ПІВНІЧНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"15" березня 2024 р. Справа№ 910/10512/23

Північний апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючого: Майданевича А.Г.

суддів: Суліма В.В.

Коротун О.М.

розглянувши у письмовому провадженні без повідомлення учасників справи апеляційну скаргу Фізичної особи - підприємця Кравченко Людмили Олександрівни

на рішення Господарського суду міста Києва

від 12.10.2023 (оприлюднено 19.10.2023)

у справі №910/10512/23 (суддя Курдельчук І.Д.)

за позовом Київського енергетичного фахового коледжу

до Фізичної особи - підприємця Кравченко Людмили Олександрівни

про стягнення 103 483,24 грн

ВСТАНОВИВ:

Короткий зміст позовних вимог

У липні 2023 року Київський енергетичний фаховий коледж (далі-позивач, Коледж) звернувся до Господарського суду міста Києва з позовом до Фізичної особи-підприємця Кравченко Людмили Олександрівни (далі-відповідач, Підприємець) про стягнення 103 483,24 грн, з яких: 48 108,27 грн заборгованості з орендної плати з ПДВ, яка утворилася у зв`язку з неналежним виконанням відповідачем умов укладеного з Регіональним відділенням Фонду державного майна України по м. Києву договору оренди майна, що належить до державної власності від 09.03.2017 №7786; 7 841,62 грн пені; 1 443,25 грн штрафу; 506,70 грн 3% річних; 966,23 грн втрат від інфляції; 44 580,53 грн заборгованості з компенсації земельного податку і 36,64 грн 3% річних.

В обґрунтування позовних вимог позивач посилався на те, що між Регіональним відділенням Фонду державного майна України по м. Києву (далі-Фонд) і Фізичною особою-підприємцем Кравченко Людмилою Олександрівною 09.03.2017 було укладено договір, за умовами якого орендодавець передає, а орендар приймає в строкове платне користування державне нерухоме майно - нежитлове приміщення загальною площею 192,00 кв.м, розташоване за адресою: м. Київ, вул. Івана Сергієнка, буд. 7, що перебуває на балансі Коледжу (балансоутримувач);

За умовами пункту 3.6 договору орендна плата перераховується до бюджету та балансоутримувачу у співвідношенні 50% на 50% щомісяця не пізніше 15 числа місяця за звітним, з урахуванням щомісячного індексу інфляції відповідно до пропорцій розподілу;

05.05.2023 Фондом і відповідачем підписано акт повернення з оренди нерухомого майна, що належить до державної власності.

Оскільки протягом дії договору Підприємцем орендна плата позивачу належним чином не сплачувалася, тому відповідачем виникла заборгованість перед Коледжем у сумі 48 108,27 грн за період з жовтня 2022 року по травень 2023 року, а також заборгованість у сумі 44 580,53 грн з компенсації податку на землю.

З огляду на неналежне виконання відповідачем умов договору Коледжем нараховано 7 841,62 грн пені, 1 443,25 грн штрафу, 506,70 грн 3% річних і 966,23 грн втрат від інфляції за період з 16.11.2022 по 26.06.2023 за прострочення орендних платежів, та 36,64 грн 3% річних за період з 17.06.2023 по 26.06.2023 за прострочення сплати земельного податку.

Короткий зміст рішення місцевого господарського суду та мотиви його прийняття

Рішенням Господарського суду міста Києва від 12.10.2023 позовні вимоги Київського енергетичного фахового коледжу задоволено частково.

Стягнуто з Фізичної особи-підприємця Кравченко Людмили Олександрівни на користь Київського енергетичного фахового коледжу 48 108,27 грн заборгованості з орендної плати; 506,70 грн 3% річних; 966,23 грн втрат від інфляції; 44 580,53 грн заборгованості з компенсації земельного податку; 36,64 грн 3% річних; 2 443,18 грн судового збору та 6 000,00 грн витрат на професійну правничу допомогу. У задоволенні решти позову відмовлено.

Задовольняючи частково позовні вимоги суд послався на те, що невиконання відповідачем зобов`язання з оплати орендних платежів та компенсації земельного податку підтверджується матеріалами справи, доказів оплати відповідачем надано не було, а тому позовні вимоги про стягнення з відповідача 48 108,27 грн заборгованості з орендної плати та 44 580,53 грн заборгованості з компенсації земельного податку визнано судом обґрунтованими та такими, що підлягають задоволенню.

Крім того, судом було перевірено надані позивачем розрахунки 3% річних та інфляційних витрат та встановлено, що зазначені вище розрахунки є обґрунтованими та арифметично вірними. Також суд першої інстанції при дослідженні матеріалів справи дійшов висновку про відсутність підстав для стягнення пені та штрафу.

Короткий зміст вимог апеляційної скарги та узагальнення її доводів

Не погоджуючись з прийнятим судом рішенням, Фізична особа - підприємець Кравченко Людмила Олександрівна звернулась до Північного апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою, в якій просить змінити рішення суду першої інстанції в частині стягнення коштів за оплату оренди та компенсації земельного податку пропорційно можливості використання об`єкту оренди.

В обґрунтування доводів апеляційної скарги зазначає, що судом першої інстанції при прийнятті рішення було порушено принцип всебічності та повноти, оскільки було неповно з`ясовано всіх обставин, що мають значення для справи.

Апелянт також вказує, що при стягненні коштів за оплату оренди та компенсації земельного податку судом не було враховано: відключення електроенергії (як стабілізаційні , так і аварійні); ускладнення, які викликали сигнали повітряної тривоги; те, що надане балансоутримувачем обладнання застаріле та потребує тривалого часу на розігрів, що стало перешкодою використання об`єкту оренди у визначений спосіб, тобто їдальня не могла отримувати прибуток, частина з якого мала б бути направлена на сплату регулярних платежів. Орендар, попри визначене договором, був значно обмеженим у використанні орендованого майна.

Також апелянт посилається на те, що мали місце форс-мажорні обставини та своєю невідворотністю унеможливлювали виконання відповідачем взятих на себе зобов`язань попри наявне в нього відповідне бажання, адже, за весь час, відповідач сумлінно виконував взяті на себе зобов`язання.

Скаржник звертає увагу, що у відзиві на позовну заяву ним було заявлено щодо зменшення витрат на правову допомогу позивача, про що не зазначено судом у рішенні.

Крім того, в апеляційній скарзі скаржником заявлено клопотання про витребування у ДТЕК Київські електромережі доказів, а саме інформації щодо застосованих відключень (як стабілізаційних, так і аварійних) в період з 01.10.2022 по 31.05.2023 включно за адресою: м. Київ, вул. Пластова, 7.

Узагальнені доводи відзиву на апеляційну скаргу

19.12.2023 на адресу Північного апеляційного господарського суду надійшов відзив позивача на апеляційну скаргу, в якому останній просив суд апеляційну скаргу Фізичної особи - підприємця Кравченко Людмили Олександрівни залишити без задоволення, а рішення Господарського суду міста Києва від 12.10.2023 у справі №910/10512/23 залишити без змін.

У відзиві позивач стверджував, що рішення Господарського суду міста Києва від 12.10.2023 у справі №910/10512/23 ухвалено у відповідності до вимог чинного законодавства України. Звернув увагу суду на те, що скаржником у прохальній частині апеляційної скарги не зрозуміло, в якій частині не визнається рішення суду першої інстанції, і якщо суд апеляційної інстанції прийде до висновку про її задоволення, то, яка сума орендної плати і компенсації земельного податку буде "пропорційна можливості використання об`єкта оренди".

Також позивач заперечує проти задоволення клопотання про отримання інформації від ДТЕК Київські електромережі, оскільки воно не заявлялось в суді першої інстанції, а було сформовано лише після прийняття судом рішення.

Дії суду апеляційної інстанції щодо розгляду апеляційної скарги

Відповідно до витягу з протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 06.11.2023 апеляційну скаргу Фізичної особи - підприємця Кравченко Людмили Олександрівни на Господарського суду міста Києва від 12.10.2023 у справі №910/10512/23 передано для розгляду колегії суддів у складі: головуючий суддя - Майданевич А.Г., суддів Коротун О.М., Сулім В.В..

Ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 08.11.2023 відкладено вирішення питання щодо відкриття апеляційного провадження та витребувано матеріали справи №910/10512/23 у Господарського суду міста Києва.

16.11.2023 на виконання вимог ухвали від 08.11.2023 на адресу Північного апеляційного господарського суду надійшли матеріали справи №910/10512/23.

Ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 20.11.2023 апеляційну скаргу Фізичної особи - підприємця Кравченко Людмили Олександрівни на рішення Господарського суду міста Києва від 12.10.2023 у справі №910/10512/23 залишено без руху, надано строк для усунення недоліків, а саме: надати докази доплати судового збору у розмірі 361,20 грн.

29.11.2023 через управління автоматизованого документообігу та моніторингу виконання документів Північного апеляційного господарського суду, від Фізичної особи - підприємця Кравченко Людмили Олександрівни надійшла заява про усунення недоліків апеляційної скарги.

Ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 06.12.2023 відкрито апеляційне провадження за апеляційною скаргою Фізичної особи - підприємця Кравченко Людмили Олександрівни на рішення Господарського суду міста Києва від 12.10.2023 у справі №910/10512/23 та призначено до розгляду за правилами спрощеного позовного провадження та без повідомлення учасників справи (без проведення судового засідання).

З огляду на наявність у матеріалах справи належних доказів повідомлення сторін про розгляд апеляційної скарги у порядку письмового провадження та закінчення процесуальних строків на подання до суду документів, встановлених ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 06.12.2023, колегія суддів вважає за можливе здійснити розгляд апеляційної скарги по суті.

Межі розгляду справи судом апеляційної інстанції.

Згідно зі статтею 269 Господарського процесуального кодексу України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї. Докази, які не були подані до суду першої інстанції, приймаються судом лише у виняткових випадках, якщо учасник справи надав докази неможливості їх подання до суду першої інстанції з причин, що об`єктивно не залежали від нього. Суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права. У суді апеляційної інстанції не приймаються і не розглядаються позовні вимоги та підстави позову, що не були предметом розгляду в суді першої інстанції.

Відповідно до статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожній фізичній або юридичній особі гарантується право на розгляд судом упродовж розумного строку цивільної, кримінальної, адміністративної або господарської справи, а також справи про адміністративне правопорушення, в якій вона є стороною.

Європейський суд з прав людини щодо критеріїв оцінки розумності строку розгляду справи визначився, що строк розгляду має формувати суд, який розглядає справу. Саме суддя має визначати тривалість вирішення спору, спираючись на здійснену ним оцінку розумності строку розгляду в кожній конкретній справі, враховуючи її складність, поведінку учасників процесу, можливість надання доказів тощо.

Поняття розумного строку не має чіткого визначення, проте розумним слід уважати строк, який необхідний для вирішення справи відповідно до вимог матеріального та процесуального законів.

Європейський суд щодо тлумачення положення "розумний строк" в рішенні у справі "Броуган (Brogan) та інші проти Сполученого Королівства" роз`яснив, що строк, який можна визначити розумним, не може бути однаковим для всіх справ, і було б неприродно встановлювати один строк в конкретному цифровому виразі для усіх випадків. Таким чином, у кожній справі виникає проблема оцінки розумності строку, яка залежить від певних обставин.

Враховуючи викладене, воєнний стан в Україні та обмеження спричинені цим станом, з метою повного, всебічного та об`єктивного розгляду справи, з огляду на положення Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод та практику Європейського суду з прав людини, справа №910/10512/23 розглядалась протягом розумного строку.

Так, колегія суддів, беручи до уваги межі перегляду справи у апеляційній інстанції, дослідивши доводи апеляційної скарги, проаналізувавши на підставі фактичних обставин справи застосування судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права при прийнятті оскаржуваного рішення, дійшла висновку про те, що апеляційна скарга позивача в межах викладених скаржником доводів та вимог не підлягає задоволенню, виходячи з наступного.

Обставини справи, встановлені судом першої інстанції та перевірені судом апеляційної інстанції

Між Регіональним відділенням Фонду державного майна України по м. Києву (далі - орендодавець) і Фізичною особою-підприємцем Кравченко Людмилою Олександрівною (далі - орендар, підприємець) 09.03.2017 укладено договір оренди №7786 нерухомого майна, що належить до державної власності (далі-договір).

Відповідно до пункту 1.1 договору орендодавець передає, а орендар приймає в строкове платне користування державне нерухоме майно - нежитлове приміщення загальною площею 192,00 кв.м, розташоване за адресою: м. Київ, вул. Івана Сергієнка, буд. 7, що перебуває на балансі Коледжу (балансоутримувач).

Згідно з пунктом 3.6 договору орендна плата перераховується до державного бюджету та балансоутримувачу у співвідношенні 50 % до 50 % щомісяця не пізніше 15 числі місяця за звітним з урахуванням щомісячного індексу інфляції відповідно до пропорцій розподілу, установлених Кабінетом Міністрів України і чинних на кінець періоду, за який здійснюється платіж.

Пунктом 3.11 договору встановлено, що закінчення строку дії договору оренди не звільняє орендаря від обов`язку сплатити заборгованість за орендною платою, якщо така виникла, у повному обсязі, ураховуючи санкції, до державного бюджету та балансоутримувачу.

На виконання договору Регіональним відділенням Фонду державного майна України по м. Києву, Підприємцем і Коледжем підписано акт про передання приміщення в оренду від 09.03.2017.

Договором встановлена орендна плата за базовий місяць оренди в розмірі 10 952,00 грн без ПДВ та передбачено сплату орендної плати з урахуванням індексу інфляції (пункти 3.1, 3.3 договору).

Договором від 09.06.2020 №7786/02 про внесення змін до договору встановлено орендну плату за базовий місяць оренди січень 2020 року в розмірі 13 023,93 грн без ПДВ.

У подальшому сторонами було укладено договір від 30.05.2023 №7786/03 про припинення договору, відповідно до умов якого договір вважається припиненим з 05.05.2023.

Також позивачем і відповідачем 05.05.2023 було підписано акт повернення приміщення з оренди.

Разом з тим, підпунктом 1 пункту 1 Постанови Кабінету міністрів України «Деякі питання сплати орендної плати за державне майно під час дії карантину» від 15.07.2020 №611 установлено, що на період дії карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України з метою запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2 звільняються від орендної плати орендарі за переліком згідно з додатком 1, до якого зокрема віднесені орендарі, які орендують приміщення (в учбових корпусах) закладів освіти і науки державної форми власності з метою розміщення кафе, кафетеріїв, їдалень, буфетів, які не здійснюють продаж товарів підакцизної групи.

У постанові Кабінету Міністрів від 27.05.2022 №634 «Про особливості оренди державного та комунального майна у період воєнного стану» установлено, що на період воєнного стану і протягом трьох місяців після його припинення чи скасування за договорами оренди державного майна, чинними станом на 24 лютого 2022 року або укладеними після цієї дати за результатами аукціонів, що відбулися 24 лютого 2022 року або раніше орендарям, крім визначених підпунктами 1-3 цього пункту, орендна плата нараховується у розмірі 50 відсотків розміру орендної плати, встановленої договором оренди (з урахуванням її індексації).

Пунктом 15 вказаної постанови Кабінету Міністрів визнано такою, що втратила чинність, постанова Кабінету Міністрів України від 15.07.2020 №611.

Враховуючи викладене, з 01.06.2022 (дати набуття чинності Постановою КМУ від 27.05.2022 №634) Коледж як балансоутримувач має право отримувати від орендаря половину розміру орендної плати, яка була встановлена договором, а отже 25% від загальної орендної плати за договором.

Звертаючись до суду з позовною заявою позивач вказує, що відповідачем належним чином орендна плата не сплачувалася, в результаті чого виникла заборгованість з орендної плати в розмірі 48 108,27 грн та з компенсації податку на землю в розмірі 44 580,53 грн. Також за неналежне виконання відповідачем умов договору Коледжем нараховано 7 841,62 грн пені, 1 443,25 грн штрафу, 506,70 грн 3% річних і 966,23 грн втрат від інфляції за період з 16.11.2022 по 26.06.2023 за прострочення орендних платежів, та 36,64 грн 3% річних за період з 17.06.2023 по 26.06.2023 за прострочення сплати земельного податку.

Мотиви та джерела права, з яких виходить суд апеляційної інстанції при прийнятті постанови

Згідно із статтею 11 Цивільного кодексу України підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є договори та інші правочини.

Відповідно до статті 626 Цивільного кодексу України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

Статтею 627 Цивільного кодексу України встановлено, що відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

У відповідності до статті 509 Цивільного кодексу України та статті 173 Господарського кодексу України в силу господарського зобов`язання, яке виникає між суб`єктом господарювання та іншим учасником (учасниками) відносин у сфері господарювання, один суб`єкт (зобов`язана сторона, у тому числі боржник) зобов`язаний вчинити певну дію господарського чи управлінсько-господарського характеру на користь іншого суб`єкта (виконати роботу, передати майно, сплатити гроші, надати інформацію тощо), або утриматися від певних дій, а інший суб`єкт (управнена сторона, у тому числі кредитор) має право вимагати від зобов`язаної сторони виконання її обов`язку.

Частина 1 статті 193 Господарського кодексу України встановлює, що суб`єкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобов`язання належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобов`язання - відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться і до виконання господарських договорів застосовуються відповідні положення Цивільного кодексу України з урахуванням особливостей, передбачених цим Кодексом.

Частиною 2 статті 193 Господарського кодексу України визначено, що кожна сторона повинна вжити усіх заходів, необхідних для належного виконання нею зобов`язання, враховуючи інтереси другої сторони та забезпечення загальногосподарського інтересу. Порушення зобов`язань є підставою для застосування господарських санкцій, передбачених цим Кодексом, іншими законами або договором.

Відповідно до статей 525, 526 Цивільного кодексу України зобов`язання має виконуватись належним чином, відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту та інших вимог, що звичайно ставляться; одностороння відмова від виконання зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом.

Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства (стаття 628 Цивільного кодексу України).

Згідно з частиною 1 статті 629 Цивільного кодексу України договір є обов`язковим для виконання сторонами.

Відповідно до частини першої статті 759 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України) за договором найму (оренди) наймодавець передає або зобов`язується передати наймачеві майно у володіння та користування за плату на певний строк.

Отже, укладений сторонами Договір за своєю правовою природою є договором оренди нерухомого майна.

Згідно із статтею 610 ЦК України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).

Відповідно до частини першої статті 762 ЦК України за найм (оренду) майна з наймача справляється плата, розмір якої встановлюється договором найму.

Під час дослідження матеріалів справи встановлено, що між Регіональним відділенням Фонду державного майна України по м. Києву і Фізичною особою-підприємцем Кравченко Людмилою Олександрівною 09.03.2017 укладено договір оренди нерухомого майна - нежитлового приміщення загальною площею 192,00 кв.м., яке розташоване за адресою: м. Київ, вул. Івана Сергієнка, буд. 7.

Договір підписано уповноваженими особами та скріплено печатками; у встановленому порядку Договір не оспорений та не визнаний недійсним.

З огляду на вищевикладене, договір є дійсним, укладеним належним чином та є обов`язковим для виконання сторонами.

Матеріалами справи підтверджується, що на виконання договору Фондом, Підприємцем і Коледжем підписано акт про передання приміщення в оренду від 09.03.2017.

Договором передбачено орендну плату за базовий місяць оренди в розмірі 10 952,00 грн без ПДВ та передбачено сплату орендної плати з урахуванням індексу інфляції (пункти 3.1, 3.3 договору).

Відповідно до договору від 09.06.2020 №7786/02 про внесення змін до договору встановлено орендну плату за базовий місяць оренди січень 2020 року в розмірі 13 023,93 грн без ПДВ.

У подальшому сторонами було укладено договір від 30.05.2023 №7786/03 про припинення договору, відповідно до умов якого договір вважається припиненим з 05.05.2023.

Також позивачем і відповідачем 05.05.2023 було підписано акт повернення приміщення з оренди.

Згідно з підпунктом 1 пункту 1 постанови Кабінету Міністрів України «Деякі питання сплати орендної плати за державне майно під час дії карантину» від 15.07.2020 №611 установлено, що на період дії карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України з метою запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2 звільняються від орендної плати орендарі за переліком згідно з додатком 1, до якого зокрема віднесені орендарі, які орендують приміщення (в учбових корпусах) закладів освіти і науки державної форми власності з метою розміщення кафе, кафетеріїв, їдалень, буфетів, які не здійснюють продаж товарів підакцизної групи.

У постанові Кабінету Міністрів від 27.05.2022 №634 «Про особливості оренди державного та комунального майна у період воєнного стану» установлено, що на період воєнного стану і протягом трьох місяців після його припинення чи скасування за договорами оренди державного майна, чинними станом на 24 лютого 2022 року або укладеними після цієї дати за результатами аукціонів, що відбулися 24 лютого 2022 року або раніше орендарям, крім визначених підпунктами 1-3 цього пункту, орендна плата нараховується у розмірі 50 відсотків розміру орендної плати, встановленої договором оренди (з урахуванням її індексації).

Пунктом 15 вказаної постанови Кабінету Міністрів визнано такою, що втратила чинність постанова Кабінету Міністрів України від 15.07.2020 №611.

З огляду на вищевикладене, з 01.06.2022 (дати набуття чинності постановою КМУ від 27.05.2022 №634) Коледж як балансоутримувач має право отримувати від орендаря половину розміру орендної плати, яка була встановлена договором, а отже 25% від загальної орендної плати за договором.

Однак, позивач вказує на те, що відповідачем належним чином орендна плата не сплачувалася, в результаті чого виникла заборгованість з орендної плати в розмірі 48 108,27 грн та з компенсації податку на землю в розмірі 44 580,53 грн.

Заборгованість з орендної плати розраховувалась Коледжем таким чином:

- за жовтень 2022 року не сплачено всього орендної плати без ПДВ в розмірі 4 686,10 грн (з ПДВ 6 560,54 грн), яка мала бути сплачена до 15.11.2022 включно;

- за листопад 2022 року нараховано всього орендної плати без ПДВ в розмірі 4 718,90 грн (з ПДВ 6 606,46 грн), яка мала бути сплачена до 15.12.2022 включно;

- за грудень 2022 року нараховано всього орендної плати без ПДВ в розмірі 4 751,94 грн (з ПДВ 6 652,72 грн), яка мала бути сплачена до 15.01.2023 включно;

- за січень 2023 року нараховано всього орендної плати без ПДВ в розмірі 4 789,96 грн (з ПДВ 6 705,93 грн), яка мала бути сплачена до 15.02.2023 включно;

- за лютий 2023 року нараховано всього орендної плати без ПДВ в розмірі 4 823,49 грн (з ПДВ 6 752,87 грн), яка мала бути сплачена до 15.03.2023 включно;

- за березень 2023 року нараховано всього орендної плати без ПДВ в розмірі 4 895,83 грн (з ПДВ 6 854,16 грн), яка мала бути сплачена до 15.04.2023 включно;

- за квітень 2023 року нараховано всього орендної плати без ПДВ в розмірі 4 905,62 грн (з ПДВ 6 867,87 грн), яка мала бути сплачена до 15.05.2023 включно;

- за травень 2023 року (5 днів оренди) нараховано всього орендної плати без ПДВ в розмірі 791,23 грн (з ПДВ 1 107,72 грн).

На виконання пункту 5.11 договору балансоутримувачем та орендарем укладено договір про відшкодування витрат за отримання комунальних послуг від 09.03.2017 (далі - договір відшкодування) , який є додатком до договору відповідно до якого, орендар зобов`язався оплачувати витрати по утриманню приміщення та надання комунальних послуг (п. 1 договору відшкодування).

Пунктом 3.4 договору відшкодування передбачено обов`язок орендаря сплачувати податок на землю відповідно до рахунку, виставленому балансоутримувачем.

Відповідно до договору та договору відшкодування компенсація за податок на землю не включається в орендну плату, а сплачується окремо.

Заборгованість з податку за землю розрахована наступним чином:

- за січень, лютий, червень, липень, серпень і вересень 2022 року нараховано компенсації податку за землю в розмірі 26 612,94 грн (період з березня по травень 2022 року включно звільнений від оподаткування відповідно до законодавства);

- за жовтень 2022 року - 4 435,49 грн;

- за листопад 2022 року - 4 435,49 грн;

- за грудень 2022 року - 4 435,44 грн;

- за січень 2023 року - 5 100,81 грн.

Після отримання Витягу по земельній ділянці з новою грошовою оцінкою земельної ділянки нарахування з лютого 2023 рік продовжилося в меншій сумі, ніж за попередні періоди, а саме:

- за лютий 2023 року здійснено перерахування, а саме зменшено нарахування на 2 860,54 грн;

- за березень 2023 року - 1 120,12 грн;

- за квітень 2023 року - 1 120,12 грн;

- за травень 2023 року до 5-го числа включно -180,66 грн (1 120,12 /31 * 5).

Отже, заборгованість з податку за землю за 2022 -2023 роки складає 44 580,53 грн.

У суді першої інстанції відповідач заперечував проти задоволення позовних вимог, посилаючись, зокрема, на введення воєнного стану, повітряні тривоги та неможливість користування приміщенням.

Суд апеляційної інстанції погоджується з позицією суду першої інстанції про те, що, вказані доводи можуть слугувати підставою для зменшення штрафних санкцій/звільнення від відповідальності, а не звільнення від обов`язку здійснення оплат за договором і договором відшкодування.

Також Фізична особа - підприємець Кравченко Людмила Олександрівна вказувала на відсутність підстав для сплати земельного податку, оскільки, зважаючи на ведення воєнного стану, відповідач звільнений від сплати такого податку.

Варто зазначити, що позивачем нараховано компенсацію земельного податку, з урахуванням періоду за який земельний податок не справлявся.

Коледж надав документальне підтвердження сплати земельного податку, а тому в силу умов договору відшкодування відповідач повинен здійснити компенсацію.

Крім того, відповідач вказував на неможливість використання орендованого майна з посиланням на приписи частини шостої статті 762 ЦК України.

Відповідно до частини шостої статті 762 ЦК України наймач звільняється від плати за весь час, протягом якого майно не могло бути використане ним через обставини, за які він не відповідає.

Також судом першої інстанції було встановлено, що відповідачем не подано документального підтвердження того, що він не користувався орендованим майном за весь час, за який нараховано оренду плату позивачем, а саме з жовтня 2022 року по травень 2023 року.

Відповідно до статей 2, 7, 13 Господарського процесуального кодексу України основними засадами судочинства є рівність всіх учасників судового процесу перед законом та судом, змагальність сторін та свобода в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.

Згідно зі статтею 86 Господарського процесуального кодексу України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також вірогідність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Статті 74 Господарського процесуального кодексу України передбачає, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

У пунктах 8.15- 8.22 постанови Верховного Суду від 29.01.2021 у справі № 922/51/20 зазначено таке: "8.15. Верховний Суд неодноразово наголошував щодо необхідності застосування категорій стандартів доказування та відзначав, що принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин справи. Зокрема, цей принцип передбачає покладання тягаря доказування на сторони.

Одночасно цей принцип не передбачає обов`язку суду вважати доведеною та встановленою обставину, про яку сторона стверджує. Така обставина підлягає доказуванню таким чином, аби задовольнити, як правило, стандарт переваги більш вагомих доказів, тобто коли висновок про існування стверджуваної обставини з урахуванням поданих доказів видається більш вірогідним, ніж протилежний (постанови Верховного Суду від 02.10.2018 у справі № 910/18036/17, від 23.10.2019 у справі № 917/1307/18, від 18.11.2019 у справі № 902/761/18, від 04.12.2019 у справі № 917/2101/17). Аналогічний стандарт доказування застосовано Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 18.03.2020 у справі № 129/1033/13-ц (провадження № 14-400цс19).

Таким чином, обов`язок доказування, а отже і подання доказів відповідно до статті 74 Господарського процесуального кодексу України, покладено саме на сторони та інших учасників судового процесу, а тому суд лише створює сторонам та іншим особам, які беруть участь у справі, необхідні умови для встановлення фактичних обставин справи і правильного застосування законодавства.

З огляду на вищевикладене, суд апеляційної інстанції погоджується з позицією суду першої інстанції про те, що невиконання відповідачем зобов`язання з оплати орендних платежів та компенсації земельного податку підтверджується матеріалами справи та не була спростована відповідачем, зокрема, доказів оплати відповідачем надано не було, а тому позовні вимоги про стягнення з відповідача 48 108,27 грн заборгованості з орендної плати та 44 580,53 грн заборгованості з компенсації земельного податку визнано обґрунтованими та такими, що підлягають задоволенню.

Також колегія суддів, перевіривши здійснений позивачем розрахунок 3% річних та інфляційних втрат, погоджується з висновком суду першої інстанції про задоволення вимоги про стягнення 506,70 грн 3% річних з орендної плати за період з 16.11.2022 до 26.06.2023, 36,64 грн 3% річних з компенсації земельного податку за період з 17.06.2023 до 26.06.2023, 966,23 грн інфляційних втрат з орендної плати за період з 16.11.2022 до 26.06.2023, оскільки зазначені розрахунки є обґрунтованими та арифметично вірними.

Стосовно стягнення пені та штрафу, колегія суддів також погоджується з висновком суду першої інстанції про відмову у задоволенні вимоги про стягнення з відповідача пені та штрафу з огляду з огляду на таке.

Умовами договору передбачено нарахування пені та штрафу (п.3.7, п.3.8 договору).

Частиною першою статті 546 ЦК України передбачено, що виконання зобов`язання може забезпечуватися, зокрема, неустойкою.

Неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання; пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання (стаття 549 ЦК України).

Указом Президента України від 24.02.2022 №64/2022 в Україні з 24.02.2022 введено воєнний стан, який неодноразово продовжувався та триває і на даний момент.

Вказана обставина є загальновідомою та не потребує доказування.

Відповідно до правової позиції Великої Палати Верховного Суду, викладеної у постанові від 26.10.2022 у справі №905/857/19:

- єдиний належний документ, який підтверджує настання обставин непереборної сили (форс-мажору), що мали місце на території проведення антитерористичної операції, як підстави для звільнення від відповідальності за невиконання (неналежного виконання) зобов`язань - це сертифікат, виданий у порядку та на підставі статті 141 Закону «Про торгово-промислові палати в Україні»;

- разом з цим обставини, які можуть бути кваліфіковані як обставини непереборної сили (форс-мажор), можуть бути підтверджені належними доказами, зокрема висновками експертів, показаннями свідків. Суд також враховує підстави звільнення від доказування - обставини, які визнаються учасниками справи, обставини, визнані судом загальновідомими тощо (стаття 75 Господарського процесуального кодексу України [далі - ГПК України]). Отже, суд визнає наявність форс-мажорних обставин з урахуванням установлених обставин справи та наявних у справі доказів.

Відповідно до статті 617 ЦК України, особа, яка порушила зобов`язання, звільняється від відповідальності за порушення зобов`язання, якщо вона доведе, що це порушення сталося внаслідок випадку або непереборної сили.

В силу приписів частини другої статті 218 Господарського кодексу України учасник господарських відносин відповідає за невиконання або неналежне виконання господарського зобов`язання чи порушення правил здійснення господарської діяльності, якщо не доведе, що ним вжито усіх залежних від нього заходів для недопущення господарського правопорушення. У разі якщо інше не передбачено законом або договором, суб`єкт господарювання за порушення господарського зобов`язання несе господарсько-правову відповідальність, якщо не доведе, що належне виконання зобов`язання виявилося неможливим внаслідок дії непереборної сили, тобто надзвичайних і невідворотних обставин за даних умов здійснення господарської діяльності.

Частиною другою статті 14-1 Закону України «Про торгово-промислові палати в Україні» визначено, що форс-мажорними обставинами (обставинами непереборної сили) є надзвичайні та невідворотні обставини, що об`єктивно унеможливлюють виконання зобов`язань, передбачених умовами договору (контракту, угоди тощо), обов`язків згідно із законодавчими та іншими нормативними актами, а саме: загроза війни, збройний конфлікт або серйозна погроза такого конфлікту, включаючи але не обмежуючись ворожими атаками, блокадами, військовим ембарго, дії іноземного ворога, загальна військова мобілізація, військові дії, оголошена та неоголошена війна, дії суспільного ворога, збурення, акти тероризму, диверсії, піратства, безлади, вторгнення, блокада, революція, заколот, повстання, масові заворушення, введення комендантської години, карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України, експропріація, примусове вилучення, захоплення підприємств, реквізиція, громадська демонстрація, блокада, страйк, аварія, протиправні дії третіх осіб, пожежа, вибух, тривалі перерви в роботі транспорту, регламентовані умовами відповідних рішень та актами державних органів влади, закриття морських проток, ембарго, заборона (обмеження) експорту/імпорту тощо.

Листом від 28.02.2022 №2024/02.0-7.1 Торгово-промислова палата України засвідчила форс-мажорні обставини (обставини непереборної сили), а саме: військову агресію російської федерації проти України, що стало підставою для введення воєнного стану із 24.02.2022. Враховуючи це, Торгово-промислова палата України підтвердила, що зазначені обставини з 24.02.2022 до їх офіційного закінчення, є надзвичайними, невідворотними та об`єктивними обставинами для суб`єктів господарської діяльності по договору, окремим податковим та/чи іншим зобов`язанням/обов`язком.

На офіційному сайті Торгово-промислова палата України вказано повідомлення такого змісту: «З метою позбавлення обов`язкового звернення до ТПП України та уповноважених нею регіональних ТПП і підготовки пакету документів у період дії введеного воєнного стану, на сайті ТПП України розміщено 28.02.2022 року загальний офіційний лист ТПП України щодо засвідчення форс-мажорних обставин (обставин непереборної сили). Це надасть можливість за необхідністю роздруковувати відповідне підтвердження всім, кого це стосується».

Судом першої інстанції встановлено, що відповідач подав суду копію сертифікату від 02.07.2020 №1073/05-4 (коронавірус) і роздруківку вказаного вище листа від 28.02.2022 №2021/02.0-7.1.

Отже, суд першої інстанції дійшов правильного висновку, що у даному конкретному випадку, зважаючи на обставини наведені відповідачем, відсутні підстави для стягнення пені та штрафу.

Стосовно клопотання про витребування у ДТЕК Київські електромережі доказів, а саме інформації щодо застосованих відключень (як стабілізаційних, так і аварійних) в період з 01.10.2022 по 31.05.2023 включно за адресою: м. Київ, вул. Пластова, 7 колегія судді зазначає наступне.

Відповідно до вимог ч.ч. 1, 2, 5 ст. 269 Господарського процесуального кодексу України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї. В суді апеляційної інстанції не приймаються і не розглядаються позовні вимоги та підстави позову, що не були предметом розгляду в суді першої інстанції.

Докази, які не були подані до суду першої інстанції, приймаються судом лише у виняткових випадках, якщо учасник справи надав докази неможливості їх подання до суду першої інстанції з причин, що об`єктивно не залежали від нього.

У вирішенні питань щодо прийняття додаткових доказів суд апеляційної інстанції повинен повно і всебічно з`ясовувати причини їх неподання з урахуванням конкретних обставин справи і об`єктивно оцінити поважність цих причин. При цьому обґрунтування неможливості подання доказів суду першої інстанції згідно із зазначеною нормою ГПК покладається саме на заявника (скаржника), а апеляційний господарський суд лише перевіряє та оцінює їх поважність і не зобов`язаний самостійно з`ясовувати відповідні причини. У разі прийняття додаткових доказів у постанові апеляційної інстанції мають зазначатися підстави такого прийняття.

Разом з цим, суд апеляційної інстанції зазначає, що підставами для задоволення клопотання про додаткове подання доказів на підставі ч. 3 ст. 269 ГПК України можуть бути: а) додаткові докази, що існували в момент розгляду справи в суді першої інстанції, але особа, яка їх подає, не знала і не могла знати про їх існування; б) додаткові докази, що існували в момент розгляду справи в суді першої інстанції, і особа, яка їх подає, знала про їх існування, але не змогла надати їх суду з причин, які від неї не залежали; в) суд першої інстанції помилково виключив з судового розгляду надані особою докази, які мали значення для справи; г) суд першої інстанції необґрунтовано відмовив особі в задоволенні клопотання про витребування чи залучення доказів, які мають значення для справи.

Відповідно до ч. 1 ст. 14 ГПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у господарських справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи, в інтересах яких заявлено вимоги, за винятком тих осіб, які не мають процесуальної дієздатності.

За приписами ч. 4 ст. 74 ГПК України суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи, крім витребування доказів судом у випадку, коли він має сумніви у добросовісному здійсненні учасниками справи їх процесуальних прав або виконанні обов`язків щодо доказів.

Статтею 80 ГПК України встановлено, що позивач, особи, яким законом надано право звертатися до суду в інтересах інших осіб, повинні подати докази разом з поданням позовної заяви. Якщо доказ не може бути поданий у встановлений законом строк з об`єктивних причин, учасник справи повинен про це письмово повідомити суд та зазначити: доказ, який не може бути подано; причини, з яких доказ не може бути подано у зазначений строк; докази, які підтверджують, що особа здійснила всі залежні від неї дії, спрямовані на отримання вказаного доказу.

При цьому, відповідно до ч. 4 ст. 13 ГПК України кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних з вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.

З огляду на те, що будь-яких заяв чи клопотань про витребування у ДТЕК Київські електромережі доказів, а саме інформації щодо застосованих відключень (як стабілізаційних, так і аварійних) в період з 01.10.2022 по 31.05.2023 включно за адресою: м. Київ, вул. Пластова, 7 відповідачем під час розгляду справи судом першої інстанції заявлено не було, а в наведеному клопотанні не обґрунтовано підстав для його задоволення, суд апеляційної інстанції дійшов висновку про відсутність підстав для його задоволення.

Інші доводи апеляційної скарги, взяті судом до уваги, однак не спростовують вищенаведених висновків суду.

На переконання колегії суддів апеляційного господарського суду, вирішуючи спір по суті заявлених позовних вимог, суд першої інстанції повно та всебічно дослідив обставини справи, дав їм належну правову оцінку, дійшов правильних висновків щодо прав та обов`язків сторін, які ґрунтуються на належних та допустимих доказах.

Крім того, позивач у позовній заяві заявив, що орієнтовний розмір витрат на професійну правничу допомогу складає 14 000 грн.

Відповідач у відзиві заперечив проти такого розміру та вважає, що загальний розмір витрат на правничу допомогу має бути суттєво зменшеним.

18.09.2023 позивач подав суду клопотання про приєднання доказів понесення витрат на правничу допомогу, в якому просив стягнути з відповідача 6 000 грн.

Відповідно до частин першої та третьої статті 123 ГПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, зокрема належать витрати на професійну правничу допомогу.

Згідно з частиною другою статті 126 ГПК України за результатами розгляду справи витрати на професійну правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат:

1) розмір витрат на професійну правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу професійну правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката, визначається згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою;

2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.

Частиною третьою статті 126 ГПК України передбачено, що для визначення розміру витрат на професійну правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.

На підтвердження понесення витрат у сумі 6 000 грн позивачем подано копії таких документів:

- договору про надання правничої допомоги від 16.05.2023, укладеного позивачем і адвокатським бюро «Валько Ігор та партнери»;

- акта прийому-передачі від 04.07.2023 №2/07;

- ордеру на надання правничої (правової) допомоги від 24.05.2023 серія АІ №1390813;

- свідоцтво на право заняття адвокатською діяльністю від 29.10.2009 №685.

При визначенні суми відшкодування суд має виходити із критерію реальності понесення адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін. Ті самі критерії застосовує Європейський суд з прав людини, присуджуючи судові витрати на підставі статті 41 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод. Зокрема, згідно з практикою Європейського суду з прав людини заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їхній розмір - обґрунтованим (рішення у справі «East/West Alliance Limited» проти України»).

Відповідно до статті 26 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» адвокатська діяльність здійснюється на підставі договору про надання правової допомоги.

Водночас, формою винагороди адвоката за здійснення захисту, представництва та надання інших видів правової допомоги клієнту визначає гонорар.

При цьому, розмір гонорару визначається лише за погодженням адвоката з клієнтом, а суд не вправі втручатися в ці правовідносини (пункт 28 додаткової постанови Великої Палати Верховного Суду від 19.02.2020 у справі № 755/9215/15-ц; пункт 19 додаткової постанови Великої Палати Верховного Суду від 07.07.2021 у справі № 910/12876/19).

Частинами першою та другою статті 30 вказаного Закону встановлено, що порядок обчислення гонорару (фіксований розмір, погодинна оплата), підстави для зміни розміру гонорару, порядок його сплати, умови повернення тощо визначаються в договорі про надання правової допомоги. При встановленні розміру гонорару враховуються складність справи, кваліфікація і досвід адвоката, фінансовий стан клієнта та інші істотні обставини. Гонорар має бути розумним та враховувати витрачений адвокатом час. (Аналогічна правова позиція зазначена в постанові Великої Палати Верховного Суду у постанові від 16.11.2022 у справі № 922/1964/21).

Частиною п`ятою статті 129 ГПК України передбачено, що під час вирішення питання про розподіл судових витрат суд враховує:

1) чи пов`язані ці витрати з розглядом справи;

2) чи є розмір таких витрат обґрунтованим та пропорційним до предмета спору, з урахуванням ціни позову, значення справи для сторін, у тому числі чи міг результат її вирішення вплинути на репутацію сторони або чи викликала справа публічний інтерес;

3) поведінку сторони під час розгляду справи, що призвела до затягування розгляду справи, зокрема, подання стороною явно необґрунтованих заяв і клопотань, безпідставне твердження або заперечення стороною певних обставин, які мають значення для справи, безпідставне завищення позивачем позовних вимог тощо;

4) дії сторони щодо досудового вирішення спору та щодо врегулювання спору мирним шляхом під час розгляду справи, стадію розгляду справи, на якій такі дії вчинялись.

Згідно з частиною четвертою статті 126 ГПК України розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із:

1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг);

2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг);

3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт;

4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.

Водночас, відповідно до частини п`ятої статті 126 ГПК України у разі недотримання вимог частини четвертої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на професійну правничу допомогу адвоката, які підлягають розподілу між сторонами.

Відповідачем було заявлено про зменшення витрат на професійну правничу допомогу адвоката.

Слід зазначити, що обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, що підлягають розподілу між сторонами (частини п`ята та шоста статті 126 ГПК України).

Доказів або обґрунтувань, у тому числі розрахунків, які свідчили б про неспівмірність, та/або нерозумність, та/або нереальність розрахунку витрат або про неналежність послуг адвоката до цієї справи відповідач не надав.

Так, з поданих суду документів вбачається, що адвокатом надано послуги тривалістю три години, вартість однієї години складає 2 000 грн, а всього витрати склали 6 000 грн.

Дослідивши опис наданих послуг адвоката, приймаючи до уваги, що справа розглядається в порядку письмового провадженя без виклику сторін, предмет спірних відносин, обсяг та обґрунтованість підготовлених та поданих до суду адвокатом документів, їх значення для спору, з урахуванням критеріїв реальності адвокатських витрат та розумності їхнього розміру, а також враховуючи заперечення відповідача, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції, що розумною та співмірною є компенсація витрат позивача у розмірі 6 000,00 грн.

Висновки суду апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги

Відповідно до пункту 3 частини 2 статті 129 Конституції України та частини 1 статті 74 Господарського процесуального кодексу України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів (частини 1 статті 86 Господарського процесуального кодексу України).

Належними є докази, на підставі яких можна встановити обставини, які входять в предмет доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування. Предметом доказування є обставини, які підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення (статті 76 Господарського процесуального кодексу України).

Докази, не подані у встановлений законом або судом строк, до розгляду судом не приймаються, крім випадку, коли особа, що їх подає, обґрунтувала неможливість їх подання у вказаний строк з причин, що не залежали від неї (частини 8 статті 80 Господарського процесуального кодексу України).

Апелянтом не надано до суду належних і допустимих доказів на підтвердження тих обставин, на які він посилається в апеляційній скарзі. Доводи апеляційної скарги ґрунтуються на припущеннях та зводяться до намагань здійснити переоцінку обставин справи, вірно встановлених судом першої інстанції.

Отже, підсумовуючи наведене, колегія суддів дійшла висновку про те, що оскаржуване рішення суду прийнято відповідно до вимог матеріального та процесуального права, підстав його скасовувати або змінювати не вбачається.

Таким чином, апеляційна скарга Фізичної особи - підприємця Кравченко Людмили Олександрівни на рішення Господарського суду міста Києва від 12.10.2023 у справі №910/10512/23 задоволенню не підлягає. Рішення Господарського суду міста Києва від 12.10.2023 у справі №910/10512/23 слід залишити без змін.

З урахуванням відмови у задоволенні апеляційної скарги, судовий збір за розгляд справи в суді апеляційної інстанції покладається на апелянта в порядку статті 129 Господарського процесуального кодексу України.

Керуючись статтями 129, 240, 269, 270, 275, 276, 281-284 Господарського процесуального кодексу України, Північний апеляційний господарський суд

ПОСТАНОВИВ:

1. Апеляційну скаргу Фізичної особи - підприємця Кравченко Людмили Олександрівни на рішення Господарського суду міста Києва від 12.10.2023 у справі №910/10512/23 залишити без задоволення.

2. Рішення Господарського суду міста Києва від 12.10.2023 у справі №910/10512/23 залишити без змін.

3. Судовий збір за розгляд справи у суді апеляційної інстанції покласти на Фізичну особу - підприємця Кравченко Людмилу Олександрівну.

4. Матеріали справи №910/10512/23 повернути до Господарського суду міста Києва.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та не підлягає оскарженню у касаційному порядку крім випадків, передбачених пунктом 2 частини 3 статті 287 Господарського процесуального кодексу України.

Головуючий суддя А.Г. Майданевич

Судді В.В. Сулім

О.М. Коротун