ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ЧЕРКАСЬКОЇ ОБЛАСТІ
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

26 березня 2024 року Справа № 925/1596/23

Господарський суд Черкаської області у складі головуючого судді Васяновича А.В.,

секретар судового засідання Ібрагімова Є.Р.,

за участі представників сторін:

від позивача представник не з`явився,

від відповідача представник не з`явився,

розглянувши у відкритому підготовчому засіданні справу

за позовом Служби зовнішньої розвідки України, м. Київ

до фізичної особи-підприємця Бондар Людмили Володимирівни,

м. Умань, Черкаської області

про стягнення 525 089 грн. 90 коп.

ВСТАНОВИВ:

До Господарського суду Черкаської області з позовом звернулась Служба зовнішньої розвідки України до фізичної особи-підприємця Бондар Людмили Володимирівни про стягнення з відповідача 525 089 грн. 90 коп. неустойки, у зв`язку з неналежним виконанням договору про закупівлю товарів №768/21 від 22 липня 2021 року.

Ухвалою Господарського суду Черкаської області від 29 листопада 2023 року прийнято позовну заяву до розгляду та відкрито провадження у справі. Справу вирішено розглядати за правилами загального позовного провадження. Підготовче засідання призначено на 11 год. 00 хв. 03 січня 2024 року.

Ухвалою суду від 03 січня 2024 року відкладено підготовче засідання на 10 год. 30 хв. 31 січня 2024 року.

Ухвалою суду від 31 січня 2024 року закрито підготовче провадження та призначено справу до судового розгляду по суті.

Розгляд справи по суті було призначено на 11 год. 30 хв. 27 лютого 2024 року.

У зв`язку з виникненням технічних проблем, що унеможливлюють участь особи у судовому засіданні в режимі відеоконференції, ухвалою суду від 27 лютого 2024 року відкладено розгляд справи по суті на 12 год. 00 хв. 26 березня 2024 року.

Сторони в судове засідання не з`явилися.

Ухвалою суду від 08 січня 2024 року забезпечено проведення судового засідання у справі №925/1596/23, призначеного на 10 год. 30 хв. 30 січня 2024 року та в усіх наступних судових засіданнях для представника позивача - Мітлицької Олени Олександрівни в режимі відеоконференції поза межами приміщення суду з використанням власних технічних засобів.

Даною ухвалою було роз`яснено представнику позивача, що ризики технічної неможливості участі у відеоконференції поза межами приміщення суду, переривання зв`язку тощо несе учасник справи, який подав відповідну заяву.

Представник позивача вдруге, з незалежних від суду причин, не зміг взяти участь в судовому засіданні призначеного на 26 березня 2024 року з розгляду справи по суті в режимі відеоконференції.

Згідно п. 2 ч. 3 ст. 202 ГПК України якщо учасник справи або його представник були належним чином повідомлені про судове засідання, суд розглядає справу за відсутності такого учасника справи у разі повторної неявки в судове засідання учасника справи (його представника) незалежно від причин неявки.

Крім того, судом враховано, що Європейський суд з прав людини в рішенні від 7 липня 1989 року у справі Юніон Аліментаріа Сандерс С. А. проти Іспанії зазначив, що заявник зобов`язаний демонструвати готовність брати участь на всіх етапах розгляду, що стосуються безпосередньо його, утримуватися від використання прийомів, які пов`язані із зволіканням у розгляді справи, а також максимально використовувати всі засоби внутрішнього законодавства для прискорення процедури слухання.

Верховний Суд у своїх постановах наголошує наступне: якщо представники сторін чи інших учасників судового процесу не з`явилися в судове засідання, а суд вважає, що наявних у справі матеріалів достатньо для розгляду справи та ухвалення законного і обґрунтованого рішення, не відкладаючи розгляду справи, він може вирішити спір по суті. Основною умовою відкладення розгляду справи є не відсутність у судовому засіданні представників сторін, а неможливість вирішення спору у відповідному судовому засіданні.

Відповідач відзиву на позов суду не надав, своїм правом на захист не скористався.

Ухвалу суду від 27 лютого 2024 року було направлено відповідачу за адресою вказаною в Єдиному державному реєстрі юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань, а саме: вул. Гоголя, 14, кв. 2, м. Умань, Черкаської області, 20308.

Однак вищевказана ухвала повернулася до суду 08 березня 2024 року, у зв`язку з відсутністю адресата за вказаною адресою.

Відповідно до ч. 3 ст. 120 ГПК України виклики і повідомлення здійснюються шляхом вручення ухвали в порядку, передбаченому цим Кодексом для вручення судових рішень.

Пунктом 5 ч. 6 ст. 242 ГПК України встановлено, що днем вручення судового рішення є день проставлення у поштовому повідомленні відмітки про відмову отримати копію судового рішення чи відмітки про відсутність особи за адресою місцезнаходження, місця проживання чи перебування особи, яка зареєстрована у встановленому законом порядку, якщо ця особа не повідомила суду іншої адреси.

Таким чином вважається, що відповідач отримав ухвалу суду від 27 лютого 2024 року 05 березня 2024 року (день проставлення у поштовому повідомленні відповідної відмітки).

Неможливість вирішення спору у даному судовому засіданні за відсутності представників сторін судом не встановлено, а тому враховуючи вищевказані положення процесуального закону, підстав для відкладення розгляду справи не вбачається.

Розглянувши матеріали справи та дослідивши докази, суд вважає, що позовні вимоги слід задовольнити частково виходячи з наступного:

Згідно зі статтею 12 Закону України Про розвідку СЗРУ як розвідувальний орган для здійснення визначених цим Законом функцій може використовувати умовні найменування.

СЗРУ зареєстрована в Єдиному державному реєстрі юридичних осіб та фізичних осіб - підприємців у встановленому Законом України Про державну реєстрацію юридичних осіб, фізичних осіб - підприємців та громадських формувань порядку.

Як зазначено в довідці Служби зовнішньої розвідки України від 31 січня 2023 року №5-3-130-ВС/Бі (а.с.15 - зворот) позивачу присвоєно умовне найменування (військова частина з відповідним номером), під яким Служба має право укладати: визначені нею відповідні договори, угоди чи контракти, здійснювати іншу господарську діяльність та проводити фінансування через Державну казначейську службу України. У таких випадках на печатках, штампах, бланках військової частини зазначаються дійсні номери, ідентифікаційні коди, адреси, реквізити, номери розрахункових рахунків та інші ідентифікуючі дані юридичної особи, що надані (присвоєні, зареєстровані) для СЗРУ.

Службі зовнішньої розвідки України, та наведеній у матеріалах позовної заяви військовій частині присвоєно один ідентифікаційний код.

Судом враховано, що позивач у своїх заявах по суті справи не зазначав, що матеріали даної справи містять державну таємницю.

Проте, враховуючи дію воєнного стану в Україні суд не вказує у повному тексті свого рішення відповідний номер військової частини, як умовного найменування позивача.

Матеріалами справи підтверджується, що 22 липня 2021 року між фізичною особою-підприємцем Бондар Людмилою Володимирівною (постачальник) та позивачем з умовним найменуванням - військова частина (замовник) було укладено договір на закупівлю товарів №768/21.

Відповідно до п. 1.1. договору постачальник зобов`язався поставити знищувач документів New United ET17M, а замовник зобов`язується прийняти цей товар та оплатити його на умовах, визначених договором.

За своєю правовою природою укладений між сторонами договір є договором поставки.

Згідно ч. ч. 1, 2 ст. 712 ЦК України за договором поставки продавець (постачальник), який здійснює підприємницьку діяльність, зобов`язується передати у встановлений строк (строки) товар у власність покупця для використання його у підприємницькій діяльності або в інших цілях, не пов`язаних з особистим, сімейним, домашнім або іншим подібним використанням, а покупець зобов`язується прийняти товар і сплатити за нього певну грошову суму.

До договору поставки застосовуються загальні положення про купівлю-продаж, якщо інше не встановлено договором, законом або не випливає з характеру відносин сторін.

Згідно специфікації відповідач повинен був поставити позивачу знищувачі документів New United ET17M у кількості 72 штуки, на загальну суму 820 453 грн. 00 коп., ПДВ нараховується у випадках, передбачених законодавством України.

Сторони, керуючись умовами договору та абзацом 6 частин 5 статті 41 Закону України Про публічні закупівлі, шляхом укладення додаткової угоди №1 від 22 липня 2021 року до договору №768/21 від 22 липня 2021 року, внесли зміни до договору в частині його загальної суми та Специфікації, визначивши, що сума договору становить 820 452,96 грн., ПДВ не нараховується згідно чинного законодавства України.

Відповідно до п. 5.1. договору постачання товару здійснюється до 15 серпня 2021 року.

Пунктом 5.6. договору передбачено, що датою поставки є дата отримання замовником товару від постачальника згідно видаткових накладних, підписаних

сторонами.

Відповідно до ст. ст. 525, 526 Цивільного кодексу України зобов`язання повинні виконуватись належним чином і в установлений строк відповідно до умов договору та вимог чинного законодавства. Одностороння відмова від зобов`язання не допускається, якщо інше не передбачено договором або законом.

Статтею 530 Цивільного кодексу України визначено, що якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

Зобов`язання, строк (термін) виконання якого визначений вказівкою на подію, яка неминуче має настати, підлягає виконанню з настанням цієї події.

Якщо строк (термін) виконання боржником обов`язку не встановлений або визначений моментом пред`явлення вимоги, кредитор має право вимагати його виконання у будь-який час. Боржник повинен виконати такий обов`язок у семиденний строк від дня пред`явлення вимоги, якщо обов`язок негайного виконання не випливає із договору або актів цивільного законодавства.

До виконання господарських договорів застосовуються відповідні положення Цивільного кодексу України з урахуванням особливостей, передбачених Господарським кодексом України.

Згідно зі ст. 193 Господарського кодексу України суб`єкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобов`язання належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобов`язання - відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться.

Згідно ст. 610 ЦК України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).

У разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема сплата неустойки (п.3 ч. 1 ст. 611 ЦК України).

Відповідно до ч. 1 ст. 74 ГПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Відповідачем всупереч ч. 1 ст. 74, ст. ст. 76, 77 ГПК України не було доведено факту належного виконання зобов`язання щодо поставки товару у визначений договором строк.

Відповідно до ч. 1 ст. 546 та ст. 549 ЦК України виконання зобов`язання забезпечується, зокрема, неустойкою, яка визначається як пеня та штраф і є грошовою сумою або іншим майном, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення зобов`язання. Сплата неустойки є правовим наслідком у разі порушення зобов`язання (п. 3 ч. 1 ст. 611 ЦК України).

Відповідно до п. 10.1 договору цей договір набирає чинності з моменту підписання і діє щодо бюджетних зобов`язань до 31 грудня 2021 року, а стосовно інших зобов`язань, взятих сторонами за даним договором до повного їх виконання.

Водночас сторони передбачили право замовника в односторонньому порядку розірвати договір у разі невиконання (відмови від виконання) зобов`язань постачальником, шляхом його письмового повідомлення.

Позивач зазначає, що у зв`язку з недотриманням відповідачем умов договору та взятих на себе зобов`язань замовником було надіслано на адресу відповідача лист за вих. № 16/2/3645 від 17 вересня 2021 року з повідомленням про розірвання договору в односторонньому порядку разом з додатковою угодою №2 від 07 жовтня 2021 року про розірвання договору №768/21 від 22 липня 2021 року, умовами якої визначено вважати договір від 22 липня 2021 року №768/21 розірваним в односторонньому порядку з 17 вересня 2021 року.

Проте, згідно з відомостей сайту Укрпошти повідомлення за №648 (а.с. 67) про розірвання договору не було отримано відповідачем, у зв`язку з закінченням встановленого терміну зберігання.

Судом враховано, що у разі односторонньої відмови від договору у повному обсязі або частково, якщо право на таку відмову встановлено договором або законом, договір є відповідно розірваним або зміненим (частина третя статті 651 ЦК України).

У цивільному законодавстві закріплено конструкцію розірвання договору (статті 651 - 654 ЦК України). Вона охоплює собою розірвання договору: за згодою (домовленістю) сторін; за рішенням суду; внаслідок односторонньої відмови від договору.

У спеціальних нормах ЦК України досить часто використовується формулювання відмова від договору (наприклад, у статтях 665, 739, 766, 782). Односторонню відмову від договору в тих випадках, коли вона допускається законом або договором, слід кваліфікувати як односторонній правочин, оскільки вона є волевиявленням особи, спеціально спрямованим на припинення цивільних прав та обов`язків (див. постанову Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 08 вересня 2021 року в справі № 727/898/19 (провадження № 61-7157св20).

Договір як універсальний регулятор приватних відносин, покликаний забезпечити їх регулювання та має бути направлений на встановлення, зміну або припинення приватних прав та обов`язків.

За допомогою такого універсального регулятора приватних відносин як договір його сторони можуть регулювати, зокрема, вчинення між сторонами односторонніх правочинів, підстави для односторонньої відмови і коли ці правочини породжують відповідні правові наслідки щодо розірвання договору (див. подібний висновок в постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 22 лютого 2023 року в справі № 465/5980/17 (провадження № 61-1178св20).

Правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Правочини можуть бути односторонніми та дво- чи багатосторонніми (договори) (частини перша, друга статті 202 ЦК України).

Правочин є найбільш поширеним юридичним фактом, за допомогою якого набуваються, змінюються, або припиняються права та обов`язки учасників цивільних правовідносин.

До односторонніх правочинів, зокрема, належить: видача довіреності, відмова від права власності, складання заповіту, публічна обіцянка винагороди, прийняття спадщини, згода іншого співвласника на розпорядження спільним майном, одностороння відмова від договору.

При вчиненні одностороннього правочину воля виражається (виходить) однією стороною. Разом з тим така сторона може бути представлена декількома особами, прикладом чого може бути видання довіреності двома і більше особами, спільний заповіт подружжя тощо. Результат аналізу розуміння як правочину, так і одностороннього правочину свідчить, що односторонні правочини: є вольовими діями суб`єкта; вчиняються суб`єктами для здійснення своїх цивільних прав і виконання обов`язків; спрямовані на настання правових наслідків (набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків).

Залежно від сприйняття волі сторони одностороннього правочину такі правочини поділяються на:

суто односторонні - не адресовані нікому та без потреби в прийнятті їх іншою (іншими) особою. До них, зокрема, належить відмова від права власності, відмова від спадщини, прийняття спадщини;

такі, що розраховані на їх сприйняття іншими особами, до яких можливо віднести, зокрема, оголошення конкурсу, публічну обіцянку винагороди, відмову від спадщини на користь іншої особи, видачу довіреності, видачу векселя, розміщення цінних паперів, односторонню відмову від договору (див., зокрема, постанову Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 24 листопада 2021 року в справі № 357/15284/18 (провадження № 61-13518св21).

Вчинення стороною договору такого одностороннього правочину як відмова від договору, за відсутності рішення суду про визнання його недійсним або підстав нікчемності, зумовлює необхідність з`ясовувати чи зумовив такий правочин припинення цивільних прав та обов`язків (тобто чи є підстави для односторонньої відмови від договору передбачені договором та/або законом). Це обумовлено тим, що одностороння відмова від договору як вид одностороннього правочину розрахована на сприйняття іншими особами. У разі, якщо встановлена відсутність підстав для односторонньої відмови від договору, то такий односторонній правочин не зумовлює розірвання договору.

При цьому слід розмежовувати підстави недійсності цього одностороннього правочину (зокрема, суперечність імперативній цивільно-правовій нормі) від підстав для односторонньої відмови від договору (див., зокрема, постанову Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 24 листопада 2021 року в справі № 357/15284/18 (провадження № 61-13518св21).

Одностороннім правочином є дія однієї сторони, яка може бути представлена однією або кількома особами. Односторонній правочин може створювати обов`язки лише для особи, яка його вчинила. Односторонній правочин може створювати обов`язки для інших осіб лише у випадках, встановлених законом, або за домовленістю з цими особами (частина третя статті 202 ЦК України).

Тлумачення статті 651 ЦК України з урахуванням принципу розумності свідчить, що:

сторони в договорі як універсальному регуляторі можуть визначити момент з якого договір вважатиметься розірваним внаслідок вчинення односторонньої відмови від договору;

у випадку якщо сторони не встановили момент з якого договір вважатиметься розірваним внаслідок вчинення односторонньої відмови від договору, то з урахуванням що такий односторонній правочин відноситься до таких, що розраховані на їх сприйняття іншими особами, і таким моментом має бути моменту одержання іншою стороною повідомлення про відмову від договору.

При цьому судом враховано висновки викладені у постанові від 24 травня 2023 року у справі №756/420/17 Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду.

Отже, оскільки додаткову угоду №2 від 07 жовтня 2021 року про розірвання договору №768/21 від 22 липня 2021 року сторони не підписали, а повідомлення позивача №16/2/3645 від 17 вересня 2021 року, як односторонній правочин про розірвання договору, відповідач не отримав, то підстав вважати, що договір про закупівлю товарів №768/21 від 22 липня 2021 року було розірвано в односторонньому порядку немає.

Згідно з п. 7.2 договору, за порушення строку поставки товару замовнику,

постачальник сплачує замовнику пеню у розмірі 1% від суми договору за кожний день прострочення, а за прострочення понад 30 днів постачальник додатково сплачує штраф у розмірі 7% вказаної суми договору.

Водночас, п. 7.4. сторони передбачили, що у разі одностороннього розірвання договору з підстав невиконання (відмови від виконання) постачальником взятих на себе зобов`язань за договором, останній зобов`язується сплатити на користь замовника штраф у розмірі 25% від суми договору протягом 5 робочих днів з моменту розірвання договору.

У зв`язку з вищенаведеними умовами договору позивачем заявлено вимогу про стягнення з відповідача неустойки, а саме:

- пеню у розмірі 262 544,95 грн., за прострочення поставки товару з 17 серпня 2021 року по 17 вересня 2021 включно;

- штраф у розмірі 7% від суми договору на загальну суму 57 431,71 грн.;

- штраф у розмірі 25% від суми договору на загальну суму 205 113,24 грн., у зв`язку з розірванням договору.

Судом враховано, що Закон України Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов`язань регулює договірні правовідносини між платниками та одержувачами грошових коштів щодо відповідальності за несвоєчасне виконання грошових зобов`язань.

Оскільки в даному випадку нарахування пені здійснено за порушення відповідачем не грошового зобов`язання, то нарахування неустойки в розмірі 1% від вартості непоставленого товару не суперечить вимогам чинного законодавства та умовам договору.

З урахуванням викладеного з відповідача підлягає стягненню 262 544 грн. 95 коп. пені.

Водночас, оскільки прострочення поставки товару триває більше 30 днів, то нарахування штрафу є також обґрунтованим, а тому з відповідача підлягає стягненню 57 431 грн. 71 коп. штрафу.

Одночасне стягнення з учасника господарських відносин, який порушив господарське зобов`язання за договором, штрафу та пені не суперечить статті 61 Конституції України, оскільки згідно зі статтею 549 ЦК України пеня та штраф є формами неустойки, а відповідно до статті 230 ГК України - видами штрафних санкцій, тобто не є окремими та самостійними видами юридичної відповідальності. У межах одного виду відповідальності може застосовуватися різний набір санкцій.

Відповідна правова позиція не суперечить позиції, що викладена, зокрема, в постановах Верховного Суду від 9 лютого 2018 року у справі № 911/2813/17, від 22 березня 2018 року у справі № 911/1351/17, від 17 травня 2018 року у справі № 910/6046/16, від 25 травня 2018 року у справі № 922/1720/17, від 9 липня 2018 року у справі № 903/647/17 та від 8 серпня 2018 року у справі № 908/1843/17.

Проте, оскільки договір на закупівлю товарів не був розірваний в односторонньому порядку, то підстав для стягнення з відповідача штрафу в розмірі 205 113,24 грн. на підставі 7.4. договору суд не вбачає.

Крім того, на думку суду одночасне стягнення штрафу за прострочення виконання зобов`язання з поставки товару та штрафу у випадку одностороннього розірвання договору у зв`язку з невиконанням зобов`язання з поставки товару по своїй суті є подвійним стягненням одного виду відповідальності, що не узгоджується з приписами статті 61 Конституції України, згідно з якою ніхто не може бути двічі притягнутий до відповідальності одного виду.

Судові витрати підлягають розподілу між сторонами відповідно до вимог ст. 129 ГПК України.

На підставі викладеного, та керуючись ст. ст. 129, 237, 238, 240 ГПК України, суд

ВИРІШИВ:

1. Позов задовольнити частково.

2. Стягнути з фізичної особи-підприємця Бондар Людмили Володимирівни, АДРЕСА_1 , реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_1 на користь Служби зовнішньої розвідки України, вул. Нагірна, 24/1, м. Київ, ідентифікаційний код 33240845 262 544 грн. 95 коп. пені, 57 431 грн. 71 коп. штрафу та 4 799 грн. 85 коп. судового збору.

3. В решті вимог в позові відмовити.

Видати відповідний наказ після набрання рішення законної сили.

Рішення суду набирає законної сили в порядку та строк визначені ст. 241 ГПК України.

Рішення суду може бути оскаржено до Північного апеляційного господарського суду в порядку та строки передбачені розділом ІV ГПК України.

Повне рішення складено 26 березня 2024 року.

Суддя А.В.Васянович