номер провадження справи 24/293/23
ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ЗАПОРІЗЬКОЇ ОБЛАСТІ
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

28.02.2024 Справа № 908/3470/23

м.Запоріжжя Запорізької області

Господарський суд Запорізької області у складі судді Азізбекян Тетяни Анатоліївни, за участю секретаря судового засідання Зеленцовій К. Ю., розглянувши матеріали справи № 908/3470/23

за позовом: Військової частини НОМЕР_1 ( АДРЕСА_1 , код ЄДРПОУ НОМЕР_2 )

до відповідача: Товариства з обмеженою відповідальністю ВВК (69001, м. Запоріжжя, вул. Патріотична, буд. 7-а, )

про розірвання договору зберігання

за участі представників:

від позивача: Волошин Є.С. (в режимі відеоконференції), довіреність від 05.10.2023

від відповідача: Балика П.О. (в залі суду), адвокат, ордер серія АР № 1152612 від 07.12.2023

СУТЬ СПОРУ:

До Господарського суду Запорізької області звернулась Військова частина НОМЕР_1 до Товариства з обмеженою відповідальністю ВВК про розірвання договору зберігання № 69/11 від 01.09.2011.

Згідно з протоколом автоматизованого розподілу від 21.11.2023 здійснено автоматичний розподіл судової справи між суддями, присвоєно єдиний унікальний номер судової справи 908/3470/23 та визначено до розгляду судді Азізбекян Т.А.

В обґрунтування позовних вимог позивач посилається на приписи ст. ст. 607, 651, 652 Цивільного кодексу України, ст. ст. 20, 188, 260 Господарського кодексу України та вказує зокрема на те, що відповідно до умов Договору за №69/11 від 01.09.2011 військова частина НОМЕР_1 прийняла на платне зберігання майно (порохові заряди) заголом у кількості 3009,22 тон (маса нетто), а ТОВ «ВВК» в свою чергу своєчасно здійснювало оплату за зберігання відповідного майна. 05.09.2023 позивачем отримано наказ Командувача сил Логістики Збройних Сил України від 05.09.2023 за №324, в якому зазначено, що у зв`язку із введенням правового режиму воєнного стану та у відповідності до норм чинного законодавства, для забезпечення потреб держави в умовах правового режиму воєнного стану наказано примусово відчужити майно у власність держави, що є предметом зберігання відповідно до умов Договору за №69/11 від 01.09.2011. Надалі, в/ч НОМЕР_1 почали вживатись всі необхідні дії з примусового відчуження майна. Однак, по території в/ч НОМЕР_1 28.09.2023 та 05.10.2023 рф було завдано вогневого ураження за допомогою БПЛА типу Shаhed 131/136 (Герань 2), а тому значна частина майна, що належала ТОВ «ВВК», а саме порохові заряди було знищено. Надалі, 05.10.2023 в/ч НОМЕР_1 та суб`єктом оціночної діяльності ТОВ Агенство по нерухомості «Дісконт» було укладено Договір №101/23 від 05.10.2023 щодо надання послуг з визначення загальної вартості майна, що підлягало відчуженню. Після отримання Звіту про оцінку майна в/ч НОМЕР_1 направлено листа до ТОВ «ВВК» за №2665 від 19.10.2023, яким повідомлено що 20.10.2023 о 12:00 год. в/ч буде складено акт примусового відчуження майна, що належить ТОВ «ВВК» та зазначено, що явка представника ТОВ «ВВК» є необов`язковою. Представник ТОВ «ВВК» для складення та підписання такого Акту не з`явився аргументуючи свою неявку стислими термінами повідомлення ТОВ «ВВК» про складення такого Акту. В/ч пропонувала з`явитись представникам ТОВ «ВВК» для отримання свого примірника Акту, а також укладення Додаткової угоди щодо розірвання Договору зберігання за №69/11 від 01.09.2011 з причин неможливості його подальшого виконання, оскільки Майно, що належало ТОВ «ВВК» вже фактично перебувають у власності в/ч НОМЕР_1 . Однак, ТОВ «ВВК» не виявило бажання для прибуття до в/ч НОМЕР_1 з метою отримання Акту про примусове відчуження майна за №2682 та звіту про оцінку відчуженого майна, а також задля укладення Додаткової угоди щодо розірвання Договору зберігання за №69/11 від 01.09.2011, а тому зазначений пакет документів був направлений на адресу ТОВ «ВВК» поштовою кореспонденцією. Отже, сторони не дійшли згоди щодо розірвання Договору зберігання за №69/11 від 01.09.2011.

Ухвалою суду від 23.11.2023 прийнято позовну заяву до розгляду та відкрито провадження у справі № 908/3470/23, присвоєно справі номер провадження 24/293/23, визначено справу розглядати за правилами загального позовного провадження, судове засідання для розгляду справи призначено на 20.12.2023 о 10 год. 20 хв.

11.12.2023 через систему «Електронний суд» ТОВ «ВВК» подано суду відзив на позовну заяву, в якому відповідач заперечує заперечує проти наведених позивачем обставин та правових підстав позову, закрема з огляду на те, що лист в/ч НОМЕР_3 від 30.10.2023 за вих. № 2774 не можна вважати пропозицією щодо розірвання Договору оскільки він не містить умов щодо його розірвання, які повинні бути викладені у проекті відповідної Додаткової угоди. Також, вважає, що положення ч. 2 ст 651 не можуть бути застосовані до спірних правовідносин, оскільки ТОВ «ВВК» не порушувало умов договору. Щодо переходу права власності на порохові заряди від ТОВ «ВВК до в/ч НОМЕР_1 на підставі акту про примусове відчуження майна № 2682 від 20.10.2023, зазначає, що діючим в України законодавством передбачені не лише підстави для примусового відчуження майна, але й відповідний порядок здійснення процедури примусового відчуження майна. Завершальною ж стадією процедури примусового відчуження майна є складання акта. Листом від 07.11.2023 № 2860 в/ч направила на адресу ТОВ «ВВК» примірник акту про примусове відчуженню або вилучення майна № 2682 від 20.10.20203 та копію Звітупро оцінку майна. Листом від 17.11.2023 вих. № 17/11-1 ТОВ «ВВК» наполягало на направленні йому оригіналу Звіту про оцінку майна, оскільки лише оригінал Звіту є належним підтвердженням завершення процедури примусового відчуження майна та переходу права власності на порохові заряди від ТОВ «ВВК» до держави, в особі в/ч НОМЕР_1 . Однак, листом від 17.11.2023 за вих. № 2960 позивач відмовив в наданні оригіналу Звіту. Також, в/ч позивачем не надано первинних документів, які підтверджують факт знищення переданого на зберігання майна за сірним договором.

Ухвалою суду від 12.12.2023 задоволено заяву військової частини НОМЕР_1 про участь у судовому засіданні в режимі відеоконференції поза межами приміщення суду у справі №908/3470/23 з використанням власних технічних засобів.

13.12.2023 позивачем у підсистемі Електронний суд сформовано відповідь на відзив та 18.12.2023 надійшов оригінал відповіді на відзив.

18.12.2023 у підсистемі Електронний суд відповідачем сформовано заперечення (на відповідь на відзив).

Ухвалою суду від 20.12.2023 відкладено підготовче засідання на 10.01.2024.

08.01.2024 ТОВ «ВВК» подано суду клопотання про доручення до матеріалів справи № 908/3470/23 доказів, а саме пам`ятку про процесуальні права та обов`язки потерпілої особи від 26.12.2023 і постанову слідчого від 04.01.2024 про відмову в задоволенні клоптання у кримінальному провадженні № 0000014 та прийняти їх до розгляду.

В судовому засіданні 10.01.2024 відкладено розгляд клопотання відповідача про доручення доказів та оголошено перерву до 22.01.2024 о 14 год 00 хв.

В засіданні суду 22.01.2024 задоволено клопотання відповідача про доручення до матеріалів справи № 908/3470/23 пам`ятку про процесуальні права та обов`язки потерпілої особи від 26.12.2023 і постанову слідчого від 04.01.2024.

В судових засіданнях було оголошено протокольну перерву до 30.01.2024 та до 12.02.2024.

В судовому засіданні 12.02.2024 закрито підготовче провадження. Розпочато розгляд справи по суті та оголошено протокольну перерву до 19.02.2024.

Ухвалою суду від 19.02.2024 перенесено розгляд справи на 28.02.2024.

Відповідно до ст. 222 ГПК України здійснювалося фіксування судового засідання 28.02.2024 за допомогою звукозаписувального технічного засобу.

Позивач підтримав вимоги у повному обсязі з підстав, викладених у позовній заяві. Просить суд позов задовольнити.

Відповідач проти позову заперечує, свою правову позицію виклав у відзиві на позовну заяву.

В засіданні 28.02.2024 судом, в порядку ст. 240 ГПК України, проголошено вступну та резолютивну частини рішення. Суд повідомив строк виготовлення повного тексту рішення та роз`яснив порядок і строк його оскарження.

Дослідивши матеріали справи, заслухавши пояснення та доводи представників сторін, суд

УСТАНОВИВ:

01.09.2011 між військовою частиною НОМЕР_1 (Виконавець) в особі тимчасово виконуючого обов`язки командира військової частини НОМЕР_1 підполковника ОСОБА_1 та Товариством з обмеженою відповідальністю «ВВК» (Замовник) укладено Договір зберігання №69/11 від 01.09.2011, за умовами якого Виконавець зобов`язалась прийняти на платне зберігання майно, а саме порохові заряди РСИ-12К (4АН2) у кількості 3042,0 тон (маса нетто) та порохові заряди РСИ-12К (Ш961У) у кількості 782,0 тон (маса нетто) (далі-Майно), а Замовник зобов`язався здійснювати оплату за зберігання відповідного майна та вилучати вказане майно (що є предметом зберігання) згідно графіку вилучення майна (Додаток №3 до Договору №69/11 від 01.09.2011). Передача майна здійснювалась за актом приймання-передачі майна (Додаток №1 до Договору №69/11 від 01.09.2011).

Термін зберігання Майна відповідно до п. 5.1 Договору - до повного вилучення Майна або надання Замовнику письмового повідомлення про його повернення.

Позивач у позовній заяві зазначає, що сторони виконували покладені на них зобов`язання належним чином. Виконавець (військова частина НОМЕР_1 ), належним чином зберігав надане їй відповідно до умов Договору Майно, а Замовник своєчасно здійснював оплату відповідно до умов Договору. Однак, вилучення Майна практично не здійснювалось, оскільки графік, що є Додатком до цього Договору не передбачав його довготривалого застосування, а був передбачений лише на відповідний рік. Новий графік вивезення Майна, що було предметом зберігання - не створювався.

З початком повномасштабної агресії російськової федерації, Сторони і надалі виконували покладені на них обов`язки відповідно до умов Договору за №69/11 від 01.09.2011. Військова частина НОМЕР_1 належним чином зберігала передане їй Майно, а ТОВ «ВВК» здійснювало оплату за таке зберігання.

Станом на 05.09.2023 військова частина НОМЕР_1 зберігала відповідно до умов Договору за №69/11 від 01.09.2011 - порохові заряди РСИ-12К (4АН2) у кількості 2231,61 тон (маса нетто) та порохові заряди РСИ-12К (Ш961У) у кількості 771,61 тон (маса нетто), загалом у кількості 3009,22 тон (маса нетто). Дата останньої оплати Замовником за зберігання Майна було здійснено 05.10.2023.

05.09.2023 військовою частиною НОМЕР_1 отримано наказ Командувача сил Логістики Збройних Сил України від 05.09.2023 за №324 «Про примусове відчуження майна», в якому зазначено, що у зв`язку із введенням правового режиму воєнного стану та у відповідності до норм чинного законодавства, а саме: Закону України «Про правовий режим воєнного стану», Закону України «Про оборону України», Закону України «Про передачу, примусове відчуження або вилучення майна в умовах правового режиму воєнного чи надзвичайного стану» та для забезпечення потреб держави в умовах правового режиму воєнного стану у зв`язку з військовою агресією російської федерації проти України наказано примусово відчужити майно у власність держави, що є предметом зберігання відповідно до умов Договору за №69/11 від 01.09.2011, а саме порохові заряди РСИ-12К (4АН2) у кількості 2231,61 тон та порохові заряди РСИ-12К (Ш-961У) у кількості 777,61 тон.

В свою чергу, військовою частиною НОМЕР_1 видано наказ командира військової частини НОМЕР_1 (з адміністративно-господарської діяльності) за №2586 від 15.09.2023 «Про примусове відчуження майна в умовах правового режиму воєнного стану», з метою належного виконання наказу Командувача сил Логістики Збройних Сил України від 05.09.2023 за №324 «Про примусове відчуження майна».

Надалі, військовою частиною НОМЕР_1 почали вживатись всі необхідні дії з примусового відчуження майна, що передбачені Законом України «Про передачу, примусове відчуження або вилучення майна в умовах правового режиму воєнного чи надзвичайного стану», а саме військовою частиною НОМЕР_1 було здійснено моніторинг цін на послуги суб`єктів оціночної діяльності, з метою укладення Договору з суб`єктом оціночної діяльності щодо надання послуг з оцінки майна, що підлягає примусовому відчуженню, як того вимагає Закон.

Однак, 28.09.2023, у зв`язку із нанесенням вогневого ураження за допомогою БПЛА типу Shаhed 131/136 (Герань 2) російською федерацією по території військової частини НОМЕР_1 , військовою частиною 04.10.2023 було видано наказ командира військової частини НОМЕР_1 за №2708, яким внесено зміни до наказу командира військової частини НОМЕР_1 від 15.09.2023 за № 2586, де зазначено, що кількість порохових зарядів РСИ-12К (4АН2) та порохових зарядів РСИ-12К (Ш-961У), що підлягають примусовому відчуженню після влучання в відповідні сховища, де зберігались зазначені порохові заряди є наступною: порохові заряди РСИ-12К (4АН2) у кількості 2067,31 тон (маса нетто) та порохові заряди РСИ-12К (Ш-961У) у кількості 115,39 тон (маса нетто).

Позивач повідомляє, що за фактом вогневого ураження БПЛА типу Shаhed 131/136 (Герань 2), органами досудового розслідування внесено відомості до ЄРДР №000150 від 28.09.2023 про вчинення кримінального правопорушення передбаченого ч. 3 ст. 110 КК України.

З метою запобігання розповсюдження витоку інформації (що стосується вогневого ураження по території військової частини НОМЕР_1 ), військова частина НОМЕР_1 не відразу повідомила про надзвичайну подію власника майна, яким на той момент було ТОВ «ВВК».

В свою чергу, військова частина НОМЕР_1 , як того вимагає військове законодавство повідомила про надзвичайну подію вище командування з зазначенням результатів такого влучання. Зазначена інформація була передана засобами спеціального зв`язку, оскільки така інформація є службовою, розголошення якої може завдати шкоди національній безпеці країни.

Разом з тим, 03.10.2023 листом за № 2513 військова частина НОМЕР_1 повідомила ТОВ «ВВК» про те, що 28.09.2023 по території військової частини НОМЕР_1 було завдано вогневого ураження за допомогою БПЛА типу Shаhed 131/136 (Герань 2), а тому значна частина майна, що належала ТОВ «ВВК», а саме порохові заряди РСИ-12К (4АН2) та порохові заряди РСИ-12К (Ш-961У) частково знищено та попередньо вказано про результати та кількість знищеного майна.

05.10.2023 російською федерацією повторно нанесено удар за допомогою БПЛА типу Shаhed 131/136 (Герань 2) по території військової частини, у зв`язку з чим, військова частина НОМЕР_1 знову була змушена вносити зміни до наказу командира військової частини НОМЕР_1 від 15.09.2023 за №2586 «Про примусове відчуження майна в умовах правового режиму воєнного стану», оскільки сума порохових зарядів, що залишилась у військової частини НОМЕР_1 та підлягала примусовому відчуженню після другого ураження була наступною: порохові заряди РСИ-12К (4АН2) у кількості 1307,86 тон (маса нетто) та порохові заряди РСИ-12К (Ш-961У) у кількості 115,39 тон (маса нетто). Разом з тим, командуванням військової частини НОМЕР_1 разом з правоохоронними органами було прийнято рішення не повідомляти ТОВ «ВВК» щодо здійснення повторного нанесення вогневого ураження ворогом по території військової частини, в тому числі по місцям, де зберігалось Майно, що належало ТОВ «ВВК» з метою запобігання розповсюдження інформації.

Надалі, 05.10.2023 військовою частиною НОМЕР_1 в особі ТВО командира військової частини НОМЕР_1 підполковника ОСОБА_2 та суб`єктом оціночної діяльності ТОВ Агенство по нерухомості «Дісконт» в особі ОСОБА_3 було укладено Договір №101/23 від 05.10.2023 про надання послуг з визначення загальної вартості майна, що підлягало відчуженню, а саме порохових зарядів РСИ-12К (4АН2) у кількості 1307,86 тон (маса нетто) та порохових зарядів РСИ-12К (Ш-961У) у кількості 115,39 тон (маса нетто), відповідно до умов якого виконавець (ТОВ «Дісконт») зобов`язався здійснити послуги з оцінки відчуженого майна та надати висновок про вартість такого майна у формі «Звіту про оцінку майна», а військова частина НОМЕР_1 зобов`язалась належним чином оплатити такі послуги.

Після отримання Звіту про оцінку майна, що підлягало примусовому відчуженню, військовою частиною НОМЕР_1 направлено листа до ТОВ «ВВК» за №2665 від 19.10.2023, яким повідомлено ТОВ «ВВК» про те, що 20.10.2023 о 12:00 год. військовою частиною НОМЕР_1 буде складено акт примусового відчуження майна, що належить ТОВ «ВВК», а саме порохових зарядів РСИ-12К (4АН2) та порохових зарядів РСИ-12К (Ш-961У). Крім того, зазначено, що явка представника ТОВ «ВВК» є необов`язковою, оскільки Законом не передбачено обов`язку присутності власника майна при складанні такого Акту.

В свою чергу, 20.10.2023 військовою частиною НОМЕР_1 складено та підписано Акт за №2682 про примусове відчуження або вилучення майна (порохових зарядів РСИ-12К (4АН2) у кількості 1307,86 тон (маса нетто) та порохових зарядів РСИ-12К (Ш-961 У) у кількості 115,39 тон (маса нетто), який належним чином завірений уповноваженою особою Кіровоградської обласної військової адміністрації.

Представник ТОВ «ВВК» для складення та підписання такого Акту не з`явився аргументуючи свою неявку стислими термінами повідомлення ТОВ «ВВК» про складення такого Акту.

Позивач повідомляє, що військова частина НОМЕР_1 відповідно до норм Закону України «Про передачу, примусове відчуження або вилучення майна в умовах правового режиму воєнного чи надзвичайного стану» пропонувала з`явитись представникам ТОВ «ВВК» для отримання свого примірника Акту, а також укладення Додаткової угоди щодо розірвання Договору зберігання за №69/11 від 01.09.2011 з причин неможливості його подальшого виконання, оскільки Майно, що належало ТОВ «ВВК», а саме всі порохові заряди РСИ-12К (4АН2) та порохові заряди РСИ-12К (Ш-961 У) вже фактично перебувають у власності військової частини НОМЕР_1 (вказані листи додаються до Позовної заяви).

Однак, ТОВ «ВВК» не виявило бажання для прибуття до військової частини НОМЕР_1 з метою отримання Акту про примусове відчуження майна за №2682 та звіту про оцінку відчуженого майна, а також задля укладення Додаткової угоди щодо розірвання Договору зберігання за №69/11 від 01.09.2011, а тому зазначений пакет документів був направлений на адресу ТОВ «ВВК» поштовою кореспонденцією.

За таких обставин ТОВ «ВВК» та військова частина НОМЕР_1 не дійшли згоди щодо розірвання Договору зберігання за №69/11 від 01.09.2011 у відповідності до ч. 2 та ч. 3 ст. 188 ГК України, у зв`язку з чим військова частина НОМЕР_1 звернулась до суду за захистом своїх прав та інтересів про розірвання вказано Договору з причин неможливості його виконання.

Проаналізувавши норми чинного законодавства, оцінивши докази, суд визнав позовні вимоги такими, що підлягають задоволенню з наступних підстав.

Статтею 15 Цивільного кодексу України закріплено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.

Під захистом права розуміють державно-примусову діяльність, спрямовану на відновлення порушеного права суб`єкта правовідносин та забезпечення виконання юридичного обов`язку зобов`язаною стороною. Спосіб захисту може бути визначено як концентрований вираз змісту (суті) міри державного примусу, за допомогою якого відбувається досягнення бажаного для особи, право чи інтерес якої порушені, правового результату.

Способи захисту цивільного права чи інтересу - це визначені законом матеріально-правові заходи охоронного характеру, за допомогою яких забезпечується поновлення (визнання) порушених (оспорюваних) прав, інтересів і вплив на правопорушника, і такі способи мають бути доступними й ефективними. Особа, права якої порушено, може скористатися не будь-яким, а цілком конкретним способом захисту свого права. Застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту права чи інтересу, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення, невизнання або оспорення. Це право чи інтерес суд має захистити у спосіб, який є ефективним, тобто таким, що відповідає змісту відповідного права чи інтересу, характеру його порушення, невизнання або оспорення та спричиненим цими діяннями наслідкам.

Ефективність позовної вимоги має оцінюватися, виходячи з обставин справи та залежно від того, чи призведе задоволення такої вимоги до дійсного захисту інтересу позивача без необхідності повторного звернення до суду (принцип процесуальної економії). Таким чином, під ефективним засобом (способом) слід розуміти такий, що призводить до потрібних результатів, наслідків, дає найбільший ефект. Тому ефективний спосіб захисту повинен забезпечити поновлення порушеного права, бути адекватним наявним обставинам.

Пунктом 7 частини 2 статті 16 Цивільного кодексу України передбачено, що способом захисту цивільних прав та інтересів є, зокрема, припинення правовідношення.

Отже, розірвання договору - це спосіб захисту прав та інтересів суб`єктів правовідносин, передбачений законодавством.

Статтею 651 Цивільного кодексу передбачено підстави для зміни або розірвання договору.

Так, частиною 2 цієї статті встановлено, що договір може бути змінено або розірвано за рішенням суду на вимогу однієї із сторін у разі істотного порушення договору другою стороною та в інших випадках, встановлених договором або законом.

З наведеного слідує, що законодавець встановлює можливість розірвання договору за рішенням суду не тільки у випадках істотного порушення договору іншою стороною, а й в інших випадках, встановлених договором або законом.

Приписами ст. 652 Цивільного кодексу України визначено, що у разі істотної зміни обставин, якими сторони керувалися при укладенні договору, договір може бути змінений або розірваний за згодою сторін, якщо інше не встановлено договором або не випливає із суті зобов`язання. Зміна обставин є істотною, якщо вони змінилися настільки, що, якби сторони могли це передбачити, вони не уклали б договір або уклали б його на інших умовах (ч.1). Якщо сторони не досягли згоди щодо приведення договору у відповідність з обставинами, які істотно змінились, або щодо його розірвання, договір може бути розірваний, а з підстав, встановлених частиною четвертою цієї статті, - змінений за рішенням суду на вимогу заінтересованої сторони за наявності одночасно таких умов, зокрема: в момент укладення договору сторони виходили з того, що така зміна обставин не настане (ч. 2).

В даному випадку, зазначені зміни обставин є істотними, оскільки відповідно до умов Договору, військова частина НОМЕР_1 мала обов`язок зберігати майно, що належало ТОВ «ВВК», а ТОВ «ВВК» в свою чергу зобов`язувалось здійснювати відповідну плату за таке зберігання. Проте, у відповідності до вимог чинного законодавства, у зв`язку з воєнним станом, військова частина НОМЕР_1 за погодженням з відповідними органами державної влади відчужила майно, що належало ТОВ «ВВК» та було предметом Договору, а тому як наслідок військова частина НОМЕР_1 не може здійснювати плату за зберігання власного майна, а ТОВ «ВВК» в свою чергу здійснювати плату за таке зберігання.

Крім того, військова частина НОМЕР_1 звертає увагу на необхідність розірвання Договору за №69/11 від 01.09.2011 і з причин неможливості його виконання, оскільки все майно, що було предметом договору зберігання вже належить військовій частині НОМЕР_1 , а тому обов`язок ТОВ «ВВК» щодо сплати за його зберігання та обов`язок військової частини НОМЕР_1 щодо забезпечення зберігання вказаного вище майна - фактично відсутній.

Стаття 607 ЦК України передбачає, що зобов`язання припиняється неможливістю його виконання у зв`язку з обставиною, за яку жодна із сторін не відповідає.

Договір зберігання №69/11 від 01.09.2011 неможливо виконувати після примусового відчуження Майна, що було предметом вказаного Договору, оскільки таке майно вже перебуває у власності військової частини НОМЕР_1 як того вимагає ч. 3 ст. 7 Закону України «Про передачу, примусове відчуження або вилучення майна в умовах правового режиму воєнного чи надзвичайного стану» де вказано, що право державної власності на майно виникає з дати підписання акта про примусове відчуження, тобто фактично з 20.10.2023.

Як зазначалось вище, 05.09.2023 військовою частиною НОМЕР_1 отримано наказ Командувача сил Логістики Збройних Сил України від 05.09.2023 за №324 «Про примусове відчуження майна», в якому зазначено, що у зв`язку із введенням правового режиму воєнного стану та у відповідності до норм чинного законодавства, а саме: Закону України «Про правовий режим воєнного стану», Закону України «Про оборону України», Закону України «Про передачу, примусове відчуження або вилучення майна в умовах правового режиму воєнного чи надзвичайного стану» та для забезпечення потреб держави в умовах правового режиму воєнного стану у зв`язку з військовою агресією російської федерації проти України наказано примусово відчужити все майно у власність держави, що є предметом зберігання відповідно до умов Договору №69/11 від 01.09.2011. Тому військова частина НОМЕР_1 була вимушена керуватись вказівками Вищого керівництва, як того вимагає військове законодавство.

Разом з тим, умовами Договору, а саме п. 2.5.3 передбачено, що ТОВ «ВВК» повинно було здійснювати вилучення майна відповідно до графіку, що є додатком до цього Договору. Однак, останнє вивезення Майна було проведено ТОВ «ВВК» ще 02.02.2016 (належним чином звірена накладна наявна в матеріалах справи). Тобто, ТОВ «ВВК» не виконувало покладені на них зобов`язання належним чином. А з ситуацією, пов`язаною зі збройною агресією російської федерації, з розумінням того, що по території військової частини НОМЕР_1 неодноразово здійснювались спроби нанесення вогневого ураження противником - ТОВ «ВВК» протягом періоду воєнного стану не вчиняло жодних дій, пов`язаних із вивезенням свого майна.

А тому як наслідок, позиція відповідача стосовно відсутності істотних порушень договору, є такою, що не відповідає дійсності, оскільки законодавець прямо визначає можливість розірвання такого договору за рішенням суду з інших підстав, окрім як істотного порушення зобов`язання.

Статтею 188 Господарського кодексу України передбачено, що сторона договору, яка вважає за необхідне змінити або розірвати договір, повинна надіслати пропозиції про це другій стороні за договором (ч. 2). У разі якщо сторони не досягли згоди щодо зміни (розірвання) договору або у разі неодержання відповіді у встановлений строк з урахуванням часу поштового обігу, заінтересована сторона має право передати спір на вирішення суду (ч.4).

Військова частина НОМЕР_1 листами за №2774 від 30.10.2023, №2806 від 01.11.2023 та №2860 від 07.11.2023 пропонувала (надсилала пропозиції) щодо розірвання Договору зберігання №69/11 від 01.09.2011 до ТОВ «ВВК», в яких пропонувала розірвати Договір у зв`язку із неможливістю його виконання, адже майно що є предметом зберігання відповідно до умов Договору вже належить військовій частині НОМЕР_1 .

Разом з тим, слід зауважити, що отримавши зазначені вище пропозиції (листи) щодо розірвання Договору, ТОВ «ВВК» відмовляла у прийнятті пропозицій щодо укладення Додаткової угоди про розірвання Договору з підстав неотримання останньою документів, що передбачені ст. 7 Закону України «Про примусове відчуження майна».

Однак, військова частина НОМЕР_1 неодноразово пропонувала з`явитись представникам ТОВ «ВВК» для отримання документів, що передбачені ст. 7 Закону «Про примусове відчуження майна». Проте, ТОВ «ВВК» вимагали від військової частини НОМЕР_1 отримання всього пакету документів, що пов`язано з примусовим відчуженням майна - саме поштовою кореспонденцією. В той час, як військова частина НОМЕР_1 пропонувала представникам ТОВ «ВВК» з`явитись до військової частини НОМЕР_1 для отримання таких документів наручно, оскільки частина 5 статті 7 Закону «Про примусове відчуження майна» передбачає, що примірник акта та документ, що містить висновок про вартість майна, вручаються під розписку особі, у якої відчужується або вилучається майно, або її уповноваженому представнику.

А тому твердження відповідача з приводу того, що військова частина НОМЕР_1 не відправляла пропозиції щодо розірвання Договору разом з проектом відповідної Додаткової угоди є необгрунтованим.

Слід зауважити, що пропозиція щодо розірвання договору є передумовою такого розірвання (сторони доходять висновків щодо можливості розірвання договору в майбутньому), а вже сама Додаткова угода є тим документом, що буде містити юридичні наслідки, що пов`язані з розірванням юридичних зобов`язань (тобто вже є актом волевиявлення щодо згоди розірвання такого Договору).

Відповідно до ч. ч. 1-4 ст. 13 ГПК України судочинство у господарських судах здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених цим Кодексом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних з вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.

Статтею 73 ГПК України встановлено, що доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Згідно з ст. 74 ГПК України обов`язок доказування і подання доказів віднесено на сторони. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. (ст. 86 ГПК України).

Відповідач належними та допустимими доказами доводи позивача не спростував.

З огляду на викладене, позовні вимоги є законними, обґрунтованими та підлягають задоволенню в повному обсязі.

В порядку ст. 129 ГПК України судові витрати зі сплати судового збору покладаються на відповідача.

Керуючись ст., ст. 129, 236-238, 240, 241 Господарського процесуального кодексу України, суд

ВИРІШИВ:

Позов задовольнити.

Розірвати договір зберігання за №69/11 від 01.09.2011, укладений між військовою частиною НОМЕР_1 ( АДРЕСА_1 , код ЄДРПОУ НОМЕР_2 ) та товариством з обмеженою відповідальністю «ВВК» (69001, м. Запоріжжя, вул. Патріотична, буд. 7-а, ).

Стягнути з товариства з обмеженою відповідальністю «ВВК» (69001, м. Запоріжжя, вул. Патріотична, буд. 7-а, ) на користь військової частиною НОМЕР_1 ( АДРЕСА_1 , код ЄДРПОУ НОМЕР_2 ) 2684 (дві тисячі шістсот вісімдесят чотири) грн 00 коп. судового збору.

Видати наказ після набрання рішенням законної сили.

Рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом двадцяти днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини рішення суду, або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Повний текст судового рішення складено 25.03.2024.

Суддя Т.А. Азізбекян