ПІВНІЧНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"18" березня 2024 р. Справа№ 910/7424/23

Північний апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючого: Пономаренка Є.Ю.

суддів: Алданової С.О.

Барсук М.А.

Без повідомлення (виклику) учасників справи.

розглянувши апеляційну скаргу фізичної особи-підприємця Семерик Наталії Петрівни на рішення Господарського суду міста Києва від 29.11.2023 у справі №910/7424/23 (суддя Джарти В.В.) за позовом Військової частини НОМЕР_1 Національної гвардії України до Фізичної особи-підприємця Семерик Наталії Петрівни про стягнення 28 860,00 грн.

ВСТАНОВИВ наступне.

Військова частина НОМЕР_1 Національної гвардії України (далі - позивач) звернулась до Господарського суду міста Києва з позовом до Фізичної особи-підприємця Семерик Наталії Петрівни (далі - відповідач) про стягнення 28 860,00 грн. (12 600 грн. пені та 16 800 грн. штрафу).

Позовні вимоги обґрунтовані неналежним виконанням відповідачем зобов`язань за договором № 565/В33-2022 від 28.09.2022 в частині здійснення своєчасної поставки товару.

Рішенням Господарського суду міста Києва від 29.11.2023 у справі №910/7424/23 позов задоволено повністю; вирішено стягнути з відповідача на користь позивача 12 060,00 грн. пені, 16 800,00 грн. штрафу та 2 684,00 грн. витрат зі сплати судового збору.

При задоволенні позову суд першої інстанції виходив з доведеності позивачем факту порушення відповідачем договірних зобов`язань щодо поставки товару у встановлені договором строки.

Не погодившись з прийнятим рішенням, відповідач звернувся до Північного апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою, в якій просить скасувати вказане рішення суду та прийняти нове, яким відмовити у задоволенні позовних вимог.

Апеляційна скарга мотивована необізнаністю відповідача зі строками поставки товару, оскільки, за його доводами, він заявку від позивача не отримував.

Ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 08.01.2024 відкрито апеляційне провадження за апеляційною скаргою фізичної особи-підприємця Семерик Наталії Петрівни на рішення Господарського суду міста Києва від 29.11.2023 у справі №910/7424/23; роз`яснено учасникам, що апеляційна скарга буде розглянута без повідомлення учасників справи.

Також, вказаною ухвалою учасникам справи встановлено строк для подання відзивів, заперечень на апеляційну скаргу та інших заяв/клопотань протягом 15 днів з моменту отримання даної ухвали.

При цьому, позивач скористався своїм правом на подання до суду відзиву на апеляційну скаргу.

Згідно з ч. 1 ст. 270 Господарського процесуального кодексу України у суді апеляційної інстанції справи переглядаються за правилами розгляду справ у порядку спрощеного позовного провадження з урахуванням особливостей, передбачених у Главі 1 Розділу ІV.

Частинами 1 та 2 ст. 269 Господарського процесуального кодексу України передбачено, що суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Колегія суддів, беручи до уваги межі перегляду справи у апеляційній інстанції, обговоривши доводи апеляційної скарги, проаналізувавши на підставі фактичних обставин справи застосування судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права при прийнятті оскаржуваного рішення, дійшла до висновку про те, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, а оскаржуване рішення місцевого господарського суду не підлягає зміні або скасуванню з наступних підстав.

Між Військовою частиною НОМЕР_1 Національної гвардії України (далі - Замовник) та Фізичною особою-підприємцем Семерик Наталією Петрівною (далі - Постачальник) 28.09.2022 укладено Договір № 565/ВЗЗ-2022 (далі - Договір) відповідно до умов якого Постачальник зобов`язується поставити Замовникові якісні товари, зазначені у специфікації, яка є невід`ємною частиною цього Договору (Додаток №1), а Замовник - прийняти і оплатити такі товари. (п.1.1. Договору).

Найменування, номенклатура, асортимент та кількість товару зазначена в Додатку №1 до цього Договору. (п.1.2. Договору).

Відповідно до п.6.1. Договору дата та місце поставки товару зазначається у письмовій заявці Замовника, яка вручається під особистий підпис Постачальнику (представнику Постачальника) або у разі не прибуття вищезазначених осіб, надсилається Постачальнику рекомендованим листом із повідомленням про вручення або цінним листом з описом вкладеного, направленим на адресу Постачальника, зазначену в розділі 14 Договору. У заявці зазначається найменування товару, місце поставки товару, кількість товару та інша необхідна інформація для поставки товару.

Пунктом 6.2. договору визначено, що передача (приймання-здача) Товару здійснюється в пункту відвантаження за адресою: АДРЕСА_1. та/або в пунктах відвантаження військових частин Національної гвардії України (товароодержувачі), визначених заявкою замовника.

Специфікацією до Договору сторони визначили, зокрема, найменування товару (асортимент) - Картопля. Загальна кількість Товару, що закупляється - 1 000 000 кг., загальна вартість - 12 000 000 грн без ПДВ.

Заявкою позивача від 30.09.2022 №78/8/2-1711 визначено строки, кількість та місце поставки товару.

На вказаній Заявці міститься підпис ОСОБА_1 про її отримання наручно.

Відповідачем товар визначений в заявці було поставлено з простроченням.

Так, 17.10.2022 відповідачем поставлено Товар у кількості 10 000 кг на загальну суму 120 000,00 грн, що підтверджує складена відповідачем видаткова накладна № 84 від 17.10.2022; 28.10.2022 відповідачем поставлено Товар у кількості 10 000 кг на загальну суму 120 000,00 грн, що підтверджує складена відповідачем видаткова накладна № 211 від 28.10.2022; 28.10.2022 відповідачем поставлено Товар у кількості 5 000 кг на загальну суму 60 000,00 грн, що підтверджує складена відповідачем видаткова накладна № 230 від 28.10.2022; 05.12.2022 відповідачем поставлено Товар у кількості 10 000 кг на загальну суму 120 000,00 грн, що підтверджує складена відповідачем видаткова накладна № 210 від 05.12.2022; 14.12.2022 відповідачем поставлено Товар у кількості 10 000 кг на загальну суму 120 000,00 грн, що підтверджує складена відповідачем видаткова накладна № 83 від 14.12.2022.

Враховуючи поставку відповідачем товару з порушенням строку позивачем нараховано та пред`явлено до стягнення 12 600 грн. пені та 16 800 грн. штрафу.

Пунктом 1 ч. 2 ст. 11 Цивільного кодексу України встановлено, що підставами виникнення прав та обов`язків, є, зокрема, договори та інші правочини.

Укладений між сторонами правочин № 565/ВЗЗ-2022 за своєю правовою природою є договором поставки.

У відповідності до ч. 1 ст. 712 Цивільного кодексу України за договором поставки продавець (постачальник), який здійснює підприємницьку діяльність, зобов`язується передати у встановлений строк (строки) товар у власність покупця для використання його у підприємницькій діяльності або в інших цілях, не пов`язаних з особистим, сімейним, домашнім або іншим подібним використанням, а покупець зобов`язується прийняти товар і сплатити за нього певну грошову суму.

До договору поставки застосовуються загальні положення про купівлю-продаж, якщо інше не встановлено договором, законом або не випливає з характеру відносин сторін.

Згідно зі ст. 655 Цивільного кодексу України за договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов`язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов`язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму.

За приписами ст. 663 Цивільного кодексі України продавець зобов`язаний передати товар покупцеві у строк, встановлений договором купівлі-продажу, а якщо зміст договору не дає змоги визначити цей строк, - відповідно до положень статті 530 цього Кодексу.

Заявкою від 30.09.2022 №78/8/2-1711 визначено наступні строки, кількість та місце поставки товару:

АДРЕСА_2 - 10 000 кг - 13.10.2022; 10 000 кг - 26.10.2022;

АДРЕСА_3 - 10 000 кг - 13.10.2022; 10 000 кг - 26.10.2022;

АДРЕСА_4 - 10 000 кг - 18.10.2022; 10 000 кг - 28.10.2022;

АДРЕСА_5 - 5 000 кг - 20.10.2022; 5 000 кг - 27.10.2022;

АДРЕСА_6 - 10 000 кг - 18.10.2022; 10 000 кг - 28.10.2022.

Апелянт вказує про те, що вказану заявку він особисто не отримував, а особа, яка проставила свій підпис про її отримання на заявці не була на це уповноважена.

Стосовно наведених доводів колегія суддів зазначає наступне.

Так, на вказаній Заявці міститься підпис ОСОБА_1 про її отримання наручно 07.10.2022.

Згідно наявного в матеріалах справи доручення від 01.09.2022 ним Фізична особа-підприємець Семерик Наталія Петрівна уповноважила ОСОБА_1 здійснювати від її імені наступні дії, зокрема, складати, подавати, підписувати та отримувати від мого імені заяви, договори, накладні, довідки, листи, повідомлення, документи, окрім заявок щодо поставки товару пов`язані з діяльністю ФОП Семерик Н.П.

Відповідачем до суду першої інстанції було надано наказ від 05.09.2022, яким ФОП Семерик Н.П. скасувала всі довіреності видані ОСОБА_1 .

За висновком апеляційного суду доводи скаржника про необізнаність із строками поставки товару через отримання заявки не уповноваженою особою спростовуються наступним.

Відповідно до п.6.1. Договору дата та місце поставки товару зазначається у письмовій заявці Замовника, яка вручається під особистий підпис Постачальнику (представнику Постачальника) або у разі не прибуття вищезазначених осіб, надсилається Постачальнику рекомендованим листом із повідомленням про вручення або цінним листом з описом вкладеного, направленим на адресу Постачальника, зазначену в розділі 14 Договору. У заявці зазначається найменування товару, місце поставки товару, кількість товару та інша необхідна інформація для поставки товару.

У спірній заявці, отримання якої заперечує відповідач, вказано, зокрема, місце постачання товару (відповідні адреси), а також його кількість, яка повинна бути поставлена на ці адреси.

Згідно наявних в матеріалах даної справи видаткових накладних, які підписані відповідачем та скріплені його печаткою, товар поставлявся у вказаних в заявці обсягах та на зазначені в ній адреси.

Відповідно скаржник заперечуючи обізнаність щодо строків поставки товару, поставляв його позивачу у визначені в заявці місця та у вказаних в ній кількостях.

З наведеного слідує, що постачальнику було відомо строки, в які слід було здійснити поставку товару позивачу.

Колегія суддів звертає увагу на те, що суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Апеляційний господарський суд виходить з того, що:

- обов`язок доказування слід розуміти як закріплену в процесуальному та матеріальному законодавстві міру належної поведінки особи, що бере участь у судовому процесі, із збирання та надання доказів для підтвердження свого суб`єктивного права, що має за мету усунення невизначеності, яка виникає в правовідносинах у разі неможливості достовірно з`ясувати обставини, які мають значення для справи;

- важливим елементом змагальності процесу є стандарти доказування - спеціальні правила, якими суд має керуватися при вирішенні справи. Ці правила дозволяють оцінити, наскільки вдало сторони виконали вимоги щодо тягаря доказування і наскільки вони змогли переконати суд у своїй позиції, що робить оцінку доказів більш алгоритмізованою та обґрунтованою;

- із внесенням 17.10.2019 змін до ГПК України його статтю 79 викладено у новій редакції, чим фактично впроваджено у господарський процес стандарт доказування "вірогідності доказів";

- зазначений стандарт підкреслює необхідність співставлення судом доказів, які надають позивач та відповідач. Тобто, з введенням в дію вказаного стандарту доказування необхідним є не надання достатньо доказів для підтвердження певної обставини, а надання саме тієї їх кількості, яка зможе переважити доводи протилежної сторони судового процесу;

- іншими словами, тлумачення змісту статті 79 ГПК України свідчить, що нею покладено на суд обов`язок оцінювати докази, обставини справи з огляду на їх вірогідність, яка дозволяє дійти висновку, що факти, які розглядаються, скоріше були (мали місце), аніж не були;

- одночасно статтею 86 ГПК України передбачено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також вірогідність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам у цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів);

- таким чином, з`ясування фактичних обставин справи, які входять до кола доказування, має здійснюватися судом із застосуванням критеріїв оцінки доказів, передбачених статтею 86 ГПК України, щодо відсутності у доказів заздалегідь встановленої сили та оцінки кожного доказу окремо та їх сукупності в цілому, ураховуючи взаємозв`язок і вірогідність.

Зазначений підхід узгоджується з судовою практикою ЄСПЛ, юрисдикція якого поширюється на всі питання тлумачення і застосування Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція) (пункт 1 статті 32 Конвенції). Так, зокрема, у рішенні 23.08.2016 у справі "Дж. К. та Інші проти Швеції" ("J.K. AND OTHERS v. SWEDEN") ЄСПЛ наголошує, що "у країнах загального права у кримінальних справах діє стандарт доказування "поза розумним сумнівом ("beyond reasonable doubt"). Натомість, у цивільних справах закон не вимагає такого високого стандарту; скоріше цивільна справа повинна бути вирішена з урахуванням "балансу вірогідностей". … Суд повинен вирішити, чи являється вірогідність того, що на підставі наданих доказів, а також правдивості тверджень заявника, вимога цього заявника заслуговує довіри".

Стандарт доказування "вірогідності доказів", на відміну від "достатності доказів", підкреслює необхідність співставлення судом доказів, які надає позивач та відповідач. Тобто, з введенням в дію нового стандарту доказування необхідним є не надати достатньо доказів для підтвердження певної обставини, а надати їх саме ту кількість, яка зможе переважити доводи протилежної сторони судового процесу.

Відповідно до статті 79 ГПК України наявність обставини, на яку сторона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, вважається доведеною, якщо докази, надані на підтвердження такої обставини, є більш вірогідними, ніж докази, надані на її спростування. Питання про вірогідність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.

Тлумачення змісту цієї статті свідчить, що нею покладено на суд обов`язок оцінювати докази, обставини справи з огляду на їх вірогідність, яка дозволяє дійти висновку, що факти, які розглядаються скоріше були (мали місце), аніж не були.

Відповідні приписи ГПК України мають загальний, універсальний характер, оскільки вони є нормами господарського процесуального права, та є обов`язковими при вирішення спору судом незалежно від правовідносин, які виникли між учасниками процесу.

Надані позивачем докази на підтвердження обставин отримання відповідачем заявки та відповідно обізнаності щодо строків поставки товару є більш вірогідними, ніж докази відповідача, надані на їх спростування.

Крім цього, слід зазначити наступне.

Пунктом 6 частини 1 статті 3 Цивільного кодексу України передбачено добросовісність як стандарт поведінки, що характеризується чесністю, відкритістю і повагою інтересів іншої сторони договору або відповідного правовідношення.

У постанові Верховного Суду у складі об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 10.04.2019 у справі № 390/34/17 (провадження № 61-22315сво18) розтлумачено застосування доктрини venire contra factum proprium (заборони суперечливої поведінки), що ґрунтується ще на римській максимі non concedit venire contra factum proprium (ніхто не може діяти всупереч своїй попередній поведінці). В основі цієї доктрини лежить принцип добросовісності користування цивільними правами. Поведінкою, яка суперечить добросовісності та чесній діловій практиці, є, зокрема, поведінка особи, що не відповідає її попереднім заявам або поведінці сторони, за умови, що інша сторона, яка діє собі на шкоду, розумно покладається на них.

Принцип добросовісності - це загальноправовий принцип, який передбачає необхідність сумлінної та чесної поведінки суб`єктів при виконанні своїх юридичних обов`язків і здійсненні своїх суб`єктивних прав.

Добросовісність при реалізації прав і повноважень включає в себе неприпустимість зловживання правом, яка, виходячи із конституційних положень, означає, що здійснення прав та свобод людини не повинно порушувати права та свободи інших осіб.

Аналіз частини 2 статті 13 Цивільного кодексу України дає підстави для висновку, що недобросовісна поведінка особи, яка полягає у вчиненні дій, які можуть у майбутньому порушити права інших осіб, є формою зловживання правом.

Формулювання "зловживання правом" необхідно розуміти як суперечність, оскільки якщо особа користується власним правом, то його дія дозволена, а якщо вона не дозволена, то саме тому відбувається вихід за межі свого права та дію без права, "injuria". Сутність зловживання правом полягає у вчиненні уповноваженою особою дій, які складають зміст відповідного суб`єктивного цивільного права, недобросовісно, в тому числі всупереч меті такого права.

Термін "зловживання правом" свідчить про те, що ця категорія стосується саме здійснення суб`єктивних цивільних прав, а не виконання обов`язків. Обов`язковою умовою кваліфікації дій особи як зловживання правом є встановлення факту вчинення дій, спрямованих на здійснення належного відповідній особі суб`єктивного цивільного права.

Заборона зловживання правом по суті випливає з якості рівнозваженості, закладеної такою засадою, як юридична рівність учасників цивільних правовідносин. Ця формула виражає втілення в цивільному праві принципів пропорційності, еквівалентності, справедливості під час реалізації суб`єктивних цивільних прав і виконання юридичних обов`язків.

Здійснення суб`єктивних цивільних прав повинно відбуватись у суворій відповідності до принципів правомірності здійснення суб`єктивних цивільних прав, автономії волі, принципів розумності і добросовісності. Їх сукупність є обов`язковою для застосування при здійсненні усіх без винятку суб`єктивних цивільних прав.

Дослідження питання про здійснення особою належного їй суб`єктивного матеріального права відповідно до його мети тісно пов`язане з аналізом фактичних дій суб`єкта на предмет дотримання вимоги добросовісності.

За змістом статті 3 Цивільного кодексу України принципи справедливості, добросовісності та розумності є однією із фундаментальних засад цивільного права, спрямованою, у тому числі, на утвердження у правовій системі України принципу верховенства права. Законодавець, навівши у тексті Цивільного кодексу України зазначений принцип, установив у такий спосіб певну межу поведінки учасників цивільних правовідносин, тому кожен із них зобов`язаний сумлінно здійснювати свої цивільні права та виконувати цивільні обов`язки, у тому числі передбачати можливість завдання своїми діями (бездіяльністю) шкоди правам та інтересам інших осіб. Цей принцип не є суто формальним, оскільки його недотримання призводить до порушення прав та інтересів учасників цивільного обороту.

У даному випадку, поведінка відповідача, яким товар поставлявся у вказаних в заявці обсягах та на зазначені в ній адреси, а згодом заперечив обставини отримання цієї заявки, є суперечливою.

Враховуючи наведене, колегія суддів застосовує концепцію заборони суперечливої поведінки, а тому доводи скаржника наведені в апеляційній скарзі не можуть бути підставою для задоволення її вимог.

Як вже вказувалося, відповідачем товар визначений в заявці було поставлено з простроченням.

Так, 17.10.2022 відповідачем поставлено Товар у кількості 10 000 кг на загальну суму 120 000,00 грн, що підтверджує складена відповідачем видаткова накладна № 84 від 17.10.2022; 28.10.2022 відповідачем поставлено Товар у кількості 10 000 кг на загальну суму 120 000,00 грн, що підтверджує складена відповідачем видаткова накладна № 211 від 28.10.2022; 28.10.2022 відповідачем поставлено Товар у кількості 5 000 кг на загальну суму 60 000,00 грн, що підтверджує складена відповідачем видаткова накладна № 230 від 28.10.2022; 05.12.2022 відповідачем поставлено Товар у кількості 10 000 кг на загальну суму 120 000,00 грн, що підтверджує складена відповідачем видаткова накладна № 210 від 05.12.2022; 14.12.2022 відповідачем поставлено Товар у кількості 10 000 кг на загальну суму 120 000,00 грн, що підтверджує складена відповідачем видаткова накладна № 83 від 14.12.2022.

Статтею 611 Цивільного кодексу України зазначено, що у разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом. Одним з наслідків порушення зобов`язання є оплата неустойки (штрафу, пені) - визначеної законом чи договором грошової суми, що боржник зобов`язаний сплатити кредитору у випадку невиконання чи неналежного виконання зобов`язання, зокрема у випадку прострочення виконання.

Штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов`язання (ч. 2 ст. 546 Цивільного кодексу України).

Пунктом 8.3. Договору визначено, що за порушення строку поставки товару зазначеного у письмовій заявці замовника, Постачальник сплачує Замовнику пеню у розмірі 0,1% вартості Товару, з якого допущено прострочення виконання за кожний день прострочення. За прострочення поставки понад 30 календарних днів додатково стягується штраф у розмірі 7% вартості непоставленого товару.

Враховуючи те, що відповідачем допущено порушення зобов`язання в частині своєчасної поставки товару, вимоги про стягнення пені у розмірі 12 060,00 грн та 16 800,00 грн штрафу обґрунтовано задоволені судом першої інстанції.

З урахуванням всіх обставин справи в їх сукупності, колегія суддів дійшла висновку про те, що оскаржуване рішення місцевого господарського суду прийнято з повним, всебічним та об`єктивним з`ясуванням обставин, які мають значення для справи, а також з дотриманням норм матеріального і процесуального права, у зв`язку з чим, правові підстави для задоволення апеляційної скарги відсутні.

Оскільки, у задоволенні апеляційної скарги відмовлено, відповідно до ст. 129 Господарського процесуального кодексу України, витрати по сплаті судового збору за подання апеляційної скарги покладаються на відповідача (апелянта).

Керуючись ст.ст. 240, 269, 275, 281 - 284 Господарського процесуального кодексу України, Північний апеляційний господарський суд, -

ПОСТАНОВИВ:

1. Апеляційну скаргу фізичної особи-підприємця Семерик Наталії Петрівни залишити без задоволення, а рішення Господарського суду міста Києва від 29.11.2023 у справі №910/7424/23 - без змін.

2. Судові витрати зі сплати судового збору за подачу апеляційної скарги покласти на її заявника - відповідача у справі.

3. Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку з урахуванням вимог п. 2 ч. 3 ст. 286 Господарського процесуального кодексу України шляхом подання касаційної скарги до Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду протягом двадцяти днів з дня складання її повного тексту.

Повний текст постанови складено: 18.03.2024 року.

Головуючий суддя Є.Ю. Пономаренко

Судді С.О. Алданова

М.А. Барсук