляційної інстанції

2.1. Рішенням Господарського суду міста Києва від 11.07.2023, залишеним без змін постановою Північного апеляційного господарського суду від 12.12.2023 у справі №910/2248/23, позовні вимоги задоволені повністю; визнано, викладену в листі Голови Відділення АМК, відмову в розгляді заяви Товариства про порушення законодавства про захист економічної конкуренції незаконною; зобов`язано Комітет (або АМК в особі територіальних відділень за відповідним дорученням) за наслідками розгляду заяви про порушення законодавства про захист економічної конкуренції Товариства прийняти процесуальне рішення відповідно до вимог чинного законодавства про захист економічної конкуренції.

3. Короткий зміст вимог касаційних скарг

3.1. АМК, посилаючись на ухвалення судами попередніх інстанцій оскаржуваних судових рішень з неправильним застосуванням норм матеріального права та порушенням норм процесуального права, просить скасувати оскаржувані судові рішення та ухвалити нове рішення про відмову у задоволенні позову.

3.2. Відділення АМК, посилаючись на ухвалення судами попередніх інстанцій оскаржуваних судових рішень з неправильним застосуванням норм матеріального права та порушенням норм процесуального права, просить скасувати оскаржувані судові рішення в частині, що стосується відповідача-2, та ухвалити нове рішення, яким у задоволенні позовних вимог у частині, що стосується відповідача-2, відмовити в повному обсязі.

АРГУМЕНТИ УЧАСНИКІВ СПРАВИ

4. Доводи осіб, які подали касаційні скарги

4.1. На обґрунтування правової позиції у касаційній скарзі АМК із посиланням на пункти 1 та 3 частини другої статті 287 Господарського процесуального кодексу України (далі - ГПК України) вказує на таке.

4.1.1. Судом першої та апеляційної інстанцій застосовано статтю 60 Закону України «Про захист економічної конкуренції» (далі - Закон) без врахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постановах Верховного Суду від 14.03.2023 у справі №910/4518/22, від 20.06.2023 у справі №910/8880/22, від 08.06.2023 у справі №910/4032/22, від 23.04.2019 у справі №910/6538/18, від 13.02.2018 у справі №922/4646/16.

4.1.2. Судами попередніх інстанцій застосовано статтю 243 ГПК України без врахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постановах Верховного Суду від 20.06.2023 у справі №910/644/22 (910/1687/22), від 01.02.2023 у справі №910/3203/21, від 13.09.2022 у справі №910/1959/19, від 08.04.2020 у справі №922/1424/14, від 28.02.2023 у справі №182/8343/19, від 30.11.2022 у справі №753/7476/16, від 01.09.2021 у справі №761/22150/19.

4.1.3. На момент подання касаційної скарги відсутній висновок Верховного Суду щодо застосування пункту 7 частини першої статті 20, статті 27, пункту 4 частини другої статті 43 ГПК України, а саме щодо безпідставного залучення Комітету в якості співвідповідача під час оскарження рішень територіального відділення Комітету з метою зміни територіальної підсудності.

4.1.4. Судом першої та апеляційної інстанцій застосовано статтю 7 Закону України «Про Антимонопольний комітет України» без врахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постановах Верховного Суду від 02.07.2019 у справі №910/23000/17, відповідно до якого позовні вимоги, які направлені на спонукання Комітету до відкриття справи за заявою, є втручанням у дискреційні повноваження Комітету.

4.2. На обґрунтування своєї правової позиції у поданій касаційній скарзі Відділення АМК із посиланням на пункт 3 частини другої статті 287 ГПК України зазначає, що відсутній висновок Верховного Суду щодо застосування:

- статей 37 та 41 Закону (в редакції чинній на момент виникнення спірних правовідносин) у частині визначення фактичних даних, а саме, письмових доказів, які можуть бути використані органами АМК під час розгляду заяв/справ про порушення законодавства про захист економічної конкуренції стосовно визнання дій суб`єктів господарювання порушенням законодавства про захист економічної конкуренції, передбаченого пунктом 4 частини другої статті 6, пунктом 1 статті 50 Закону, у вигляді антиконкурентних узгоджених дій, що стосуються спотворенням результатів торгів, а також, які можуть слугувати беззаперечними підставами для відкриття провадження у справі шляхом прийняття відповідного розпорядження;

- кваліфікації дій територіальних органів Комітету, в частині розгляду заяв суб`єктів господарювання про наявність ознак порушення законодавства про захист економічної, передбаченого пунктом 4 частини другої статті 6, пунктом 1 статті 50 Закону, у вигляді антиконкурентних узгоджених дій, що стосуються спотворенням результатів торгів - бездіяльністю;

- частини першої та другої статті 4, статті 279 ГПК України та частини другої статті 60 Закону (в редакції чинній на момент виникнення спірних правовідносин) та щодо оскарження відмови в розгляді справи, оформленої у форматі листа до господарського суду, якому не підвідомча справа.

4.3. Також, скаржник-2 у касаційній скарзі, на підставу оскарження судових рішень, посилається на пункт 1 частини другої статті 287 ГПК України та зазначає, що судами проігноровано правову позицію, викладену Верховним Судом у постановах: від 17.01.2023 у справі №910/19251/20 щодо визнання недійсними рішень АМК; від 17.11.2022 у справі №910/11453/21 та від 07.06.2022 №910/3603/21 щодо виконання Комітетом обов`язку щодо надання мотивованої відповіді про відмову в розгляді справ; від 02.07.2019 у справі №910/23000/17 щодо того, що відмова Комітету у відкритті справи є саме рішенням, незважаючи на те, що вона була надана скаржнику у формі листа-повідомлення; від 25.06.2019 у справі №924/1473/15 та від 15.10.2020 у справі №922/2575/19 щодо зміни предмета та підстав позову; від 27.06.2020 у справі №905/1605/19, від 12.02.2019 у справі №915/352/18, від 08.07.2019 у справі №915/756/18, від 27.08.2019 у справі №922/3685/18, від 23.04.2019 у справі №910/6538/18, від 14.03.2023 у справі №910/4518/22, від 20.04.2023 у справі №910/20438/21, 20.06.2023 у справі №910/8880/22, від 30.11.2023 у справі №922/2508/22 щодо закінчення присічного строку на оскарження рішення Комітету, незалежно від причин його пропуску заінтересованою особою, є самостійною підставою для відмови в позові про визнання недійсним рішення АМК.

5. Позиція іншого учасника справи

5.1. Позивач у відзиві на касаційну скаргу відповідача-1 заперечив проти доводів скаржника-1, зазначаючи про їх необґрунтованість, і просив відмовити у її задоволенні, а оскаржувані судові рішення залишити без змін.

6. СТИСЛИЙ ВИКЛАД ОБСТАВИН СПРАВИ, ВСТАНОВЛЕНИХ СУДАМИ ПЕРШОЇ ТА АПЕЛЯЦІЙНОЇ ІНСТАНЦІЙ

6.1. Судом першої інстанції, з яким погодився суд апеляційної інстанції встановлено, що як вбачається з матеріалів справи, 11.02.2022 Товариство звернулось до АМК із заявою за вих. №01/7326 про порушення фізичною особою-підприємцем Шеіною Лідією Олександрівною (далі - ФОП Шеіна Л.О.), фізичною особою-підприємцем Галіциною Оленою Олександрівною (далі - ФОП Галіцина О.О.) та фізичною особою-підприємцем Ільченко Іриною Миколаївною (далі - ФОП Ільченко І.М.) законодавства про захист економічної конкуренції у вигляді антиконкурентних узгоджених дій, що стосуються спотворення результатів торгів, проведених Товариством у таких процедурах закупівлі:

- « 79950000-8 Послуги з організації виставок, ярмарок і конгресів Організації серії профорієнтаційних зустрічей із школярами в сільській місцевості» за допомогою систем електронних закупівель «Prozorro» (ідентифікатор закупівлі: UA-2021-05-27-000480-c) [далі Торги-1];

- « 79950000-8 Послуги з організації виставок, ярмарок і конгресів Організації серії профорієнтаційних зустрічей для дівчат (Ladies energy club) за участі жінок - енергетиків Приватного акціонерного товариства «Національна енергетична компанія «Укренерго» за допомогою системи електронних закупівель «Prozorro» (ідентифікатор закупівлі: UA-2021-05-27-002404-b) [далі Торги-2].

6.1.1. У заяві від 11.02.2022 за вих.№01/7326 Товариство виклало власні виявлені ознаки порушення в діях ФОП Шеіної Л.О., ФОП Галіциної О.О., ФОП Ільченко І.М. законодавства про захист економічної конкуренції у вище зазначених закупівлях у вигляді антиконкурентних узгоджених дій, які негативно впливають на права Товариства, як замовника закупівлі.

6.2. Судами попередніх інстанцій встановлено, що Відділення АМК на виконання доручення від 18.02.2022 №13-09/104 АМК, розглянувши заяву Товариства від 11.02.2022 за вих.№01/7326, листом від 01.11.2022 №70-02/1-2615 повідомило позивача про те, що наразі виявлені обставини не відображають повної сукупності доказів, які свідчили б про порушення законодавства про захист економічної конкуренції у вигляді антиконкурентних узгоджених дій, які стосуються спотворення результатів торгів. Враховуючи викладене, територіальне Відділення АМК продовжить дослідження питання щодо участі у Торгах ФОП Шеіної Л.О., ФОП Галіциної О. О., ФОП Ільченко І. М. за власною ініціативою.

6.3. Також, Східне міжобласне територіальне відділення Антимонопольного комітету України зазначило, що у разі встановлення повної сукупності обставин, які можуть свідчити про порушення законодавства про захист економічної конкуренції, передбаченого пунктом 4 частини другої статті 6, пунктом 1 статті 50 Закону, у вигляді антиконкурентних узгоджених дій, що стосуються спотворення результатів торгів, Відділенням будуть вжиті заходи, передбачені чинним законодавством, про що додатково буде повідомлено Товариство.

6.4. Суд першої інстанції, з яким погодився суд апеляційної інстанції, вказали, що:

предметом позову є вимоги позивача до відповідачів:

- Відділення АМК (відповідач-2) - про визнання, викладеної в листі Голови Відділення АМК від 01.11.2022 №70-02/1-2615 відмови в розгляді заяви Товариства від 11.02.2022 №01/7326 про порушення законодавства про захист економічно конкуренції незаконною;

- АМК (відповідач-1) - про зобов`язання АМК за наслідками розгляду заяви про порушення законодавства про захист економічної конкуренції Товариства прийняти процесуальне рішення відповідно до вимог чинного законодавства України про захист економічної конкуренції;

підставами позову є обставини бездіяльності відповідачів, що полягають у порушенні порядку розгляду заяви позивача від 11.02.2022 №01/7326, зокрема, статей 3 та 7 Закону України «Про Антимонопольний комітет України», статті 7 Закону, пунктів 19-20 Правил розгляду заяв і справ про порушення законодавства про захист економічної конкуренції, затверджених розпорядженням Комітету від 19.04.1994 №5 (далі - Правила), а саме: не винесення розпорядження про початок розгляду справи чи надання відмови у розгляді заяви Товариства без прийняття відповідного процесуального рішення, що, на думку позивача, є фактичною відмовою у розгляді його заяви, що порушує його права як замовника закупівлі.

6.5. Суд апеляційної інстанції вказав, що, як правильно зазначив суд першої інстанції, за результатами розгляду заяви Товариства, відповідачем-2 мало бути прийняти одне з передбачених Законом та Правилами - про відмову у розгляді справи або про початок розгляду справи.

6.6. Суд апеляційної інстанції вважав за можливе погодитись з відповідачем-2 в тій частині, що відмова Комітету/територіального відділення АМК у розгляді справи, може бути оформлена, в тому числі, листом, що по своїй суті може бути рішенням Комітету, тобто актом індивідуальної дії, а, отже, і бути оскарженим у судовому порядку в строк передбачений статтею 60 Закону.

6.7. Суд апеляційної інстанції констатував, що рішення Комітету/територіального Відділення, не вважливо від того, в якій формі воно прийнято, має бути викладено таким чином, що усувало б двозначність у його розумінні. Зокрема, зі змісту рішення заявнику повинно бути зрозуміло яке саме рішення прийняв територіальний орган Комітету відносно його заяви про порушення законодавства про захист економічної конкуренції.

6.8. Суд апеляційної інстанції зазначив, що, однак, виходячи зі змісту листа Відділення АМК від 01.11.2022 №70-02/1-2615 та системного аналізу положень статей 7 Закону України «Про Антимонопольний комітет України», статті 36 Закону, пункту 20 Правил лист Відділення АМК, на переконання суду, не є рішенням Комітету/територіального Відділення АМК, оскільки, не містить максимально вичерпних та мотивованих аргументів як про відмову у розгляді справи, так і про початок розгляду справи про порушення законодавства про захист економічної конкуренції.

6.9. Суди попередніх інстанцій встановили, що у листі від 01.11.2022 №70-02/1-2615 відповідач-2 зазначив, що під час дослідження обставин участі ФОП Шеіної Л.О., ФОП Галіциної О.О., ФОП Ільченко І.М. у торгах Відділенням АМК направлені вимоги про надання інформації до державного підприємства «ПРОЗОРРО» від 02.09.2022 №70-02/1-1940, державного підприємства «НАЦІОНАЛЬНІ ІНФОРМАЦІЙНІ СИСТЕМИ» від 02.09.2022 №70-02/1-1941, Державної податкової служби України від 02.09.2022 №70-02/1-1942, Головного Управління Пенсійного Фонду України у Харківській області від 02.09.2022 №70-02/1-1943, ТОВ «СМАРТТЕНДЕР» від 06.10.2022 №70-02/1-2400, АТ «Комерційний Банк «ПРИВАТБАНК» від 14.10.2022 №70-02/1-2467, АТ «УНІВЕРСАЛ БАНК» від 14.10.2022 №70-02/1-2466, ТОВ «ВОЛЯ-КАБЕЛЬ» від 21.10.2022 №70-02/1-2515, до ТОВ «МАКСНЕТ» від 21.10.2022 №70-02/1-2514.

6.9.1. Також, Відділенням АМК проведено аналіз документів, завантажених учасниками Торгів в електронному вигляді до системи Prozorro для участі у Торгах. Отже, Відділенням АМК встановлено такі обставини підготовки ФОП Шеіної Л.О., ФОП Галіциної О.О., ФОП Ільченко І.М. до участі у Торгах:

1) подання тендерних пропозицій на Торги з одного авторизованого електронного майданчика «SmartTender.biz»;

2) однакові властивості електронних файлів, завантажених Учасниками для участі у Торгах;

3) зазначення один одного та одних і тих же осіб, як таких, що будуть задіяні безпосередньо у виконанні договору;

4) використання одних і тих же точок доступу до мережі Інтернет під час реєстрації в електронному кабінеті платника податків та при вході до електронного кабінету платника податків.

6.9.2. Проте, Відділенням АМК зазначено, що виявлені обставини не відображають повної сукупності доказів, які свідчили б про порушення законодавства про захист економічної конкуренції у вигляді антиконкурентних узгоджених дій, які стосуються спотворення результатів торгів.

6.9.3. Також, станом на 01.11.2022 Відділенням АМК не отримано інформацію від ТОВ «СМАРТТЕНДЕР», АТ «КОМЕРЦІЙНИЙ БАНК «ПРИВАТБАНК», АТ «УНІВЕРСАЛ БАНК», ТОВ «ВОЛЯ-КАБЕЛЬ, ТОВ «МАКСНЕТ» та відсутність інформації від зазначених суб`єктів господарювання не дозволяє зробити об`єктивні висновки щодо наявності в діях вище перелічених учасників Торгів ознак порушення законодавства про захист економічної конкуренції, передбаченого пунктом 4 частини другої статті 6, пунктом 1 статті 50 Закону, у вигляді антиконкурентних узгоджених дій, що стосуються спотворенням результатів торгів.

6.9.4. Враховуючи наведене, Відділення АМК продовжить дослідження питання щодо участі у Торгах ФОП Шеіної Л.О., ФОП Галіциної О.О., ФОП Ільченко І.М. за власною ініціативою.

6.10. Суд апеляційної інстанції вказав, що з викладеного змісту листа вбачається, що сам відповідач-2 встановив деякі ознаки, які свідчать про можливі порушення законодавства про захист економічної конкуренції, проте не прийняв рішення у вигляді розпорядження про початок розгляду справи за заявою позивача, а почав збирати інформацію та вказав, що продовжить розслідування за власною ініціативою.

6.11. Суд апеляційної інстанції вважав за можливе погодитись з твердженнями позивача, що у листі від 01.11.2022 №70-02/1-2615 Відділенням АМК не було прийнято жодного рішення передбаченого Правилами та Закону та не встановлено жодних підстав для відмови у розгляді справи або ж підстав для початку розгляду справи, у тому числі, за власною ініціативою Відділення АМК. Відтак, наведеним спростовуються твердження відповідача-2 щодо пропуску позивачем присічного строку на оскарження рішень територіального відділення Комітету, що визначений статтею 60 Закону.

6.12. Суд апеляційної інстанції вказав, що як правильно зазначив суд першої інстанції, листом від 01.11.2022 №70-02/1-2615 відповідач-2 фактично відмовив позивачу у розгляді справи за його заявою, проте вказав, що продовжить розслідування за власною ініціативою, чим допущено протиправну бездіяльність, яка полягає у не розгляді заяви Товариства від 11.02.2022 №01/7326 про порушення законодавства про захист економічної конкуренції, що стосується спотворення результатів торгів. Також, слід зауважити, що сама по собі бездіяльність є триваючим порушенням, а, отже, до таких вимог не може застосовуватися присічний строк у два місяці, встановлений спеціальним законодавством.

6.13. Доводи відповідача-1 про те, що суд першої інстанції вийшов за межі позовних вимог, судом апеляційної інстанції відхиляються, оскільки, судом першої інстанції розглянуто позов в межах заявлених позовних вимог та в межах визначених позивачем предмету та підстав позову.

7. Межі та порядок розгляду справи судом касаційної інстанції

7.1. Ухвалою Верховного Суду від 08.02.2024, зокрема, відкрито касаційне провадження у справі №910/2248/23 за касаційною скаргою АМК на підставі пунктів 1 і 3 частини другої статті 287 ГПК України.

7.2. Ухвалою Верховного Суду від 08.02.2024, зокрема, відкрито касаційне провадження у справі №910/2248/23 за касаційною скаргою Відділення АМК на підставі пунктів 1 і 3 частини другої статті 287 ГПК України.

7.3. Від відповідача-2 до Суду 13.03.2024 через підсистему «Електронний суд» надійшли додаткові пояснення до касаційної скарги.

7.4. Від позивача до Суду 14.03.2024 через підсистему «Електронний суд» надійшли додаткові пояснення у справі.

7.5. Суд протокольною ухвалою від 19.03.2024 долучив вказані пояснення з огляду на статтю 42 ГПК України до матеріалів справи, та оцінюватиме їх у межах статті 300 ГПК України.

7.6. Відповідно до частини першої статті 300 ГПК України, переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, та на підставі встановлених фактичних обставин справи перевіряє правильність застосування судом першої чи апеляційної інстанції норм матеріального і процесуального права.

7.7. Суд касаційної інстанції не має права встановлювати або вважати доведеними обставини, що не були встановлені у рішенні або постанові суду чи відхилені ним, вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими, збирати чи приймати до розгляду нові докази або додатково перевіряти докази (частина друга статті 300 ГПК України).

ПОЗИЦІЯ ВЕРХОВНОГО СУДУ

8. Джерела права та акти їх застосування. Оцінка аргументів учасників справи і висновків попередніх судових інстанцій

8.1. Суд, забезпечуючи реалізацію основних засад господарського судочинства закріплених у частини третій статті 2 ГПК України, зокрема, ураховуючи принцип рівності всіх учасників судового процесу перед законом і судом, змагальності сторін, та дотримуючись принципу верховенства права, на підставі встановлених фактичних обставин здійснює перевірку застосування судом апеляційної інстанції норм матеріального і процесуального права в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження.

8.2. Верховний Суд звертає увагу на те, що касаційне провадження у справах залежить виключно від доводів та вимог касаційної скарги, які наведені скаржником і стали підставою для відкриття касаційного провадження.

8.3. Касаційне провадження у справі відкрито, зокрема, на підставі пункту 1 частини другої статті 287 ГПК України, за змістом якого підставою касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пунктах 1, 4 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права, якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку.

8.4. При цьому самим скаржником у касаційній скарзі з огляду на принцип диспозитивності визначаються підстава, вимоги та межі касаційного оскарження, а тому тягар доказування наявності підстав для касаційного оскарження, передбачених, зокрема, пунктом 1 частини другої статті 287 ГПК України (що визначено самим скаржником), покладається на скаржника.

8.5. Отже, відповідно до положень пункту 1 частини другої статті 287 ГПК України касаційний перегляд з указаних мотивів може відбутися за наявності таких складових: (1) суд апеляційної інстанції застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права, викладеного у постанові Верховного Суду; (2) спірні питання виникли у подібних правовідносинах.

8.6. При цьому наявності самих лише висновків Верховного Суду щодо застосування норми права у певній справі не достатньо, обов`язковою умовою для касаційного перегляду судового рішення є незастосування правових висновків, які мали бути застосовані у подібних правовідносинах у справі, в якій Верховних Суд зробив висновки щодо застосування норми права, з правовідносинами у справі, яка переглядається.

8.7. Що ж до визначення подібних правовідносин, то в силу приписів статті 13 Закону України "Про судоустрій і статус суддів" Верховний Суд звертається до правової позиції Великої Палати Верховного Суду, викладеної у постанові від 12.10.2021 у справі №233/2021/19, в якій визначено критерій подібності правовідносин.

8.8. Так, Велика Палата Верховного Суду у постанові від 12.10.2021 у справі №233/2021/19 задля юридичної визначеності у застосуванні приписів процесуального закону, які зобов`язують визначати подібність правовідносин конкретизувала висновки Верховного Суду щодо тлумачення поняття "подібні правовідносини", що полягає у тому, що на предмет подібності слід оцінювати саме ті правовідносини, які є спірними у порівнюваних ситуаціях. Встановивши учасників спірних правовідносин, об`єкт спору (які можуть не відповідати складу сторін справи та предмету позову) і зміст цих відносин (права й обов`язки сторін спору), суд має визначити, чи є певні спільні риси між спірними правовідносинами насамперед за їхнім змістом. А якщо правове регулювання цих відносин залежить від складу їх учасників або об`єкта, з приводу якого вони вступають у правовідносини, то у такому разі подібність слід також визначати за суб`єктним і об`єктним критеріями відповідно. Для встановлення подібності спірних правовідносин у порівнюваних ситуаціях суб`єктний склад цих відносин, предмети, підстави позовів і відповідне правове регулювання не обов`язково мають бути тотожними, тобто однаковими.

8.9. При цьому, Велика Палата Верховного Суду зазначила, що термін "подібні правовідносини" може означати як ті, що мають лише певні спільні риси з іншими, так і ті, що є тотожними з ними, тобто такими самими, як інші. Таку спільність або тотожність рис слід визначати відповідно до елементів правовідносин. Із загальної теорії права відомо, що цими елементами є їх суб`єкти, об`єкти та юридичний зміст, яким є взаємні права й обов`язки цих суб`єктів. Отже, для цілей застосування приписів процесуального закону, в яких вжитий термін "подібні правовідносини", зокрема пункту 1 частини другої статті 287 ГПК України та пункту 5 частини першої статті 296 ГПК України таку подібність слід оцінювати за змістовим, суб`єктним та об`єктним критеріями.

8.10. З-поміж цих критеріїв змістовий (оцінювання спірних правовідносин за характером урегульованих нормами права та договорами прав і обов`язків учасників) є основним, а два інші - додатковими.

8.11. У кожному випадку порівняння правовідносин і їхнього оцінювання на предмет подібності слід насамперед визначити, які правовідносини є спірними. А тоді порівнювати права й обов`язки сторін саме цих відносин згідно з відповідним правовим регулюванням (змістовий критерій) і у разі необхідності, зумовленої цим регулюванням, - суб`єктний склад спірних правовідносин (види суб`єктів, які є сторонами спору) й об`єкти спорів.

8.12. Велика Палата Верховного Суду неодноразово зазначала, що таку подібність суд касаційної інстанції визначає з урахуванням обставин кожної конкретної справи [див. постанови від 27.03.2018 у справі №910/17999/16 (пункт 32); від 25.04.2018 у справі №925/3/17 (пункт 38); від 16.05.2018 у справі №910/24257/16 (пункт 40); від 05.06.2018 у справі №243/10982/15-ц (пункт 22); від 31.10.2018 у справі №372/1988/15-ц (пункт 24); від 05.12.2018 у справах №522/2202/15-ц (пункт 22) і №522/2110/15-ц (пункт 22); від 30.01.2019 у справі №706/1272/14-ц (пункт 22)]. Це врахування слід розуміти як оцінку подібності насамперед змісту спірних правовідносин (обставин, пов`язаних із правами й обов`язками сторін спору, регламентованими нормами права чи умовами договорів), а за необхідності, зумовленої специфікою правового регулювання цих відносин, - також їх суб`єктів (видової належності сторін спору) й об`єктів (матеріальних або нематеріальних благ, щодо яких сторони вступили у відповідні відносини).

8.13. Скаржники посилаються на низку постанов Верховного Суду, які вказані у пунктах 4.1.1, 4.1.2 та 4.3 цієї постанови, зазначаючи про те, що судами попередніх інстанцій не враховано правові висновки.

8.14. Предметом розгляду у даній справі є:

- визнання, викладеної у листі Відділення АМК інформації щодо відмови в розгляді справи про порушення законодавства про захист економічної конкуренції, незаконною;

- зобов`язання АМК за наслідками розгляду заяви про порушення законодавства про захист економічної конкуренції позивача прийняти процесуальне рішення відповідно до вимог чинного законодавства України про захист економічної конкуренції.

8.15. Предметом розгляду справи №910/4518/22 є визнання недійсним рішення АМК, відповідно до якого, зокрема, визнано, що позивач займав монопольне (домінуюче) становище на ринку послуг із відкриття та ведення карткових рахунків власників муніципальних карток "Картка киянина" у межах міста Києва й не мав жодного конкурента на цьому ринку.

8.16. Предметом розгляду справи №910/8880/22 є визнання недійсним і скасування рішення АМК, відповідно до якого визнано дії позивача порушенням, передбаченим статтею 151 Закону України "Про захист від недобросовісної конкуренції".

8.17. Предметом розгляду справи №910/4032/22 є визнання недійсним і скасування низки пунктів резолютивної частини рішення АМК про порушення законодавства про захист економічної конкуренції та накладення штрафу в частині, яка стосується позивача.

8.18. Предметом розгляду справи №910/6538/18 є визнання недійсним рішення АМК про порушення законодавства про захист економічної конкуренції та накладення штрафу.

8.19. Предметом розгляду справи №922/4646/16 є скасування рішення територіального відділення АМК про порушення законодавства про захист економічної конкуренції та накладення штрафу.

8.20. Предметом розгляду справи №905/1605/19 є скасування рішення територіального відділення АМК у частині визнання того, що позивач вчинив порушення законодавства про захист економічної конкуренції, передбачене пунктом 1 статті 50 та визначене пунктом 4 частини другої статті 6 Закону у вигляді антиконкурентних узгоджених дій, які стосуються спотворення результатів торгів, під час участі у процедурі закупівлі, та накладення на позивача штрафу.

8.21. Предметом розгляду справи №915/352/18 є визнання недійсним рішення відділення АМК про порушення законодавства про захист економічної конкуренції та накладення штрафу.

8.22. Предметом розгляду справи №915/756/18 є визнання недійсним рішення відділення АМК про порушення законодавства про захист економічної конкуренції.

8.23. Предметом розгляду справи №922/3685/18 є стягнення з відповідача штрафу та пені із зарахуванням зазначеної суми до державного бюджету України. Позов обґрунтовано посиланням на статті 17, 25 Закону України "Про Антимонопольний комітет України", статтю 56 Закону.

8.24. Предметом розгляду справи №910/20438/21 є визнання недійсним рішення АМК про порушення законодавства про захист економічної конкуренції.

8.25. Предметом розгляду справи №922/2508/22 є визнання недійсним і скасування рішення відділення АМК про порушення законодавства про захист економічної конкуренції та накладення штрафу.

8.26. Під час розгляду справ вказаних у пунктах 8.15 - 8.25 цієї постанови судами констатовано, що позивачами пропущено строк для оскарження рішення Комітету/відділення АМК, який передбачений у статті 60 Закону, що є самостійною і достатньою підставою для відмови у задоволенні позовних вимог.

8.27. Предметом розгляду справи №910/644/22 (910/1687/22) є визнання недійсним договору купівлі-продажу частки у статутному капіталі та акта приймання-передачі частини частки у статутному капіталі в межах справи про банкрутство.

8.28. Предметом розгляду справи №922/1424/14 є внесення змін до договору оренди землі.

8.29. Предметом розгляду справи №182/8343/19 є усунення перешкод у спілкуванні з дитиною, визначення способу участі у вихованні дитини.

8.30. Предметом розгляду справи №753/7476/16 є, зокрема, зобов`язання передати безкоштовно у приватну власність земельну ділянку.

8.31. Предметом розгляду справи №761/22150/19 є стягнення невиплачених за договорами банківських вкладів грошових коштів.

8.32. Скаржник-1, зазначаючи постанови, наведені у пунктах 4.1.2, 8.27 - 8.31 цієї постанови, вказував на те, що судами попередніх інстанцій застосовано статтю 243 ГПК України без врахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, які викладені у вказаних постановах Верховного Суду.

8.33. Разом з тим, з Єдиного державного реєстру судових рішень вбачається, що у справи №910/3203/21 та №910/1959/19 не перебували на розгляді у суді касаційної інстанції та відсутні постанови Верховного Суду, у тому числі від 01.02.2023 у справі №910/3203/21 та від 13.09.2022 у справі №910/1959/19.

8.34. Що ж до справ, зазначених у пунктах 8.27 - 8.31 цієї постанови, то серед них лише одна справа (№922/1424/14) містить висновки щодо застосування статті 243 ГПК України.

8.35. Як скаржник-1, так і скаржник-2 у касаційних скаргах зазначили постанову від 02.07.2019 у справі №910/23000/17.

8.35.1. Предметом розгляду справи №910/23000/17 є визнання недійсним рішення про відмову в розгляді справи за заявою позивача стосовно порушення підприємством законодавства про захист економічної конкуренції.

8.35.2. Відповідач-1 зазначив, що судом першої та апеляційної інстанцій застосовано статтю 7 Закону України «Про Антимонопольний комітет України» без врахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постановах Верховного Суду від 02.07.2019 у справі №910/23000/17, відповідно до якого позовні вимоги, які направлені на спонукання Комітету до відкриття справи за заявою, є втручанням у дискреційні повноваження АМК.

8.35.3. У свою чергу, відповідач-2 вказав, що судами проігноровано правову позицію, викладену Верховним Судом у постанові від 02.07.2019 у справі №910/23000/17 щодо того, що відмова Комітету у відкритті справи є саме рішенням, незважаючи на те, що вона була надана скаржнику у формі листа-повідомлення.

8.36. Також, Відділення АМК посилаючись на пункт 1 частини другої статті 287 ГПК України зазначив, що судами проігноровано правові позиції, викладені Верховним Судом у постановах:

від 17.01.2023 у справі №910/19251/20 щодо визнання недійсними рішень АМК;

від 17.11.2022 у справі №910/11453/21 та від 07.06.2022 №910/3603/21 щодо виконання Комітетом обов`язку щодо надання мотивованої відповіді про відмову в розгляді справ;

від 25.06.2019 у справі №924/1473/15 та від 15.10.2020 у справі №922/2575/19 щодо зміни предмета та підстав позову.

8.37. Предметом розгляду справи №910/19251/20 є визнання недійсними низки пунктів рішення АМК про порушення законодавства про захист економічної конкуренції та накладення штрафу у частині, що стосується позивачів.

8.38. Предметом розгляду справи №910/11453/21 є:

- визнання недійсним рішення державного уповноваженого АМК, оформленого листом, щодо розгляду заяви позивача стосовно можливих ознак порушення законодавства про захист від недобросовісної конкуренції в діях підприємства;

- зобов`язання АМК розглянути справу про недобросовісну конкуренцію за попереднім зверненням (матеріалами) позивача про захист прав від неправомірного використання комерційного (фірмового) найменування.

8.39. Предметом розгляду справи №910/3603/21 є скасування рішення про закриття провадження у справі, розпочатій за ознаками вчинення порушення законодавства про захист економічної конкуренції, передбаченого пунктом 3 статті 50 та абзацом сьомим частини другої статті 15 Закону, у вигляді антиконкурентних дій органу влади шляхом надання виробникам електричної енергії, які працюють за ціновими заявками, переваг, які ставлять їх у привілейоване становище стосовно конкурентів, що може призвести до спотворення конкуренції на ринках електричної енергії.

8.40. Предметом розгляду справи №924/1473/15 є визнання недійсним і скасування в частині рішення міськради про затвердження документації із землеустрою, передачу земельних ділянок у власність та користування.

8.41. Предметом розгляду справи №922/2575/19 є:

- скасування реєстраційної дії приватного нотаріуса про проведення державної реєстрації юридичної особи (об`єднання співвласників багатоквартирного будинку) в Єдиному держаному реєстрі юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань;

- зобов`язання приватного нотаріуса внести до Єдиного держаного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань запис щодо скасування державної реєстрації юридичної особи (об`єднання співвласників багатоквартирного будинку).

8.42. Верховний Суд виходить з того, що справи №910/4518/22, №910/8880/22, №910/4032/22, №910/6538/18, №922/4646/16, №910/23000/17, №910/19251/20, №910/11453/21, №910/3603/21, №905/1605/19, №915/352/18, №915/756/18, №922/3685/18, №910/20438/21, №922/2508/22 і дана справа є схожими в частині, що стосується предмету позову (визнання недійсним рішення АМК, у тому числі, рішення оформленого листом), за однаковим нормативно-правовим регулюванням спірних правовідносин, а саме приписи Закону у контексті статті 60 в частині присічного строку.

8.43. Що ж до решти справ, визначених скаржниками та наведених вище, то у контексті змістовного критерію вказані справи та дана справа не містять ознак подібності, враховуючи предмет розгляду, характер спірних правовідносин, їх нормативно-правове врегулювання, підстави виникнення, тощо.

8.44. Верховний Суд виходить з того, що неврахуванням висновку Верховного Суду є саме неврахування висновку щодо застосування норми права, а не будь-якого висновку, зробленого судом касаційної інстанції в обґрунтування мотивувальної частини постанови. Неврахування висновку Верховного Суду щодо застосування норми права, зокрема, має місце тоді, коли суд апеляційної інстанції, посилаючись на норму права, застосував її інакше (не так, в іншій спосіб витлумачив тощо), ніж це зробив Верховний Суд в іншій справі.

8.45. Слід зазначити, що касаційне провадження у даній справі також відкрито за касаційними скаргами відповідачів на підставі пункту 3 частини другої статті 287 ГПК України.

8.46. Так, скаржник-1 вказує, що на момент подання касаційної скарги відсутній висновок Верховного Суду щодо застосування пункту 7 частини першої статті 20 «Справи, що відносяться до юрисдикції господарських судів», статті 27 «Пред`явлення позову за місцезнаходженням чи місцем проживання відповідача», пункту 4 частини другої статті 43 «Неприпустимість зловживання процесуальними правами» ГПК України, а саме щодо безпідставного залучення Комітету в якості співвідповідача під час оскарження рішень територіального відділення АМК з метою зміни територіальної підсудності.

8.47. У свою чергу, скаржник-2 зазначає, що відсутній висновок Верховного Суду щодо застосування:

- статей 37 «Початок розгляду справи» та 41 «Забезпечення доказів» Закону (в редакції чинній на момент виникнення спірних правовідносин) у частині визначення фактичних даних, а саме, письмових доказів, які можуть бути використані органами АМК під час розгляду заяв/справ про порушення законодавства про захист економічної конкуренції стосовно визнання дій суб`єктів господарювання порушенням законодавства про захист економічної конкуренції, передбаченого пунктом 4 частини другої статті 6 «Антиконкурентні узгоджені дії суб`єктів господарювання», пунктом 1 статті 50 «Порушення законодавства про захист економічної конкуренції» Закону, у вигляді антиконкурентних узгоджених дій, що стосуються спотворенням результатів торгів, а також, які можуть слугувати беззаперечними підставами для відкриття провадження у справі шляхом прийняття відповідного розпорядження;

- кваліфікації дій територіальних органів Комітету, в частині розгляду заяв суб`єктів господарювання про наявність ознак порушення законодавства про захист економічної, передбаченого пунктом 4 частини другої статті 6 «Антиконкурентні узгоджені дії суб`єктів господарювання», пунктом 1 статті 50 «Порушення законодавства про захист економічної конкуренції» Закону, у вигляді антиконкурентних узгоджених дій, що стосуються спотворенням результатів торгів - бездіяльністю;

- частини першої та другої статті 4 «Право на звернення до господарського суду», статті 279 «Підстави для скасування судового рішення і направлення справи для розгляду до іншого суду першої інстанції за встановленою підсудністю» ГПК України та частини другої статті 60 Закону «Оскарження рішень органів Антимонопольного комітету України» (в редакції чинній на момент виникнення спірних правовідносин) та щодо оскарження відмови в розгляді справи, оформленої у форматі листа до господарського суду, якому не підвідомча справа.

8.48. Відповідно до приписів пункту 3 частини третьої статті 287 ГПК України підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пунктах 1, 4 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права у випадку якщо відсутній висновок Верховного Суду щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах.

8.49. Отже, по-перше, слід з`ясувати відсутність висновку Верховного Суду щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах, а по-друге, наявність/відсутність подібності правовідносин та наявність/відсутність неправильного застосування судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

8.50. Слід зазначити, що висновки Верховного Суду стосовно питання застосування положень Закону та ГПК України, означених у пункті 8.47 та 8.48 цієї постанови, у контексті спірних правовідносин, враховуючи предмет розгляду даної справи, відсутні.

8.51. Отже, з огляду на відсутність таких висновків, необхідно з`ясувати наявність або відсутність неправильного застосування судами попередніх інстанцій норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

8.52. Верховний Суд виходить з того, що неправильним застосуванням норм матеріального права вважається: неправильне тлумачення закону, або застосування закону, який не підлягає застосуванню, або незастосування закону, який підлягав застосуванню (частина третя статті 311 ГПК України).

8.53. Антимонопольний комітет України є державним органом із спеціальним статусом, метою діяльності якого є забезпечення державного захисту конкуренції у підприємницькій діяльності та у сфері державних закупівель (частина перша статті 1 Закону України "Про Антимонопольний комітет України"), основними завданнями якого є, зокрема, участь у формуванні та реалізації конкурентної політики в частині здійснення державного контролю за дотриманням законодавства про захист економічної конкуренції на засадах рівності суб`єктів господарювання перед законом та пріоритету прав споживачів, запобігання, виявлення і припинення порушень законодавства про захист економічної конкуренції.

8.54. Антимонопольний комітет України будує свою діяльність на принципах:

- законності;

- гласності;

- захисту конкуренції на засадах рівності фізичних та юридичних осіб перед законом та пріоритету прав споживачів (стаття 4 Закону України "Про Антимонопольний комітет України", тут і далі закон у редакції чинній на момент виникнення спірних правовідносин).

8.55. У силу приписів частини першої статті 7 Закону України "Про Антимонопольний комітет України" у сфері здійснення контролю за дотриманням законодавства про захист економічної конкуренції Антимонопольний комітет України має повноваження, зокрема: (1) розглядати заяви і справи про порушення законодавства про захист економічної конкуренції та проводити розслідування за цими заявами і справами; (2) приймати передбачені законодавством про захист економічної конкуренції розпорядження та рішення за заявами і справами, перевіряти та переглядати рішення у справах, надавати висновки щодо кваліфікації дій відповідно до законодавства про захист економічної конкуренції; (3) розглядати справи про адміністративні правопорушення, приймати постанови та перевіряти їх законність та обґрунтованість.

8.56. Державний уповноважений Антимонопольного комітету України має, зокрема, такі повноваження:

- розглядати заяви і справи про порушення законодавства про захист економічної конкуренції, про надання дозволу, надання попередніх висновків стосовно узгоджених дій, концентрації, приймати розпорядження про початок розгляду справи або надавати мотивовану відповідь про відмову в розгляді справи, проводити, організовувати розслідування або дослідження за цими заявами і справами, закривати провадження у цих справах незалежно від їх підвідомчості іншим органам Антимонопольного комітету України, вносити, передавати їх в установленому Антимонопольним комітетом України порядку на розгляд цих органів для прийняття рішення;

2) приймати передбачені законодавством про захист економічної конкуренції розпорядження та рішення, надавати попередні висновки стосовно узгоджених дій (пункти 1, 2 частини першої статті 16 Закону України «Про Антимонопольний комітет України»).

8.57. Відповідно до частини першої та другої статті 12 Закону України «Про Антимонопольний комітет України» для реалізації завдань, покладених на Антимонопольний комітет України, в Автономній Республіці Крим, областях, містах Києві і Севастополі утворюються територіальні відділення Антимонопольного комітету України, повноваження яких визначаються Комітетом у межах його компетенції. У разі необхідності можуть утворюватись міжобласні територіальні відділення.

Повноваження територіальних відділень Антимонопольного комітету України визначаються цим Законом, іншими актами законодавства. Повноваження територіального відділення Антимонопольного комітету України не можуть виходити за межі повноважень Антимонопольного комітету України, визначених законом.

8.58. Голова територіального відділення Антимонопольного комітету України має, зокрема, такі повноваження:

- проводити, організовувати розслідування за заявами про порушення законодавства про захист економічної конкуренції, дослідження за заявами про надання дозволу, попередніх висновків стосовно узгоджених дій, що підвідомчі адміністративним колегіям територіального відділення, а за дорученням Голови чи органів Антимонопольного комітету України - розслідування за заявами і справами про порушення законодавства про захист економічної конкуренції, дослідження за заявами і справами про надання дозволу на узгоджені дії, концентрацію, підвідомчими цим органам;

- приймати передбачені законодавством про захист економічної конкуренції розпорядження (пункти 1, 2 частини першої статті 17 Закону України «Про Антимонопольний комітет України»).

8.59. Відповідно до частини п`ятої статті 12 Закону України «Про Антимонопольний комітет України» територіальне відділення Антимонопольного комітету України підконтрольне та підзвітне Антимонопольному комітету України.

8.60. Зі змісту оскаржуваних судових рішень вбачається, що судами попередніх інстанцій встановлено, що Товариство звернулося саме до АМК, який, у свою чергу, дав доручення Відділенню АМК, що і направило позивачу листа від 01.11.2022 №70-02/1-2615.

8.61. Верховний Суд звертається до рішення Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ) у справі «Ireland v. the United Kingdom» (Ірландія проти Сполученого Королівства, від 18.01.1978, § 154), в якому останній вказав, що судові рішення, насправді, слугують не лише для вирішення справ у Суді, а і в загалом для того, щоб пояснити, забезпечити й удосконалити норми, визначені Конвенцією про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція), сприяючи таким чином виконанню державами своїх зобов`язань як учасників Конвенції.

8.62. Верховний Суд неодноразово вказував на те, що господарські суди у розгляді справ про визнання недійсними рішень АМК не повинні перебирати на себе не притаманні суду функції, які здійснюються виключно органами АМК, але при цьому зобов`язані перевіряти правильність застосування органами АМК відповідних правових норм (правова позиція, викладена у низці постанов Верховного Суду, у тому числі, в постанові Великої Палати Верховного Суду від 02.07.2019 у справі №910/23000/17).

8.63. Водночас Велика Палата Верховного Суду зазначила, що дискреційні повноваження не повинні використовуватися органом свавільно, а суд повинен мати можливість переглянути рішення, прийняті на підставі реалізації цих дискреційних повноважень, що є запобіжником щодо корупції та свавільних рішень в умовах максимально широкої дискреції державного органу (пункт 75 постанови від 02.07.2019 у справі №910/23000/17).

8.64. Згідно з Рекомендаціями Комітету Міністрів Ради Європи № К(80)2 стосовно здійснення адміністративними органами влади дискреційних повноважень, прийнятої Комітетом Міністрів 11.03.1980, під дискреційними повноваженнями слід розуміти повноваження, які адміністративний орган, приймаючи рішення, може здійснювати з певною свободою розсуду, тобто, коли такий орган може обирати з кількох юридично допустимих рішень те, яке він вважає найкращим за даних обставин.

8.65. Верховний Суд зазначає, що у пункті 45 Доповіді Венеціанської комісії щодо Верховенства права, серед іншого, зазначено, що «Потреба у визначеності не означає, що органові, який ухвалює рішення, не повинні надаватись дискреційні повноваження (де це необхідно) за умови наявності процедур, що унеможливлюють зловживання ними. У цьому контексті закон (a law), яким надаються дискреційні повноваження певному державному органові, повинен вказати чітко і зрозуміло на обсяг такої дискреції. Не відповідатиме верховенству права, якщо надана законом виконавчій владі дискреція матиме характер необмеженої влади. Отже, закон повинен вказати на обсяг будь-якої такої дискреції та на спосіб її здійснення із достатньою чіткістю, аби особа мала змогу відповідним чином захистити себе від свавільних дій».

8.66. Верховний Суд, при цьому вказує і на пункт 47, в якому Венеціанська комісія корелювала ці вимоги із зверненням до законодавчого органу: «…парламентові не може бути дозволено зневажати основоположні права людини внаслідок ухвалення нечітких законів. Цим досягається істотно важливий юридичний захист особи супроти держави та її органів і посадових осіб».

8.67. Рекомендації Комітету Міністрів Ради Європи, Венеційської комісії хоч формально і не мають обов`язкового характеру, однак вони є дуже важливими для національної практики, зокрема, для надання змістовного тлумачення.

8.68. У законодавстві України визначення поняття «дискреційні повноваження» наведено в Методології проведення антикорупційної експертизи, затвердженої наказом Міністерства юстиції України від 24.04.2017 №1395/5. Так дискреційні повноваження - це сукупність прав та обов`язків органів державної влади та місцевого самоврядування, осіб, уповноважених на виконання функцій держави або місцевого самоврядування, що надають можливість на власний розсуд визначити повністю або частково вид і зміст управлінського рішення, яке приймається, або можливість вибору на власний розсуд одного з декількох варіантів управлінських рішень, передбачених нормативно-правовим актом, проектом нормативно-правового акта.

8.69. Конституційний Суд України визнає за органом публічної влади право на певні дискреційних повноваження у прийнятті рішень, та застерігає, що «цей механізм повинен забезпечувати, з одного боку, захист особи від свавільного втручання органів державної влади у її права і свободи, а з другого - наявність можливості у особи передбачати дії цих органів» (абзац третій підпункту 2.4 пункту 2 мотивувальної частини Рішення від 08.06.2016 №3-рп/2016).

8.70. Верховний Суд виходить з того, що законодавче регулювання не є і не може бути всеосяжним за формою та змістом. Відтак, під час здійснення органом своїх повноважень наявність у нього певної міри розсуду є допустимою та належною. Попри це, межі дискреційних повноважень такого органу не можуть бути неоглядними. Міра такого розсуду повинна бути мінімально достатньою, зокрема, з метою уникнення порушення нормативно-правових приписів та запобіганню зловживання.

8.71. З позиції гарантування основоположних прав людини, надання дискреційних повноважень органам обсяг яких не має чітко визначених меж було б несумісним з принципом верховенства права, як одним з основних принципів демократичного суспільства, гарантованих Конвенцією і Конституцією України.

8.72. Верховний Суд звертається до рішення ЄСПЛ у справі «Рисовський проти України» [заява №29979/04, прийняте 20.10.2011, набуло статусу остаточного 20.01.2012].

8.72.1. У пункті 70 ЄСПЛ вказав таке: «Суд підкреслює особливу важливість принципу «належного урядування». Він передбачає, що у разі, коли йдеться про питання загального інтересу, зокрема, якщо справа впливає на такі основоположні права людини, як майнові права, державні органи повинні діяти вчасно та в належний і якомога послідовніший спосіб (див. рішення у справах «Беєлер проти Італії» [ВП] (Beyeler v. Italy [GC]), заява № 33202/96, п. 120, ECHR 2000-I, «Онер`їлдіз проти Туреччини» [ВП] (Oneryildiz v. Turkey [GC]), заява №48939/99, п. 128, ECHR 2004-XII, «Megadat.com S.r.l. проти Молдови» (Megadat.com S.r.l. v. Moldova), заява №21151/04, п. 72, від 8 квітня 2008 року, і «Москаль проти Польщі» (Moskal v. Poland), заява №10373/05, п. 51, від 15 вересня 2009 року). Зокрема, на державні органи покладено обов`язок запровадити внутрішні процедури, які посилять прозорість і ясність їхніх дій, мінімізують ризик помилок (див., наприклад, рішення у справах «Лелас проти Хорватії» (Lelas v. Croatia), заява №55555/08, п. 74, від 20 травня 2010 року, і «Тошкуце та інші проти Румунії» (Toscuta and Others v. Romania), заява №36900/03, п. 37, від 25 листопада 2008 року) і сприятимуть юридичній визначеності у цивільних правовідносинах, які зачіпають майнові інтереси (див. зазначені вище рішення у справах «Онер`їлдіз проти Туреччини» (Oneryildiz v. Turkey), п. 128, та «Беєлер проти Італії» (Beyeler v. Italy), п. 119)».

8.72.2. Отже, принцип «належного урядування» покладає обов`язок на орган діяти вчасно та в належний і якомога послідовніший спосіб, запровадити внутрішні процедури, які посилять прозорість і ясність їхніх дій, мінімізують ризик помилок і сприятимуть юридичній визначеності у цивільних правовідносинах, які зачіпають майнові інтереси.

8.73. З огляду на викладене, Верховний Суд зазначає, що принцип «належного урядування» має надзвичайно важливе значення для забезпечення правовладдя в Україні. Неухильне дотримання основних складових принципу «належного урядування» забезпечує прийняття суб`єктами легітимних, справедливих та досконалих рішень. Крім того, принцип «належного урядування» підкреслює те, що між особою та державою повинні бути вибудовані саме публічно-сервісні відносини, у яких інституції та процеси служать всім членам суспільства.

8.74. Верховний Суд висновує, що дискреційні повноваження Антимонопольного комітету України мають узгоджуватися з конституційним принципом верховенства права, та такими його елементами, як юридична визначеність та заборона свавілля.

8.75. Верховний Суд виходить з того, що при реалізації дискреційного повноваження суб`єкт зобов`язаний поважати основоположні права особи, додержуватися: конституційних принципів; принципів реалізації відповідної владної управлінської функції; принципів здійснення дискреційних повноважень; змісту публічного інтересу; положень власної компетенції; вказівок, викладених у інтерпретаційних актах; фахових правил, закріплених у нормативних актах; адміністративної практики; судової практики; процедурних вимог.

8.76. Ураховуючи статтю 19 Конституції України, статтю 6 Конвенції, вказані рішення ЄСПЛ, приписи Закону, Закону України «Про Антимонопольний комітет України», Верховний Суд вважає, що під час прийняття рішення Комітет має переслідувати лише ту мету, задля якої його наділено такими повноваженнями; дотримуватись принципу об`єктивності й безсторонності, враховуючи лише ті чинники, які стосуються конкретної справи; дотримуватися принципу рівності перед законом, не допускаючи несправедливої дискримінації; забезпечувати належну рівновагу між несприятливими наслідками, які його рішення може мати для прав, свобод чи інтересів осіб, та переслідуваною при цьому метою; приймати своє рішення в межах строку, прийнятного під кутом зору питання, яке вирішується; забезпечувати послідовне застосування загальних нормативно-правових приписів з одночасним врахуванням конкретних обставин кожної справи, пропорційності, розумності строку, обґрунтованості.

8.77. Критеріями судового контролю за реалізацією дискреційних повноважень є: критерії перевірки діяльності такого суб`єкта, зокрема, мета, з якою дискреційне повноваження надано, об`єктивність дослідження доказів у справі, принцип рівності перед законом, безсторонність; публічний інтерес, задля якого дискреційне повноваження реалізується; зміст конституційних прав та свобод особи; якість викладення у дискреційному рішенні доводів, мотивів його прийняття.

8.78. Суд не наділений повноваженнями втручатися у вільний розсуд (дискрецію) Антимонопольного комітету України поза межами перевірки за критеріями, визначеними у статті 19 Конституції України та статті 59 Закону.

8.79. Завдання правосуддя полягає не у забезпеченні ефективності державного управління, а в гарантуванні дотримання вимог права, інакше порушується принцип розподілу влади. Принцип розподілу влади не допускає надання суду адміністративно-дискреційних повноважень - єдиним критерієм здійснення правосуддя є право. Тому завданням суду є контроль за легітимністю прийняття рішень. Суд не може підміняти інший орган державної влади та перебирати на себе повноваження щодо вирішення питань, які законодавством віднесені до компетенції цього органу.

8.80. Відтак, судова практика ЄСПЛ щодо правозастосування статті 6 Конвенції у контексті питання необхідного обсягу судового контролю встановлює загальну рамку, в межах якої дискреційна влада може здійснюватися і юридично контролюватися.

8.81. Критеріями перевірки законності оспорюваного рішення є конституційні положення про те, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України (формальний критерій), а складові принципу верховенства права дають суду підстави досліджувати зміст ухваленого рішення (сутнісний критерій) на предмет відповідності легітимній меті, недискримінації, пропорційності тощо.

8.82. Верховний Суд висновує, що дискреція не є довільною; вона завжди здійснюється відповідно до закону (права), оскільки, згідно з частиною другої статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України

8.83. З огляду на викладене, доводи про те, що АМК у даній справі є неналежним відповідачем не знайшли свого підтвердження, ураховуючи також і таке:

- позовну вимогу пред`явлену саме до АМК [зобов`язання АМК за наслідками розгляду заяви Товариства прийняти процесуальне рішення відповідно до вимог чинного законодавства України про захист економічної конкуренції],

- саме до Комітету звернулося Товариство з листом, у якому повідомлено про вчинення антиконкурентних узгоджених дій;

- Відділення АМК підконтрольне та підзвітне Комітету (частина п`ята статті 12 Закону України «Про Антимонопольний комітет України»), якому АМК надало доручення на розгляд заяви позивача.

8.84. Що ж до решти узагальнених доводів касаційних скарг відповідачів, то слід зазначити таке.

8.85. Відповідно до приписів Правил, у редакції, що діяла на момент виникнення спірних правовідносин:

- ці Правила визначають окремі особливості порядку розгляду заяв, справ про порушення законодавства про захист економічної конкуренції, у тому числі про захист від недобросовісної конкуренції (далі - порушення законодавства про захист економічної конкуренції, порушення) органами Антимонопольного комітету України відповідно до Закону України "Про захист економічної конкуренції", Закону України "Про захист від недобросовісної конкуренції", Закону України "Про Антимонопольний комітет України" та встановлюють порядок перевірки та перегляду рішень органів Комітету в цих справах і діють до прийняття відповідних актів законодавства (пункт 1);

- особами, які мають право подавати заяву відповідно до абзацу другого частини першої статті 36 Закону України "Про захист економічної конкуренції" або частини першої статті 28 Закону України "Про захист від недобросовісної конкуренції", є суб`єкти господарювання - конкуренти, постачальники чи покупці відповідача та інші фізичні та юридичні особи, які можуть підтвердити, що дії чи бездіяльність відповідача, визначені зазначеними законами як порушення законодавства про захист економічної конкуренції, можуть безпосередньо і негативно вплинути на їхні права. Такі заяви мають відповідати вимогам, викладеним у пункті 18 цих Правил (абзац третій пункту 17);

- заяви осіб, які не мають права їх подавати згідно з абзацом третім цього пункту, органами Комітету не розглядаються, що не є перешкодою для проведення у разі необхідності за власною ініціативою органів Комітету розслідування щодо фактів, викладених у такій заяві (абзац четвертий пункту 17);

- заява подається в письмовій формі й повинна містити, зокрема, виклад обставин, якими заявник обґрунтовує свої вимоги, обґрунтування того, яким чином права заявника порушуються внаслідок дій чи бездіяльності відповідача, визначених законом як порушення законодавства про захист економічної конкуренції. До заяви додаються наявні у заявника документи та інші матеріали, що підтверджують викладені у заяві обставини (пункт 18);

- у разі не виявлення ознак порушення законодавства про захист економічної конкуренції державний уповноважений відмовляє у розгляді справи, про що письмово повідомляється заявнику (пункт 20);

- у разі виявлення ознак порушення законодавства про захист економічної конкуренції, за наявності підстав, передбачених законом, зокрема частиною третьою статті 46 Закону України "Про захист економічної конкуренції", провадження у справі не розпочинається. Заявнику може бути відмовлено у розгляді справи на підставі частини другої статті 36 Закону України "Про захист економічної конкуренції", коли дії чи бездіяльність, що містять ознаки порушення законодавства про захист економічної конкуренції, не мають відчутного впливу на умови конкуренції на ринку (пункт 20-1).

8.86. Відповідно до частини першої статті 37 Закону у разі виявлення ознак порушення законодавства про захист економічної конкуренції, в тому числі наслідків такого порушення, органи Антимонопольного комітету України приймають розпорядження про початок розгляду справи.

8.87. Отже, органи АМК за результатом розгляду заяви про вчинення, зокрема, антиконкурентних узгоджених дій, наділені повноваженнями (1) відмовити у розгляді справи, про що письмово повідомляється заявнику, або (2) прийняти рішення про початок розгляду справи.

8.88. Верховний Суд виходить з того, що у даному конкретному випадку, Відділенням АМК було надіслано Товариству лист від 01.11.2022 №70-25/1-2615, якому судами попередніх інстанцій надано неоднозначну оцінку. Втім, вагомим і ключовим, таким, що вливає на результат вирішення спору є саме надання остаточної та безальтернативної оцінки змісту вказаного листа.

8.89. Так, судами попередніх інстанцій вказано, зокрема, таке:

- виходячи зі змісту листа Відділення АМК від 01.11.2022 №70-02/1-2615 та системного аналізу положень статей 7 Закону України «Про Антимонопольний комітет України», статті 36 Закону, пункту 20 Правил лист Відділення АМК, на переконання суду, не є рішенням Комітету/територіального Відділення АМК, оскільки, не містить максимально вичерпних та мотивованих аргументів як про відмову у розгляді справи, так і про початок розгляду справи про порушення законодавства про захист економічної конкуренції;

- з викладеного змісту листа вбачається, що сам відповідач-2 встановив деякі ознаки, які свідчать про можливі порушення законодавства про захист економічної конкуренції, проте не прийняв рішення у вигляді розпорядження про початок розгляду справи за заявою позивача, а почав збирати інформацію та вказав, що продовжить розслідування за власною ініціативою;

- суди погодилися з твердженнями позивача, що у листі від 01.11.2022 №70-02/1-2615 Відділенням АМК не було прийнято жодного рішення передбаченого Правилами та Законом і не встановлено жодних підстав для відмови у розгляді справи або ж підстав для початку розгляду справи, у тому числі, за власною ініціативою Відділення АМК. Відтак, наведеним спростовуються твердження відповідача-2 щодо пропуску позивачем присічного строку на оскарження рішень територіального відділення Комітету, що визначений статтею 60 Закону;

- листом від 01.11.2022 №70-02/1-2615 відповідач-2 фактично відмовив позивачу у розгляді справи за його заявою, проте вказав, що продовжить розслідування за власною ініціативою, чим допущено протиправну бездіяльність, яка полягає у не розгляді заяви Товариства від 11.02.2022 №01/7326 про порушення законодавства про захист економічної конкуренції, що стосується спотворення результатів торгів. Також, слід зауважити, що сама по собі бездіяльність є триваючим порушенням, а, отже, до таких вимог не може застосовуватися присічний строк у два місяці, встановлений спеціальним законодавством.

8.90. Верховний Суд виходить з того, що дискреція (адміністративний/процесуальний розсуд) є юридичною конструкцією, завдяки якій вирішується низка важливих завдань, центральними з яких є забезпечення справедливої, ефективної та орієнтованої на індивідуальні потреби особи правозастосовної діяльності органів влади та будучи видом повноваження органу, надає останньому певний простір, оскільки, він може здійснювати вибір між декількома допустимими під кутом зору закону (права) рішеннями. Він може діяти або не діяти, а коли він діє, то обирає один або декілька з можливих варіантів дій.

8.91. Дискреція не є довільною; вона завжди здійснюється відповідно до закону (права), оскільки згідно з частиною другою статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

8.92. Зв`язаність дискреції органу законом (правом) робить можливим здійснення судами перевірки рішень (дій), прийнятих органом внаслідок реалізації дискреційних повноважень.

8.93. Судова практика ЄСПЛ щодо статті 6 (1) Конвенції (з питань необхідного обсягу судового контролю) встановлює загальну рамку, в межах якої дискреційна влада може здійснюватися і юридично контролюватися. Рекомендації Комітету Міністрів Ради Європи, Венеційської комісії хоч формально і не мають обов`язкового характеру, однак вони є дуже важливими для національної практики, зокрема, для надання змістовного тлумачення.

8.94. У практиці ЄСПЛ вироблено низку принципів і тестів, які дають судам орієнтири під час судового контролю за реалізацією дискреційних повноважень органами.

8.95. Дискреція зазвичай не є абсолютним повноваженням (правом). Обов`язковою умовою для її застосування є зв`язаність дискреції нормативними актами, що, як наслідок, виключає існування «вільного розсуду» або розсуду за межами закону (права). Орган влади має (= зобов`язаний) здійснювати свою дискрецію відповідно до мети і наданих повноважень та дотримуватися меж дискреції, передбачених законом. Якщо орган влади не виконує цих юридичних зобов`язань, він діє «з помилковим застосуванням дискреції» і, отже, протиправно.

8.96. Безпосередній вміст документа, який надходить від органу АМК належить до дискреційних повноважень органу АМК, водночас дискреційні повноваження не повинні використовуватися органом свавільно, а суд повинен мати можливість переглянути рішення, прийняті на підставі реалізації цих дискреційних повноважень, що є запобіжником щодо корупції та свавільних рішень в умовах дискреційних повноважень державного органу. Суд виходить з того, що, з`ясовуючи зміст документа, який судом/судами досліджується та оцінюється, необхідно виходити з його буквального та логічного змісту, адже, форма не може превалювати над змістом такого документа.

8.97. Отже, як суд першої інстанції, так і суд апеляційної інстанції, встановили, що оскаржений лист Відділення АМК не є рішенням Комітету/територіального Відділення АМК, а тому відсутні підстави для відмови у задоволенні позову, з огляду на приписи статті 60 Закону, проте, в подальшому вказали, що вказаним листом відповідач-2 фактично відмовив позивачу у розгляді справи за його заявою.

8.98. Втім, такі висновки судів попередніх інстанцій є взаємовиключними, оскільки, неможливо одночасно констатувати неприйняття відповідного рішення (відмова або початок розгляду справи), і саме на підставі відсутності такого рішення не застосовувати приписи статті 60 Закону (присчіний двомісячний строк на оскарження рішення), а в подальшому однозначно розцінити такий лист як відмову.

8.99. Верховний Суд виходить з того, що якщо господарські суди під час розгляду справи встановлюють саме бездіяльність органів АМК, що полягає у тому, що АМК/відділення АМК не приймає рішення про відмову або про початок розгляду справи, а натомість надсилає листа, зі змісту якого не вбачається чіткої відмови, а є інформація про те, що тепер АМК/відділення АМК продовжує дослідження питання за власною ініціативою, то такий лист може бути підтвердженням того, що на даний момент відсутнє рішення визначене законом, яке в силу статті 59 Закону може бути оскаржено, однак, є всі підстави для захисту прав позивача шляхом зобов`язання АМК за наслідками розгляду відповідної заяви про порушення законодавства про захист економічної конкуренції прийняти процесуальне рішення згідно вимог чинного законодавства.

8.100. Слід зазначити, що під час касаційного розгляду, позивач вказав, що, отримавши лист від 01.11.2022 №70-02/1-2615 без будь-яких висновків відповідача-2 по суті заяви, не міг його розцінити, ні як бездіяльність відповідача, ані як рішення про відмову в розгляді справи. Позивачем сприйнято даний лист як повідомлення про продовження встановлення обставин у справі, а саме отримання відповідачем-2 відповідей на запити від ТОВ «Смарттендер», АТ «Комерційний банк «Приват Банк», АТ «Універсал Банк», ТОВ «Воля-Кабель», ТОВ «Макснет», без яких, як зазначено в листі, відповідач-2 не може зробити об`єктивних висновків.

8.101. У свою чергу, Відділення АМК виснуває, що листом надало Товариству відповідь про відмову у розгляді справи.

8.102. Верховний Суд звертає увагу на помилкове тлумачення правових позицій органами АМК про те, що в них Верховний Суд вказував, що АМК має право викладати відмову саме у формі листа, а не у визначених законом формах (розпорядження/рішення).

8.103. Отже, для вирішення даного спору відповідно до закону судам необхідно надати належну правову кваліфікацію спірним правовідносинам, перевірити доводи та докази, а також вагомі (визначальні) аргументи сторін у справі, дати їм належну правову оцінку, у тому числі, стосовно змісту листа та його сприйняттю саме адресатом, і в залежності від встановленого, прийняти законне та обґрунтоване судове рішення.

8.104. Відповідно до положень статті 236 ГПК України законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права; обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи.

8.105. Згідно з частиною першою статті 237 ГПК України при ухваленні рішення суд вирішує такі питання: 1) чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) яку правову норму належить застосувати до цих правовідносин; 4) чи слід позов задовольнити або в позові відмовити; 5) як розподілити між сторонами судові витрати; 6) чи є підстави для скасування заходів забезпечення позову.

8.106. У мотивувальній частині рішення зазначаються, зокрема, мотивована оцінка кожного аргументу, наведеного учасниками справи, щодо наявності чи відсутності підстав для задоволення позову, крім випадку, якщо аргумент очевидно не відноситься до предмета спору, є явно необґрунтованим або неприйнятним з огляду на законодавство чи усталену судову практику (пункт 5 частини четвертої статті 238 ГПК України).

8.107. Відповідно до статті 86 ГПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність (стаття 76 ГПК України), допустимість (стаття 77 ГПК України), достовірність (стаття 78 ГПК України) кожного доказу окремо, а також вірогідність (стаття 79 ГПК України) і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

8.108. Відповідно до статті 79 ГПК України наявність обставини, на яку сторона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, вважається доведеною, якщо докази, надані на підтвердження такої обставини, є більш вірогідними, ніж докази, надані на її спростування. Питання про вірогідність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.

8.109. Верховний Суд в силу імперативних положень частини другої статті 300 ГПК України позбавлений права самостійно досліджувати, перевіряти та переоцінювати докази, самостійно встановлювати по-новому фактичні обставини справи, певні факти або їх відсутність.

8.110. З огляду на викладене доводи касаційних скарг частково знайшли своє підтвердження, наявні підстави для скасування оскаржуваних судових рішень і передачі справи на новий розгляд до суду першої інстанції.

8.111. Верховний Суд вважає не прийнятними доводи, викладені у відзиві на касаційну скаргу АМК і додаткових поясненнях у справі позивача, з огляду на вказані вище висновки Верховного Суду, наведені у цій постанові.

8.112. Верховний Суд, вважає за необхідне також відмітити, що судами попередніх інстанцій допущено порушення норм процесуального права (статті 46, 162, 238 ГПК України), оскільки, позивачем було заявлено вимогу до АМК щодо зобов`язання Комітету за наслідками розгляду заяви Товариства прийняти процесуальне рішення відповідно до вимог чинного законодавства України про захист економічної конкуренції, натомість суд першої інстанції, з яким погодився суд апеляційної інстанції вирішив зобов`язати АМК (або АМК в особі територіальних відділень за відповідним дорученням) за наслідками розгляду заяви про порушення законодавства про захист економічної конкуренції Товариства прийняти процесуальне рішення згідно вимог чинного законодавства про захист економічної конкуренції.

8.113. Верховним Судом неодноразово висловлювалася правова позиція, що є сталою та послідовною, відповідно до якої предметом позову є безпосередньо матеріально-правова вимога позивача до відповідача, щодо якої особа звертається до суду за захистом своїх прав чи інтересів, а предметом спору є об`єкт спірних правовідносин, матеріально-правовий об`єкт, з приводу якого виник правовий конфлікт між позивачем та відповідачем.

8.114. Суд звертає увагу на те, що Велика Палата Верховного Суду у постанові від 04.07.2023 у справі №233/4365/18 зауважила, що у кожній справі за змістом обґрунтувань позовних вимог, наданих позивачем пояснень тощо суд має встановити, якого саме результату хоче досягнути позивач унаслідок вирішення спору. Суд, зберігаючи об`єктивність і неупередженість, сприяє учасникам судового процесу в реалізації ними прав, передбачених цим кодексом (пункт 4 частини п`ятої статті 12 Цивільного процесуального кодексу України). Виконання такого обов`язку пов`язане, зокрема, з тим, що суд має надавати позовним вимогам належну інтерпретацію, а не тлумачити їх лише буквально [див., наприклад, постанови Великої Палати Верховного Суду від 30.06.2021 у справі №9901/172/20 (пункти 1, 80-81, 83), від 01.07.2021 у справі №9901/381/20 (пункти 1, 43-47), від 26.10.2021 у справі №766/20797/18 (пункти 6, 20-26, 101, 102), від 01.02.2022 у справі №750/3192/14 (пункти 4, 26, 47), від 22.09.2022 у справі №462/5368/16-ц (пункти 4, 36)].

8.115. З огляду на те, що суд першої інстанції порушив норми процесуального права, а суд апеляційної інстанції не усунув вказані порушення, що мало своїм наслідком не встановлення обставин, що є визначальними, вагомими і ключовими у цій справі у вирішенні даного спору, ураховуючи доводи касаційних скарг, які є нерозривними у їх сукупності, межі розгляду справи судом касаційної інстанції, імперативно визначені статтею 300 ГПК України, оскаржувані судові рішення підлягають скасуванню, а справа - передачі на новий розгляд до суду першої інстанції, у зв`язку з чим Верховний Суд не формулює остаточного висновку з підстави відкриття касаційного провадження, передбаченої пунктом 3 частини другої статті 287 ГПК України.

8.116. ЄСПЛ у рішенні від 10.02.2010 у справі "Серявін та інші проти України" зауважив, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях, зокрема, судів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожний аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною залежно від характеру рішення.

8.117. У справі "Трофимчук проти України" (№4241/03, §54, ЄСПЛ, 28 жовтня 2010 року) ЄСПЛ також зазначив, що хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, це не може розумітись як вимога детально відповідати на кожен довід.

8.118. Колегія суддів касаційної інстанції з огляду на викладене зазначає, що учасникам справи надано вичерпну відповідь на всі істотні питання, що виникають і впливають на кваліфікацію спірних відносин як у матеріально-правовому, так і у процесуальному сенсах.

9. Висновки за результатами розгляду касаційних скарг

9.1. Доводи скаржників про порушення судами першої та апеляційної інстанцій норм права при прийнятті оскаржуваних судових рішень за результатами перегляду справи в касаційному порядку частково знайшли своє підтвердження з мотивів і міркувань, викладених у розділі 8 цієї постанови.

9.2. Порушення судами попередніх інстанцій норм процесуального права унеможливило, з огляду на доводи та докази, надані учасниками справи, встановлення фактичних обставин, що мають значення для правильного вирішення цієї справи, не можуть бути усунуті Верховним Судом самостійно в силу меж розгляду справи судом касаційної інстанції передбаченими статтю 300 ГПК України.

9.3. Відповідно до пункту 2 частини першої статті 308 ГПК України суд касаційної інстанції за результатами розгляду касаційної скарги має право скасувати судові рішення судів першої та апеляційної інстанцій повністю або частково і передати справу повністю або частково на новий розгляд, зокрема за встановленою підсудністю або для продовження розгляду.

9.4. В силу приписів частини четвертої статті 310 ГПК України справа направляється на новий розгляд до суду апеляційної інстанції, якщо порушення норм процесуального права допущені тільки цим судом. У всіх інших випадках справа направляється до суду першої інстанції.

9.5. Ураховуючи, що спочатку суд першої інстанції, а потім і суд апеляційної інстанції допустили порушення норм процесуального права, то за таких обставин касаційна інстанція вважає за необхідне касаційні скарги відповідачів задовольнити частково, оскаржувані судові рішення у справі скасувати, а справу передати на новий розгляд до суду першої інстанції.

9.6. Під час нового розгляду суду слід звернути увагу на викладене у розділі 8 цієї постанови, надати належну правову кваліфікацію спірним правовідносинам, перевірити доводи та докази, а також вагомі (визначальні) аргументи сторін у справі, дати їм належну правову оцінку, і, в залежності від встановленого, вирішити спір відповідно до закону.

10. Судові витрати

10.1. Розподіл судового збору, сплаченого за подання касаційних скарг, відповідно до частини чотирнадцятої статті 129 ГПК України, та новий розподіл судових витрат не здійснюється, адже Суд не змінює та не ухвалює нового рішення, а скасовує оскаржувані судові рішення та передає справу на новий розгляд до суду першої інстанції, тому за результатами нового розгляду має бути вирішено й питання, зокрема, щодо розподілу судового збору.

Керуючись статтями 129, 300, 308, 310, 315, 317 ГПК України, Верховний Суд

ПОСТАНОВИВ:

1. Касаційні скарги Антимонопольного комітету України та Східного міжобласного територіального відділення Антимонопольного комітету України задовольнити частково.

2. Рішення Господарського суду міста Києва від 11.07.2023 та постанову Північного апеляційного господарського суду від 12.12.2023 у справі №910/2248/23 скасувати.

3. Справу №910/2248/23 передати на новий розгляд до Господарського суду міста Києва.

Постанова набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Суддя Т. Малашенкова

Суддя І. Бенедисюк

Суддя А. Ємець