РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

м. Київ

28.03.2024Справа № 910/17127/23

Господарський суд міста Києва у складі судді Удалової О.Г., розглянув у порядку спрощеного позовного провадження без виклику сторін (без проведення судового засідання) господарську справу

за позовом Державного підприємства «ІНФОТЕХ»

до Державної установи «Територіальне медичне об`єднання Міністерства внутрішніх справ України по місту Києву та Київській області»

про стягнення 448 090,15 грн

ОБСТАВИНИ СПРАВИ:

До Господарського суду міста Києва звернулось Державне підприємство «ІНФОТЕХ» (далі - позивач, Підприємство) з позовом до Державної установи «Територіальне медичне об`єднання Міністерства внутрішніх справ України по місту Києву та Київській області» (далі - відповідач, Установа) про стягнення 448 090,15 грн, з яких 335 412,00 грн боргу за спожиту електроенергію, 61 743,57 грн пені, 5 074,81 грн 3% річних, 45 859,77 грн 7% штрафу.

Позовні вимоги обґрунтовані неналежним виконанням відповідачем умов договору від 04.04.2023 № ВТ-УВВ-51/04 про закупівлю електричної енергії (далі - Договір) в частині оплати електричної енергії у встановлений договором строк.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 15.11.2023 прийнято позовну заяву до розгляду, відкрито провадження у справі № 910/17127/23 за правилами спрощеного позовного провадження без виклику учасників справи за наявними у справі матеріалами.

30.11.2023 через підсистему «Електронний суд» до суду від відповідача надійшов відзив на позовну заяву, в якому Установа заперечила проти позовних вимог і просила суд у задоволенні позову відмовити повністю.

18.12.2023 від позивача через підсистему «Електронний суд» надійшло клопотання про продовження строків на відповідь на відзив до 27.12.2023, яке мотивовано, зокрема, тим, що Підприємство ознайомилося з відзивом лише 12.12.2023.

Суд в силу приписів статті 119 Господарського процесуального кодексу України (далі - ГПК України), з огляду на те, що право бути почутим є одним з ключових принципів процесуальної справедливості, яка передбачена статтею 129 Конституції України і статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція), дійшов висновку про наявність підстав для продовження строку на подання відповіді на відзив і задоволення клопотання позивача.

28.12.2023 від позивача через підсистему «Електронний суд» надійшли:

- відповідь на відзив, в якій Підприємство заперечило проти доводів відповідача та просило суд задовольнити позовні вимоги;

- клопотання про долучення доказів до матеріалів справи;

- клопотання про долучення до матеріалів справи доказів направлення відповідачу відповіді на відзив з додатками.

03.01.2024 від відповідача через підсистему «Електронний суд» надійшли заперечення на відповідь на відзив, в яких Установа просила суд у задоволенні позову відмовити повністю.

29.02.2024 від позивача через підсистему «Електронний суд» надійшло клопотання (заява) про продовження процесуального строку, в якому Установа повідомила про намір сторін укласти мирову угоду та просила суд продовжити строк розгляду справи у порядку спрощеного позовного провадження.

29.02.2024 від позивача через підсистему «Електронний суд» надійшла заява, в якій Підприємство повідомило суд, що в процесі перемовин сторони не змогли досягнути загальної згоди щодо умов мирової угоди, а тому вона не була погоджена та подана до суду. Також позивач просив суд позовні вимоги задовольнити повністю.

Указом Президента України "Про введення воєнного стану в Україні" від 24.02.2022 № 64/2022 (із подальшими змінами, внесеними Указами Президента України, які затверджені відповідними Законами України), затвердженим Законом України від 24.02.2022 № 2102-IX, введено воєнний стан із 05 години 30 хвилин 24 лютого 2022 року та продовжено з 05 години 30 хвилин 14 лютого 2024 року строком на 90 діб у зв`язку з військовою агресією російської федерації проти України.

З урахуванням режиму воєнного стану та можливості повітряної тривоги в місті Києві у Господарському суді міста Києва встановлено особливий режим роботи й запроваджено відповідні організаційні заходи.

Разом з тим, відповідно до положень пункту 1 статті 6 Конвенції кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру або встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення. Також, відповідно до рішень Європейського суду з прав людини, що набули статусу остаточного, зокрема, «Іззетов проти України», «Пискал проти України», «Майстер проти України», «Субот проти України», «Крюков проти України», «Крат проти України», «Сокор проти України», «Кобченко проти України», «Шульга проти України», «Лагун проти України», «Буряк проти України», «ТОВ «ФПК «ГРОСС» проти України», «Гержик проти України» суду потрібно дотримуватись розумного строку для судового провадження.

Розумним, зокрема, вважається строк, що є об`єктивно необхідним для виконання процесуальних дій, прийняття процесуальних рішень та розгляду і вирішення справи з метою забезпечення своєчасного (без невиправданих зволікань) судового захисту.

З урахуванням практики Європейського суду з прав людини критеріями розумних строків є: правова та фактична складність справи; поведінка заявника, а також інших осіб, які беруть участь у справі, інших учасників процесу; поведінка органів державної влади (насамперед суду); характер процесу та його значення для заявника (справи «Федіна проти України» від 02.09.2010, «Смірнова проти України» від 08.11.2005, «Матіка проти Румунії» від 02.11.2006, «Літоселітіс проти Греції» від 05.02.2004 та інші).

Ураховуючи вищевказані обставини та факти, зважаючи на продовження процесуальних строків з метою забезпечення права сторін бути почутими, надання сторонам часу для укладення мирової угоди, тощо, дану справу розглянуто у розумні строки.

Розглянувши подані сторонами документи і матеріали, всебічно і повно з`ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, відзив на позовну заяву, відповідь на відзив, заперечення на відповідь на відзив, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, Господарський суд міста Києва

ВСТАНОВИВ:

Позивач є постачальником електричної енергії споживачам на підставі ліцензії на право провадження господарської діяльності з постачання електричної енергії споживачу, виданої Національною комісією, що здійснює державне регулювання у сферах енергетики та комунальних послуг (далі - НКРЕКП), згідно з постановою від 27.10.2021 № 1849.

04.04.2023 Підприємством (постачальник) та Установою (споживач) укладено Договір, відповідно до умов якого:

- Договір встановлює порядок та умови постачання електричної енергії як товарної продукції споживачу постачальником електричної енергії (пункт 1.1);

- умови Договору встановлені відповідно до Закону України «Про ринок електричної енергії» та Правил роздрібного ринку електричної енергії (далі - Правила), затверджених постановою Національної комісії, що здійснює державне регулювання у сферах енергетики та комунальних послуг, від 14.03.2018 №312 [далі - Правила] (пункт 1.2);

- постачальник постачає електричну енергію споживачу за кодом ДК 021:20-5 «Електрична енергія» для забезпечення потреб електроустановок споживача, а споживач оплачує постачальнику вартість використаної електричної енергії згідно з умовами Договору (пункт 2.1);

- загальний обсяг постачання електричної енергії 253 059,56 кВт/год. Ціна за 1 кіловат годину електроенергії становить 5,04 грн з урахуванням ПДВ (пункт 2.4);

- обсяг споживання електроенергії по кожному об`єкту споживання споживача визначається на підставі даних комерційного обліку. Організація порядку здійснення комерційного обліку споживання електричної енергії споживачем здійснюється відповідно до вимог Кодексу комерційного обліку електричної енергії, затвердженого постановою Національної комісії, що здійснює державне регулювання у сферах енергетики та комунальних послуг від 14.03.2018 № 311 та інших нормативно-правових актів України (пункт 5.4);

- розрахунковим періодом за Договором є календарний місяць (пункт 5.5);

- оплата електричної енергії за Договором має бути здійснена споживачем у строк протягом 10 календарних днів з моменту підписання сторонами відповідного акта приймання-передачі, у формі оплати за фактично спожиту електричну енергію відповідно до даних комерційного обліку на підставі акта-приймання передачі електричної енергії (пункт 5.7);

- приймання-передача електричної енергії, поставленої постачальником та прийнятої споживачем у звітному місяці, оформлюється шляхом підписання сторонами та скріплення печаткою сторін щомісячних актів приймання-передачі, які є підставою для остаточних розрахунків між сторонами (пункт 5.10);

- Договір набирає чинності з моменту його підписання сторонами та діє на період дії воєнного стану та впродовж строку, необхідного для проведення процедури закупівлі та в будь-якому випадку до моменту його остаточного виконання. У разі продовження воєнного стану дія Договору автоматично продовжується на період на який продовжено воєнний стан але не більше як до 31.12.2023, а в частині грошових розрахунків до повного виконання зобов`язань (пункт 14.1).

Відповідно до частин першої - третьої статті 275 Господарського кодексу України (далі - ГК України) за договором енергопостачання енергопостачальне підприємство (енергопостачальник) відпускає електричну енергію, пару, гарячу і перегріту воду (далі - енергію) споживачеві (абоненту), який зобов`язаний оплатити прийняту енергію та дотримуватися передбаченого договором режиму її використання, а також забезпечити безпечну експлуатацію енергетичного обладнання, що ним використовується.

Окремим видом договору енергопостачання є договір постачання електричної енергії споживачу. Особливості постачання електричної енергії споживачам та вимоги до договору постачання електричної енергії споживачу встановлюються Законом України "Про ринок електричної енергії".

Відпуск енергії без оформлення договору енергопостачання не допускається.

Предметом договору енергопостачання є окремі види енергії з найменуванням, передбаченим нормативно-правовим актом.

Відносини, пов`язані з виробництвом, передачею, розподілом, купівлею-продажем, постачанням електричної енергії для забезпечення надійного та безпечного постачання електричної енергії споживачам з урахуванням інтересів споживачів, розвитку ринкових відносин, мінімізації витрат на постачання електричної енергії та мінімізації негативного впливу на навколишнє природне середовище визначає Закон України «Про ринок електричної енергії».

Так, згідно з пунктом 14 частини першої статті 4 Закону України «Про ринок електричної енергії» учасники ринку електричної енергії провадять свою діяльність на ринку електричної енергії на договірних засадах. Для забезпечення функціонування ринку електричної енергії укладаються такі види договорів, зокрема, договір про постачання електричної енергії споживачу.

Відповідно до частин першої та другої статті 56 Закону України «Про ринок електричної енергії» постачання електричної енергії споживачам здійснюється електропостачальниками, які отримали відповідну ліцензію, за договором постачання електричної енергії споживачу. Договір постачання електричної енергії споживачу укладається між електропостачальником та споживачем та передбачає постачання всього обсягу фактичного споживання електричної енергії споживачем у певний період часу одним електропостачальником. Постачання електричної енергії споживачам здійснюється за вільними цінами.

Отже, укладений сторонами Договір за своєю правовою природою є договором про постачання електричної енергії споживачу.

Статтею 526 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України) передбачено, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Відповідно до частини першої статті 530 ЦК України якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

За приписами статті 525 ЦК України одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом.

Відповідно до статті 629 ЦК України встановлено, що договір є обов`язковим для виконання сторонами.

Згідно зі статтею 610 ЦК України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).

Відповідно до приписів Правил:

- ці Правила регулюють взаємовідносини, які виникають під час купівлі-продажу електричної енергії між електропостачальником (електропостачальниками) та споживачем (для власного споживання), а також: їх взаємовідносини з іншими учасниками роздрібного ринку електричної енергії, визначеними, цими Правилами. Учасниками роздрібного ринку є: електропостачальники, оператор системи передачі, оператори систем розподілу, у тому числі оператори малих систем розподілу, споживачі, основні споживачі, субспоживачі, виробники електричної енергії, які підпадають під визначення, розподіленої генерації, та інші учасники ринку, які надають послуги, пов`язані з постачанням електричної енергії споживачу з метою використання ним електричної енергії на власні потреби. Ці Правила є обов`язковими для виконання усіма учасниками роздрібного ринку (підпункт 1.1.1);

- дані, необхідні для формування платіжних документів, у тому числі щодо обсягів електричної енергії, надаються учасникам роздрібного ринку адміністратором комерційного обліку в порядку, встановленому Кодексом комерційного обліку. На підставі отриманих даних відповідно до умов договору (обраної споживачем комерційної пропозиції) сторони складають акти прийому-передачі проданих товарів та/або наданих послуг (пункт 4.3);

- розрахунки між споживачем та електропостачальником (іншими учасниками роздрібного ринку, якщо вони беруть участь у розрахунках) здійснюються згідно з даними, отриманими від адміністратора комерційного обліку в порядку, передбаченому Кодексом, комерційного обліку, про обсяги поставленої, розподіленої (переданої) та купленої електричної енергії. Плата за спожиту протягом розрахункового періоду електричну енергію вноситься не пізніше 20 числа наступного місяця, якщо договором не встановлено іншого терміну. Рахунок за спожиту електричну енергію оплачується: протягом 5 робочих днів від дня отримання рахунка непобутовим. споживачем; протягом 10робочих днів від дня отримання рахунка побутовим споживачем; в інший термін, передбачений договором, але не пізніше 20 календарного дня після закінчення розрахункового періоду (пункт 4.12).

Згідно з пунктом 10 Постанови НКРЕКП від 14.03.2018 № 312 до запуску електронної платформи ДАТАХАБ адміністратора комерційного обліку функції адміністратора комерційного обліку на роздрібному ринку електричної енергії, у тому числі адміністрування процедури зміни постачальника електричної енергії у межах території ліцензованої діяльності, виконує відповідний оператор системи розподілу.

Постановою НКРЕКП від 13.11.2018 № 1411 (із змінами, внесеними постановою НКРЕКП від 13.10.2021 № 1755) ПРАТ «ДТЕК КИЇВСЬКІ ЕЛЕКТРОМЕРЕЖІ» надано ліцензію з розподілу електричної енергії, в результаті чого вказане товариство набуло статусу оператора системи розподілу електричної енергії, що виконує функції адміністратора комерційного обліку на роздрібному ринку електричної енергії.

Відповідно до пунктів 9.1.1 Розділу IX Кодексу комерційного обліку електричної енергії обмін даними між адміністратором комерційного обліку, постачальником послуг комерційного обліку та учасниками ринку здійснюється у вигляді електронних документів відповідно до стандартів інформаційного обміну ДАТАХАБ, що розробляються адміністратором комерційного обліку (ПРАТ «ДТЕК КИЇВСЬКІ ЕЛЕКТРОМЕРЕЖІ») та затверджуються Регулятором.

Враховуючи вказані норми, суд погоджується з доводами позивача про те, що дані ПРАТ «ДТЕК КИЇВСЬКІ ЕЛЕКТРОМЕРЕЖІ» про обсяги спожитої електроенергії є належними і допустимими доказами.

На виконання умов Договору позивач у квітні 2023 року відповідно до даних комерційного обліку поставив відповідачу 129 988,000 кіловат годин електроенергії на загальну суму 655 139,52 грн, у тому числі ПДВ 109 189,92 грн.

Слід зазначити, що обсяг поставленої відповідачу електроенергії у квітні 2023 року підтверджується даними оператора системи розподілу ПРАТ «ДТЕК КИЇВСЬКІ ЕЛЕКТРОМЕРЕЖІ», які додані до матеріалів справи.

11.05.2023 позивач передав відповідачу нарочно рахунок № 4 на оплату поставленої у квітні електричної енергії за Договором на загальну суму 655 139,52 грн, у тому числі ПДВ 109 189,92 грн, та два примірники підписаного зі сторони позивача акта купівлі-продажу електричної енергії № 22-0666-4 за квітень 2023 року на загальну суму 655 139,52 грн, у тому числі ПДВ 109 189,92 грн.

Крім того, позивач 11.05.2023 направив електронні копії вказаних вище рахунку та акту на офіційну електронну адресу відповідача.

23.05.2023, не дочекавшись від відповідача оплати за поставлену в квітні 2023 року електричну енергію, позивач повторно передав відповідачу нарочно рахунок № 4 на оплату поставленої у квітні електричної енергії за Договором та два примірники підписаного зі сторони позивача акта купівлі-продажу електричної енергії № 22-0666-4 за квітень 2023 року.

Позивач вказує, що відповідач рахунок не оплатив, акт купівлі-продажу електричної енергії не підписав та висунув вимогу до позивача скорегувати обсяг і ціну поставленої електроенергії.

22.06.2023 позивач втретє передав відповідачу нарочно рахунок № 4 на оплату поставленої у квітні 2023 року електричної енергії та два примірники підписаного зі сторони позивача акта купівлі-продажу електричної енергії № 22-0666-4 за квітень 2023 року.

30.06.2023 відповідач здійснив часткову оплату спожитої у квітні 2023 року електричної енергії, перерахувавши позивачу 319 727,52 грн, у тому числі ПДВ 53 287,92 грн

Таким чином, з огляду на часткову оплату вартості електричної енергії за квітень 2023 року, позивач звернувся з вимогою стягнути з відповідача 335 412,00 грн.

Відповідач заперечив проти задоволення позовних вимог, посилаючись на те, що договір виконано у повному обсязі, передано 253 059,56 кВт/год електричної енергії та сплачено за неї у повному розмірі 1 275 420,18 грн, у тому числі ПДВ.

Також Установа вказувала на те, що:

- умови Договору в силу приписів чинного законодавства, зокрема, Закону України «Про публічні закупівлі», не повинні відрізнятися від змісту тендерної пропозиції переможця процедури закупівлі;

- до Договору будь-які зміни не вносилися.

Слід зазначити, що сторонами було укладено низку договорів на закупівлю електричної енергії. Втім, у даній справі спір стосується виконання умов Договору за квітень 2023 року.

У пункті 5.7 Договору сторонами узгоджено, що оплата здійснюється за фактично спожиту електричну енергію.

Позивач документально підтвердив те, що за квітень 2023 року відповідачем фактично отримано 129 988,000 кіловат годин електроенергії на загальну суму 655 139,52 грн, у тому числі ПДВ 109 189,92 грн.

Також, Підприємство неодноразово надавало Установі рахунок на оплату та примірники акта на підписання зі сторони відповідача.

Однак, Установа не підписала означені акти та за отриману електричну енергію розрахувалася частково в розмірі 319 727,52 грн.

Відповідач не спростував документально тієї обставини, що ним фактично за квітень 2023 року було спожито 129 988,000 кіловат годин електричної енергії.

Отже, поданими позивачем доказами підтверджуються обставини, що є предметом доказування у даній справі, у свою чергу, відповідач не спростував доводів позивача.

Таким чином, заборгованість у розмірі 335 412,00 грн є обґрунтованою та такою, що підлягає стягненню.

Крім основного боргу позивач заявив до стягнення 61 743,57 грн пені, 45 859,77 грн штрафу та 5 074,81 грн 3% річних.

За приписами статті 625 ЦК України боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання грошового зобов`язання. Боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Передбачене законом право кредитора вимагати сплати боргу з урахуванням індексу інфляції та 3% річних в порядку статті 625 ЦК України є способами захисту його майнового права та інтересу, суть яких полягає у відшкодуванні матеріальних втрат від знецінення грошових коштів внаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації (плати) від боржника за користування утримуваними ним грошовими коштами, належними до сплати кредиторові.

Так, перевіривши здійснені позивачем розрахунки в частині 3% річних, Господарський суд міста Києва дійшов висновку, що вони правильні.

Що ж до стягнення пені та штрафу, слід зазначити таке.

У частині першій статті 546 ЦК України зазначено, що виконання зобов`язання може забезпечуватися, зокрема, неустойкою.

Неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання; штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов`язання; пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання (стаття 549 ЦК України).

Частиною першою статті 230 ГК України штрафними санкціями у цьому Кодексі визнаються господарські санкції у вигляді грошової суми (неустойка, штраф, пеня), яку учасник господарських відносин зобов`язаний сплатити у разі порушення ним правил здійснення господарської діяльності, невиконання або неналежного виконання господарського зобов`язання.

Відповідно до частини другої статті 231 ГК України у разі якщо порушено господарське зобов`язання, в якому хоча б одна сторона є суб`єктом господарювання, що належить до державного сектора економіки, або порушення пов`язане з виконанням державного контракту, або виконання зобов`язання фінансується за рахунок Державного бюджету України чи за рахунок державного кредиту, штрафні санкції застосовуються, якщо інше не передбачено законом чи договором, у таких розмірах:

за порушення строків виконання зобов`язання стягується пеня у розмірі 0,1 відсотка вартості товарів (робіт, послуг), з яких допущено прострочення виконання за кожний день прострочення, а за прострочення понад тридцять днів додатково стягується штраф у розмірі семи відсотків вказаної вартості.

Відповідно до статті 233 ГК України у разі якщо належні до сплати штрафні санкції надмірно великі порівняно із збитками кредитора, суд має право зменшити розмір санкцій. При цьому повинно бути взято до уваги: ступінь виконання зобов`язання боржником; майновий стан сторін, які беруть участь у зобов`язанні; не лише майнові, але й інші інтереси сторін, що заслуговують на увагу.

Якщо порушення зобов`язання не завдало збитків іншим учасникам господарських відносин, суд може з урахуванням інтересів боржника зменшити розмір належних до сплати штрафних санкцій.

Згідно з частиною третьою статті 551 ЦК України розмір неустойки може бути зменшений за рішенням суду, якщо він значно перевищує розмір збитків, та за наявності інших обставин, які мають істотне значення.

Право на неустойку виникає незалежно від наявності у кредитора збитків, завданих невиконанням або неналежним виконанням зобов`язання за положенням частини першої статті 550 ЦК України.

Разом з цим, наявність у кредитора можливості стягувати із споживача надмірні грошові суми як неустойку змінює її дійсне правове призначення. Неустойка має на меті, насамперед, стимулювати боржника до виконання основного грошового зобов`язання та не може становити непомірний тягар для споживача і бути джерелом отримання невиправданих додаткових прибутків для кредитора. Таку правову позицію викладено і в Рішенні Конституційного Суду України від 11.07.2013 № 7-рп/2013.

Тобто вирішення питання про зменшення неустойки та розмір, до якого вона підлягає зменшенню, закон відносить на розсуд суду.

На переконання суду, розмір заявлених до стягнення пені та штрафу є значним у порівнянні з основним боргом (загальний розмір пені та штрафу складає 32% від суми основного боргу), що свідчить про надмірний характер заявлених до стягнення штрафних санкцій.

Також, суд вважає за необхідне звернутися до таких правових позицій Верховного Суду.

Зменшення розміру заявленої до стягнення неустойки є правом суду, а за відсутності у законі вичерпного переліку обставин як підстав для зменшення судом розміру неустойки (частина третя статті 551 ЦК України) господарський суд, оцінивши надані сторонами докази та обставини справи у їх сукупності, на власний розсуд вирішує питання про наявність або відсутність у кожному конкретному випадку обставин, за яких можливе зменшення неустойки [правова позиція Верховного Суду викладена в постанові від 26.08.2021 у справі № 911/378/17 (911/2223/20)].

З огляду на судову практику, у вирішенні судом питання про зменшення розміру заявленої до стягнення неустойки суди, зокрема, беруть до уваги ступінь виконання основного зобов`язання, поважність причин несвоєчасного виконання відповідачем зобов`язання, поведінку відповідача, яка свідчить про вжиття ним всіх можливих заходів до виконання зобов`язання (правова позиція Верховного Суду викладена в постанові від 22.05.2019 у справі № 910/11733/18).

При вирішенні питання про зменшення пені суд бере до уваги також співвідношення розміру заборгованості боржника та розміру пені. Такий підхід є усталеним в судовій практиці (постанови Великої Палати Верховного Суду від 18.03.2020 у справі № 902/417/18 та Верховного Суду від 23.09.2019 у справі № 920/1013/18, від 26.03.2020 у справі № 904/2847/19).

При цьому вирішення питання про зменшення неустойки та розмір, до якого вона підлягає зменшенню, закон відносить на розсуд суду (правова позиція Верховного Суду викладена в постанові від 04.06.2019 у справі № 904/3551/18).

Крім цього, категорії "значно" та "надмірно", які використовуються в статті 551 ЦК України та в статті 233 ГК України, є оціночними і мають конкретизуватися у кожному окремому випадку, з урахуванням того, що правила наведених статей направлені на запобігання збагаченню кредитора за рахунок боржника, а також недопущення заінтересованості кредитора у порушенні зобов`язання боржником (висновок сформульований в постанові Верховного Суду від 14.07.2021 у справі № 916/878/20).

Верховний Суд у складі суддів об`єднаної палати Касаційного господарського суду у постанові від 19.01.2024 у справі № 911/2269/22 висловив правову позицію такого змісту: «У зв`язку з викладеним, враховуючи висновок про індивідуальний характер підстав, якими у конкретних правовідносинах обумовлюється зменшення судом розміру неустойки (що підлягає стягненню за порушення зобов`язання), а також дискреційний характер визначення судом розміру, до якого суд її зменшує, що виключає формування єдиних (для вирішення спорів про стягнення неустойки) критеріїв та алгоритму визначення підстав для зменшення розміру неустойки та критеріїв для встановлення розміру (на 90 %, 70 % чи 50 % тощо), до якого суд має право її зменшити, Суд не вбачає підстав для відступу від аналогічної правової позиції Верховного Суду у складі колегії суддів судової палати для розгляду справ щодо корпоративних спорів‚ корпоративних прав та цінних паперів Касаційного господарського суду, викладеної в постанові від 15.02.2023 у справі № 920/437/22 щодо застосування, зокрема, положень частини третьої статті 551 ЦК України із висновком, що можливість зменшення заявленої до стягнення пені на 99% залежить виключно від оцінки судами фактичних обставин справи та обґрунтованості доводів і заперечень сторін».

Отже, враховуючи ступінь, характер та правові наслідки правопорушення, співмірність між ними; відсутність доказів понесення Підприємством збитків внаслідок порушень Установою строків оплати; враховуючи те, що відповідач є неприбутковою організацією, зважаючи на виняткову роль Установи під час повномасштабного вторгнення у сфері надання медичної допомоги, суд дійшов висновку про наявність підстав для зменшення заявленого до стягнення штрафу до 458,60 грн (на 99% від заявленої до стягнення суми штрафу) та пені до 617,44 грн (на 99 % від заявленої до стягнення суми пені).

Суд відзначає, що при визначенні розміру (відсоткового співвідношення) зменшення штрафних санкцій суд керується своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Разом з тим, суд відзначає, що у викладі підстав для прийняття рішення суду необхідно дати відповідь на доречні аргументи та доводи сторін, здатні вплинути на вирішення спору; виклад підстав для прийняття рішення не повинен неодмінно бути довгим, оскільки необхідно знайти належний баланс між стислістю та правильним розумінням ухваленого рішення; обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент заявника на підтримку кожної підстави; обсяг цього обов`язку суду може змінюватися залежно від характеру рішення.

Згідно з практикою Європейського суду з прав людини очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а крім того, ще й від різних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах.

Аналогічна правова позиція викладена у постанові Верховного Суду від 28.05.2020 у справі № 909/636/16.

Аналізуючи питання обсягу дослідження доводів учасників справи та їх відображення у судовому рішенні, суд першої інстанції спирається на висновки, що зробив Європейський суд з прав людини від 18.07.2006 у справі «Проніна проти України», в якому Європейський суд з прав людини зазначив, що пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень.

У рішенні Європейського суду з прав людини «Серявін та інші проти України» вказано, що усталеною практикою Європейського суду з прав людини, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункті 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» (Ruiz Torija v. Spain) від 09.12.1994, серія A, N303-A, п. 29).

Аналогічна правова позиція викладена у постанові від 13.03.2018 Верховного Суду по справі № 910/13407/17.

З огляду на вищевикладене та встановлені фактичні обставини справи, суд надав вичерпну відповідь на всі питання, що входять до предмета доказування у даній справі та виникають при кваліфікації спірних відносин, як у матеріально-правовому, так і у процесуальному сенсах.

При цьому суд зазначає, що іншим доводам сторін оцінка судом не надається, адже вони не спростовують встановлених судом обставин, та не впливають на результат прийнятого рішення.

Відповідно до статті 74 ГПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Статтею 73 ГПК України передбачено, що доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Ці дані встановлюються такими засобами: 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків.

Згідно зі статтею 86 ГПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також вірогідність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

За таких обставин, оцінивши подані докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на повному, всебічному і об`єктивному розгляді всіх обставин справи в їх сукупності, суд дійшов висновку про часткове задоволення позову.

За приписами статті 129 ГПК України витрати зі сплати судового збору покладаються на відповідача у розмірі 6 721,35 грн.

Керуючись статтями 129, 233, 236, 237, 240 та 241 Господарського процесуального кодексу України, Господарський суд міста Києва

ВИРІШИВ:

1. Позов задовольнити частково.

2. Стягнути з Державної установи «Територіальне медичне об`єднання Міністерства внутрішніх справ України по місту Києву та Київській області» (04050, м. Київ, вул. Платона Майбороди, буд. 19, код 37027405) на користь Державного підприємства «ІНФОТЕХ» (04050, м. Київ, вул. Дегтярівська, 15Б, код 34239034) 335 412 (триста тридцять п`ять тисяч чотириста дванадцять) грн 00 коп. заборгованості, 5 074 (п`ять тисяч сімдесят чотири) грн 81 коп. 3% річних, 458 (чотириста п`ятдесят вісім) грн 60 коп. штрафу, 617 (шістсот сімнадцять) грн 44 коп. пені та 6 721 (шість тисяч сімсот двадцять одну) грн 35 коп. судового збору.

3. У задоволенні решти позову відмовити.

Рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом двадцяти днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини рішення суду, або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Повний текст рішення складено та підписано 28.03.2024.

Суддя О.Г. Удалова