АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
_____________________________________________________________________________________________
П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

20 березня 2024 року м. ОдесаСправа № 916/3015/23
Південно-західний апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючого судді: Аленіна О.Ю.

суддів: Богатиря К.В., Філінюка І.Г.

при секретарі судового засідання: Герасименко Ю.С.

за участю представників учасників справи:

Прокурор Коломійчук І.О.

від ТОВ "Одеська обласна енергопостачальна компанія" адвокат Підкова Л.В.

від Виконавчого комітету Кілійської міської ради Ізмаїльського району Одеської області - адвокат Багно В.С.

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу

Товариства з обмеженою відповідальністю "Одеська обласна енергопостачальна компанія"

на рішення Господарського суду Одеської області від 13.11.2023 (повний текст складено та підписано 15.11.2023, суддя Демешин О.А.)

у справі №916/3015/23

за позовом Керівника Ізмаїльської окружної прокуратури Одеської області в інтересах держави в особі:

1) Південного офісу держаудитслужби

2) Кілійської міської ради Ізмаїльського району Одеської області

3) Виконавчого комітету Кілійської міської ради Ізмаїльського району Одеської області

до Товариства з обмеженою відповідальністю "Одеська обласна енергопостачальна компанія"

про визнання додаткових угод до договору постачання електричної енергії недійсними та повернення безпідставно сплачених коштів

ВСТАНОВИВ

Керівник Ізмаїльської окружної прокуратури Одеської області звернувся до Господарського суду Одеської області з позовом, в інтересах держави, в особі Південного офісу держаудитслужби, Кілійської міської ради Ізмаїльського району Одеської області та в особі Виконавчого комітету Кілійської міської ради Ізмаїльського району Одеської області до Товариства з обмеженою відповідальністю "Одеська обласна енергопостачальна компанія" в якому просив суд:

- визнати недійсною додаткову угоду № 2 від 16.06.2020 до Договору про закупівлю електричної енергії № 23-81-ВЦ від 27.01.2020 укладену між Товариством з обмеженою відповідальністю Одеська обласна енергопостачальна компанія та виконавчим комітетом Кілійської міської ради Ізмаїльського району Одеської області;

- визнати недійсною додаткову угоду № 3 від 23.06.2020 до Договору про закупівлю електричної енергії № 23-81-ВЦ від 27.01.2020 укладену між Товариством з обмеженою відповідальністю Одеська обласна енергопостачальна компанія та виконавчим комітетом Кілійської міської ради Ізмаїльського району Одеської області;

- визнати недійсною додаткову угоду № 4 від 19.08.2020 до Договору про закупівлю електричної енергії № 23-81-ВЦ від 27.01.2020 укладену між Товариством з обмеженою відповідальністю Одеська обласна енергопостачальна компанія та виконавчим комітетом Кілійської міської ради Ізмаїльського району Одеської області;

- визнати недійсною додаткову угоду № 5 від 19.11.2020 до Договору про закупівлю електричної енергії № 23-81-ВЦ від 27.01.2020 укладену між Товариством з обмеженою відповідальністю Одеська обласна енергопостачальна компанія та виконавчим комітетом Кілійської міської ради Ізмаїльського району Одеської області;

- визнати недійсною додаткову угоду № 6 від 23.12.2020 до Договору про закупівлю електричної енергії № 23-81-ВЦ від 27.01.2020 укладену між Товариством з обмеженою відповідальністю Одеська обласна енергопостачальна компанія та виконавчим комітетом Кілійської міської ради Ізмаїльського району Одеської області;

- визнати недійсною додаткову угоду № 10 від 28.01.2021 до Договору про закупівлю електричної енергії № 23-81-ВЦ від 27.01.2020 укладену між Товариством з обмеженою відповідальністю Одеська обласна енергопостачальна компанія та виконавчим комітетом Кілійської міської ради Ізмаїльського району Одеської області;

- стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю Одеська обласна енергопостачальна компанія на користь Виконавчого комітету Кілійської міської ради Ізмаїльського району Одеської області безпідставно надмірно сплачені бюджетні кошти в сумі 220 702,22 грн.

Позов ґрунтується на тому, що, додаткові угоди № 2, 3, 4, 5, 6, 10 до Договору № 23-81-ВЦ від 27.01.2020 року укладено з порушенням вимог ст. 3, ч. 3 ст. 36 Закону України Про публічні закупівлі (у редакції, чинній на момент укладення Договору), ст. 180 ГК України, ст. 653 ЦК України, а відповідно мають бути визнані недійсними, надмірно сплачені кошти підлягають поверненню.

Рішенням Господарського суду Одеської області від 13.11.2023 по справі №916/3015/23 позов задоволено повністю.

В мотивах оскаржуваного рішення суд першої інстанції зазначив, що в даному випадку, шляхом підписання спірних додаткових угод, відбулась зміна істотних умов Договору, в частині збільшення ціни за одиницю товару із одночасним зменшенням загального обсягу закупівлі.

До того ж, як відзначено судом першої інстанції, обидві сторони оскаржуваних правочинів не могли не розуміти особливостей функціонування ринку електричної енергії, а тому перемога у тендері та укладення договору з однією ціною та її подальше підвищення більш ніж на 10 % шляхом так званого "каскадного" укладення спірних додаткових угод є нечесною і недобросовісною діловою практикою з боку продавця.

Відтак, на думку місцевого господарського суду, оскільки правові підстави для зміни ціни одиниці товарів за договором у відповідності до укладених додаткових угод відсутні, додаткові угоди є такими, що суперечать наведеним вище приписам законодавства, а тому підлягають визнанню недійсними на підставі у положень статей 203, 215 Цивільного кодексу України, а надміру сплачені кошти підлягають поверненню, відповідно до ч. 1 ст. 670 ЦК України.

Суд першої інстанції також дійшов висновку про наявність підстав для часткового задоволення заяви відповідача про відстрочення виконання рішення та надав розстрочку виконання рішення суду по цій справі в частині стягнення заявленої в позові суми надмірно сплачених бюджетних коштів, встановивши графік погашення загальною тривалістю у шість місяців.

Не погодившись із вказаним рішенням, до Південно-західного апеляційного господарського суду звернувся відповідач з апеляційною скаргою в якій просить рішення Господарського суду Одеської області від 13.11.2023 р. по справі № 916/3015/23 щодо задоволення позовних вимог керівника Ізмаїльської окружної прокуратури Одеської області скасувати та ухвалити нове рішення, яким в задоволенні позовних вимог відмовити.

Свої вимоги скаржник обґрунтовує тим, що оскаржуване рішення прийнято з порушенням і неправильним застосуванням норм матеріального і процесуального права та підлягає скасуванню, з огляду на таке.

Так, за твердженням апелянта, під час розгляду справи у суді першої інстанції він неодноразово посилалось на те, що у прокурора відсутні правові підстави для звернення до суду за захистом інтересів держави в інтересах Південного офісу Держаудитслужби, Кілійської міської ради та Виконавчого комітету Кілійської міської ради, однак такі доводи були безпідставно відхилені.

Щодо суті заявлених позовних вимог, відповідач вважає, що суд першої інстанції дійшов необґрунтованого висновку, що Законом України «Про публічні закупівлі» прямо передбачена імперативна вимога для зміни істотних умов договору про закупівлю (збільшення ціни за одиницю товару), а саме: ціна за одиницю товару може збільшуватися не більше ніж на 10%, тобто обмеження 10% застосовується як максимальний ліміт щодо зміни ціни, визначеної в первинному договорі, незалежно від того, як часто відбуваються такі зміни (кількість підписаних додаткових угод).

Натомість, як вважає апелянт, вказаним законом передбачена можливість неодноразового збільшення ціни за одиницю товару до 10%, про це свідчить формулювання законодавцем, який визначив, що підвищення ціни до 10% є можливим через 90 днів з моменту підписання договору або внесення змін щодо збільшення ціни.

Таким чином, як вважає апелянт, підвищення цін на електроенергію може здійснюватися пропорційно збільшенню ціни на ринку, так часто, як це потрібно, але не більше ніж до 10% щоразу.

Відтак, на переконання апелянта, укладення додаткових угод здійснювалось із дотриманням п. 2 ч. 5 ст. 41 Закону України «Про публічні закупівлі».

В свою чергу, як вважає скаржник, зазначаючи про імперативно встановлену можливість лише одноразового збільшення вартості ціни за одиницю товару суд фактично висуває до відповідача більш суворі вимоги, аніж законодавець, що є неприпустимим та свідчить про порушення судом першої інстанції принципу верховенства права.

Наголошує скаржник й на тому, що починаючи з 2014 року учасники публічних закупівель під час здійснення процедур з публічних закупівель та укладення відповідних правочинів і внесення до них змін керувались роз`ясненнями Міністерства економічного розвитку і торгівлі України, які допускали неодноразове внесення змін до договору, сума яких може перевищувати 10%.

З огляду на що, відповідач вважає, що подальше оспорювання прокурором, який також діє в інтересах держави, укладених додаткових угод саме з підстав сумарного перевищення 10%-го порогу, свідчить про свавілля з боку держави по відношенню до відповідача, що в свою чергу призвело до порушення його прав та втручання у його право власності на кошти, отриманні на виконання договору.

Задоволення позову, на думку апелянта, призвело до непропорційного втручання у право відповідача на мирне володіння своїм майном у вигляді грошових коштів та відповідно порушення статті 1 Першого протоколу Конвенції.

Скаржник також вважає, що приймаючи оскаржуване рішення судом першої інстанції було неправильно застосовано ст. 217 ЦК України, оскільки додаткові угоди оскаржувалися прокурором лише в частині умов щодо збільшення ціни за одиницю товару. При цьому, вказані додаткові угоди містять і інші умови щодо зміни яких сторони дійшли згоди, та які не є предметом оскарження в межах даної справи. Проте, суд першої інстанції визнав недійсними додаткові угоди у повному обсязі, а не лише в частині збільшення ціни за одиницю товару, що свідчить про порушення судом ст. 217 ЦК України.

Окрім того скаржник зазначає, що прокурор не має повноважень на пред`явлення вимог щодо стягнення з відповідача грошових коштів до моменту пред`явлення Виконавчим комітетом Кілійської міської ради такої вимоги до відповідача, оскільки, з огляду на зміст ч. 1 ст. 670 ЦК України, у продавця виникає обов`язок щодо повернення таких коштів лише після отримання такої вимоги від покупця.

Також, на переконання апелянта, суд першої інстанції взагалі не мотивував підстави, з яких ним лише частково було задоволено заяву відповідача про розстрочку виконання рішення суду.

Ухвалою Південно-західного апеляційного господарського суду від 25.12.2023 відкрито апеляційне провадження по справі №916/3015/23 за апеляційною скаргою Товариства з обмеженою відповідальністю "Одеська обласна енергопостачальна компанія" на рішення Господарського суду Одеської області від 13.11.2023 та призначено справу до розгляду на 07.02.2024.

Однак, у зв`язку з відпусткою головуючого судді Аленіна О.Ю. судове засідання призначене на 07.02.2024 у справі №916/3015/23 не відбулось.

Ухвалою Південно-західного апеляційного господарського суду від 13.02.2024 повідомлено учасників справи, що наступне судове засідання відбудеться 20.03.2024.

Судом апеляційної інстанції отримано відзив на апеляційну скаргу від Керівника Ізмаїльської окружної прокуратури Одеської області в якому останній просить залишити апеляційну скаргу без задоволення, а оскаржуване рішення без змін.

В обґрунтування своїх заперечень прокурор зазначає, що у даному випадку він згідно з вимогами чинного законодавства України наділений відповідними повноваженнями на звернення до суду за захистом інтересів держави в інтересах позивачів. До того ж, як відзначає прокурор, саме бездіяльність позивачів, яка полягає у не зверненні із позовними вимогами після виявлення відповідних порушень, стала підставою для звернення прокурора до суду.

Щодо суті заявлених позовних вимог прокурор вважає, що місцевий господарський суд дійшов вірного та обґрунтованого висновку щодо наявності порушень вимог Закону України «Про публічні закупівлі», що полягає у збільшенні ціни товару понад гранично визначений законодавцем процент.

Прокурор також вважає, що у цій справі відсутнє непропорційне втручання у право мирного володіння майном відповідача, тим більше з урахуванням набуття такого майна внаслідок недобросовісної поведінки відповідача.

Під час судового засідання від 20.03.2024 представник апелянта та Виконавчого комітету Кілійської міської ради Ізмаїльського району Одеської області підтримали вимоги за апеляційною скаргою та наполягали на її задоволенні.

Прокурор заперечував проти задоволення апеляційної скарги, просив залишити її без задоволення, а оскаржуване рішення без змін.

Інші представники учасників справи у судове засідання не з`явились, хоча були належним чином повідомлені про час, дату та місце розгляду справи.

Відповідно до ст. 240 ГПК України у судовому засіданні оголошено вступну та резолютивну частини постанови.

Обговоривши доводи апеляційної скарги, перевіривши наявні матеріали справи на предмет їх юридичної оцінки Господарським судом Одеської області та проаналізувавши застосування норм матеріального та процесуального права, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, виходячи з наступного.

Відповідно до приписів ст. 269 ГПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї. Суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права.

Як вбачається з матеріалів справи, 05.12.2019 року Виконавчий комітет Кілійської міської ради Ізмаїльського району Одеської області оголосив про проведення відкритих торгів Електрична енергія з очікуваною вартістю 2 400 000, 00 грн., та запланованим обсягом електричної енергії - 857 142 кВт*год.

За результатом розгляду тендерних пропозицій, згідно з протоколом засідання тендерного комітету виконавчого комітету Кілійської міської ради № 2 від 13.01.2019 переможцем визначено TOB "ООЕК" з остаточною ціновою пропозицією 1 445 011,00 грн. з ПДВ.

Тому, виконавчий комітет Кілійської міської ради із TOB ООЕК уклали Договір № 23-81-ВЦ від 27.01.2020 про закупівлю електричної енергії у постачальника на суму 1 445 011,00 грн, предметом якого є: електрична енергія, ДК 021:2015 під кодом: 09310000-5 електрична енергія, за ціною 1,68585 з ПДВ за 1 кВт*год., за обсяг електричної енергії: 857 142 кВт*год.

27.01.2020 між виконавчим комітетом Кілійської міської ради із TOB ООЕК укладено договір № 23-81-ВЦ від про закупівлю електричної енергії у постачальника на суму 1 445 011,00 грн, предметом якого є: електрична енергія, ДК 021:2015 під кодом: 09310000-5 електрична енергія, за ціною 1,68585 з ПДВ за 1 кВт*год., за обсяг електричної енергії: 857 142 кВт*год, укладеного за наслідкам розгляду тендерних пропозицій, згідно з протоколом засідання тендерного комітету виконавчого комітету Кілійської міської ради № 2 від 13.01.2019 яким переможцем визначено TOB "ООЕК" (Відповідач по справі, Постачальник) з остаточною ціновою пропозицією 1 445 011,00 грн. з ПДВ (Т. 1 а.с. 70-77).

Відповідно до п. 13.1 Договір набирає чинності з дати його підписання і діє в частині постачання електричної енергії до 31.12.2020 (включно), а в частині розрахунків - до повного виконання Сторонами своїх обов`язків за цим Договором.

Згідно з п. 5.5. Договору умови цього договору про закупівлю не повинні відрізнятися від змісту тендерної пропозиції за результатами аукціону (у тому числі ціни за одиницю товару) переможця процедури закупівлі. Істотні умови цього договору не можуть змінюватися після його підписання до виконання зобов`язань сторонами в повному обсязі, крім випадків, зокрема:

5.5.2. Зміни ціни в бік збільшення за одиницю електричної енергії не більше ніж на 10% у разі коливання ціни на ринку за умови, що зазначена зміна не призведе до збільшення суми, визначеної в договорі.

У відповідності до п. 5.6. сторони домовитись, що ціна електричної енергії, розрахована відповідно до пункту 5.1. цього розділу, є обоє чековою для Сторін з дати набрання нею чинності. Визначена на її основі вартість електричної енергії буде застосовуватись Сторонами при складанні актів приймання- передачі електричної енергії та розрахунках за товар згідно з умовами Договору.

За умовами п. 5.8. Договору у випадку коливання ціни електричної енергії на ринку в бік збільшення. Постачальник має право письмово звернутись до Споживача з відповідною пропозицією, при цьому, така пропозиція в кожному окремому випадку, коли на ринку відбувається об`єктивне коливання ціни за одиницю товару в бік збільшення, повинна бути обґрунтована і документально підтверджена. Постачальник разом з письмовою пропозицією щодо внесення змін до договору надає документ, що підтверджує збільшення ціни за одиницю товару в тих межах, на які Постачальник пропонує змінити ціну товару. Документ, що підтверджує збільшення ціни товару, повинен бути наданий у формі належним чином оформленої довідки (висновку), виданої торгово- промисловою палатою України, регіональною торгово-промисловою палатою, органами державної статистики, ДП Держзовнішінформ, біржами та іншими уповноваженими органами та організаціями.

В подальшому до Договору № 23-81-ВЦ від 27.01.2020 між Сторонами укладено ряд додаткових угод:

- Додаткова угода №1 від 03.06.2020, якою збільшено ціну за електричну енергію на 1 кВт*год. до 1,732476 грн. з ПДВ у зв`язку зі збільшенням тарифу на послуги з передачі електричної енергії на підставі постанови НКРЕКП від 10.12.2019 № 2668, а також обсяг електричної енергії за договором установлено в розмірі 834 072 кВт*год. та установлено, що угода розповсюджується на взаємовідносини, що виникли з 27.01 2020 (Т. 1 а.с. 83);

- Додаткова угода №2 від 16.06.2020, на підставі якої підвищено ціну на електричну енергію до 1,86794562 грн. за 1 кВт*год., обсяг електричної енергії за договором установлено в розмірі 773 583 кВт*год. та установлено, що угода розповсюджується на взаємовідносини, що виникли з 27.01.2020 (Т. 1 а.с. 87);

- Додаткова угода №3 від 23.06.2020, на підставі якої підвищено ціну на електричну енергію до 2,04 грн. за 1 кВт*год., обсяг електричної енергії за договором установлено в розмірі 723 338 кВт*год. та установлено, що угода розповсюджується на взаємовідносини, що виникли з 17.02.2020 (Т. 1 а.с. 93);

- Додаткова угода №4 від 19.08.2020, якою збільшено ціну за електричну енергію на 1 кВт*год. до 2,1 4 грн. з ПДВ у зв`язку зі збільшенням тарифу на послуги з передачі електричної енергії на підставі постанови НКРЕКП від 11.07.2020 № 1329, а також обсяг електричної енергії за договором установлено в розмірі 708 055 кВт*год. та установлено, що угода розповсюджується на взаємовідносини, що виникли з 01.08.2020 (Т. 1 а.с. 97);

- Додаткова угода №5 від 19.11.2020, на підставі якої підвищено ціну на електричну енергію до 2,2876872 грн. за 1 кВт*год., обсяг електричної енергії за договором установлено в розмірі 683 347 кВт*год. та установлено, що угода розповсюджується на взаємовідносини, що виникли з 1 7.08.2020 (Т. 1 а.с. 100);

- Додаткова угода №6 від 23.12.2020, якою збільшено ціну за електричну енергію на 1 кВт*год. до 2,3747232 грн. з ПДВ у зв`язку зі збільшенням тарифу на послуги з передачі електричної енергії на підставі постанови НКРЕКП від 04.11.2020 № 1998, а також обсяг електричної енергії за договором установлено в розмірі 678 739 кВт*год. та установлено, що угода розповсюджується на взаємовідносини, що виникли з 01.12.2020 (Т. 1 а.с. 107);

- Додаткова угода №7 від 24.12.2020, якою продовжено дію Договору до 31.01.2021 (Т. 1 а.с. 7);

- Додаткова угода №8 від 24.12.2020, якою установлено обсяг електричної енергії за договором в розмірі 595 602 кВт*год. та загальну вартість договору у сумі 1 250 440,39 грн. (Т. 1 а.с. 111);

- Додаткова угода №9 від 26.0l.202U якою установлено обсяг електричної енергії за договором в розмірі 700 914 кВт*год. та загальну вартість договору у сумі 1 250 440,39 грн. (Т. 1 а.с. 113);

- Додаткова угода №10 від 28.01.2021, якою зменшено ціну за електричну енергію на 1 кВт*год. до 2,3521272 грн. з ПДВ у зв`язку зі збільшенням тарифу на послуги з передачі електричної енергії на підставі постанови НКРЕКП від 09.12.2020 № 2353, а також установлено загальну вартість договору у сумі 1 498 147,61 грн. в розмірі 678 739 кВт*год. та установлено, що угода розповсюджується на взаємовідносини, що виникли з 01.01.2021 (Т. 1 а.с. 116);

- Додаткова угода №11 від 25.03.2021, якою зменшено загальну вартість обсягу поставки до 1 489 619,29 грн. та обсяг електричної енергії за договором 633 307 кВт*год. (Т. 1 а.с. 118).

Звертаючись із даним позовом до суду першої інстанції прокурор зазначив, що сторонами під час проведення закупівлі електричної енергії порушено вимоги чинного законодавства, принципи ефективного та прозорого здійснення закупівлі, що спричинило безпідставне витрачання коштів, нераціональне та неефективне їх використання. На переконання прокурора, внаслідок укладення оспорюваних додаткових угод була збільшена ціна на електричну енергію, що призвело до закупівлі останньої у менших обсягах, ніж передбачалось за договором, що є порушенням бюджетного законодавства, принципів добросовісної конкуренції, об`єктивної та неупередженої оцінки тендерних пропозицій та принципу запобігання корупційним діям і зловживанням при проведенні публічних закупівель.

Приймаючи оскаржуване рішення суд першої інстанції дійшов висновку, що заявлені позовні вимоги є обґрунтованими та такими, що підлягають задоволенню у повному обсязі.

Колегія суддів Південно-західного апеляційного господарського суду з цього приводу зазначає таке.

У даному випадку, з огляду на приписи чинного процесуального законодавства та заперечення відповідача щодо відсутності у Керівника Ізмаїльської окружної прокуратури Одеської області правових підстав для звернення до суду за захистом інтересів держави в особі Південного офісу Держаудитслужби, в особі Кілійської міської ради Ізмаїльського району Одеської області, в особі Виконавчого комітету Кілійської міської ради Ізмаїльського району Одеської області, колегія суддів вважає за необхідне зазначити наступне.

Статтею 1 Закону України «Про прокуратуру» встановлено, що прокуратура України становить єдину систему, яка в порядку, передбаченому цим Законом, здійснює встановлені Конституцією України функції з метою захисту, зокрема, загальних інтересів суспільства та держави.

Відповідно до ч. 3, 4 ст. 53 Господарського процесуального кодексу України у визначених законом випадках прокурор звертається до суду з позовною заявою, бере участь у розгляді справ за його позовами, а також може вступити за своєю ініціативою у справу, провадження у якій відкрито за позовом іншої особи, до початку розгляду справи по суті, подає апеляційну, касаційну скаргу, заяву про перегляд судового рішення за нововиявленими або виключними обставинами.

Прокурор, який звертається до суду в інтересах держави, в позовній чи іншій заяві, скарзі обґрунтовує, в чому полягає порушення інтересів держави, необхідність їх захисту, визначені законом підстави для звернення до суду прокурора, а також зазначає орган, уповноважений державою здійснювати відповідні функції у спірних правовідносинах. Невиконання цих вимог має наслідком застосування положень, передбачених статтею 174 цього Кодексу.

Європейський Суд з прав людини (ЄСПЛ) неодноразово звертав увагу на участь прокурора в суді на боці однієї зі сторін як обставину, що може впливати на дотримання принципу рівності сторін. Оскільки прокурор або посадова особа з аналогічними функціями, пропонуючи задовольнити або відхилити скаргу, стає противником або союзником сторін у справі, його участь може викликати в однієї зі сторін відчуття нерівності (рішення у справі «Ф.В. проти Франції» (F.W. v. France) від 31.03.2005, заява 61517/00, пункт 27).

Водночас, існує категорія справ, де підтримка прокурора не порушує справедливого балансу. Так, у справі «Менчинська проти Російської Федерації» (рішення від 15.01.2009, заява № 42454/02, пункт 35) ЄСПЛ висловив таку позицію (у неофіційному перекладі):

«Сторонами цивільного провадження виступають позивач і відповідач, яким надаються рівні права, в тому числі право на юридичну допомогу. Підтримка, що надається прокуратурою одній зі сторін, може бути виправдана за певних обставин, наприклад, при захисті інтересів незахищених категорій громадян (дітей, осіб з обмеженими можливостями та інших категорій), які, ймовірно, не в змозі самостійно захищати свої інтереси, або в тих випадках, коли відповідним правопорушенням зачіпаються інтереси великого числа громадян, або у випадках, коли потрібно захистити інтереси держави».

При цьому ЄСПЛ уникає абстрактного підходу до розгляду питання про участь прокурора у цивільному провадженні. Розглядаючи кожен випадок окремо Суд вирішує - наскільки участь прокурора у розгляді справи відповідала принципу рівноправності сторін.

У Рекомендаціях Парламентської Асамблеї Ради Європи від 27.05.2003 № 1604 (2003) «Про роль прокуратури в демократичному суспільстві, заснованому на верховенстві закону» щодо функцій органів прокуратури, які не відносяться до сфери кримінального права, передбачено важливість забезпечити, щоб повноваження і функції прокурорів обмежувалися сферою переслідування осіб, винних у скоєнні кримінальних правопорушень, і вирішення загальних завдань щодо захисту інтересів держави через систему відправлення кримінального правосуддя, а для виконання будь-яких інших функцій були засновані окремі, належним чином розміщені і ефективні органи.

Враховуючи викладене, з урахуванням ролі прокуратури в демократичному суспільстві та необхідності дотримання справедливого балансу у питанні рівноправності сторін судового провадження, зміст п. 3 ч. 1 ст. 131-1 Конституції України, щодо підстав представництва прокурора інтересів держави в судах, не може тлумачитися розширено.

Відтак прокурор може представляти інтереси держави в суді у виключних випадках, які прямо передбачені законом. Розширене тлумачення випадків (підстав) для представництва прокурором інтересів держави в суді не відповідає принципу змагальності, який є однією із засад правосуддя (п. 3 ч. 2 ст. 129 Конституції України).

Положення п. 3 ч. 1 ст. 131-1 Конституції України відсилає до спеціального закону, яким мають бути визначені виключні випадки та порядок представництва прокурором інтересів держави в суді. Таким законом є Закон України «Про прокуратуру».

Відповідно до ч. 3 ст. 23 Закону України «Про прокуратуру» прокурор здійснює представництво в суді законних інтересів держави у разі порушення або загрози порушення інтересів держави, якщо захист цих інтересів не здійснює або неналежним чином здійснює орган державної влади, орган місцевого самоврядування чи інший суб`єкт владних повноважень, до компетенції якого віднесені відповідні повноваження, а також у разі відсутності такого органу.

Наявність таких обставин обґрунтовується прокурором у порядку, передбаченому частиною четвертою цієї статті, крім випадку, визначеного абзацом четвертим цієї частини.

Отже, виключними випадками, за яких прокурор може здійснювати представництво інтересів держави в суді, є порушення або загроза порушення інтересів держави. Ключовим для застосування цієї норми є поняття «інтерес держави».

У Рішенні Конституційного Суду України у справі за конституційними поданнями Вищого арбітражного суду України та Генеральної прокуратури України щодо офіційного тлумачення положень статті 2 Арбітражного процесуального кодексу України (справа про представництво прокуратурою України інтересів держави в арбітражному суді) від 08.04.1999 № 3-рп/99 Конституційний Суд України, з`ясовуючи поняття «інтереси держави» висловив позицію про те, що інтереси держави відрізняються від інтересів інших учасників суспільних відносин. В основі перших завжди є потреба у здійсненні загальнодержавних (політичних, економічних, соціальних та інших) дій, програм, спрямованих на захист суверенітету, територіальної цілісності, державного кордону України, гарантування її державної, економічної, інформаційної, екологічної безпеки, охорону землі як національного багатства, захист прав усіх суб`єктів права власності та господарювання тощо (п. 3 мотивувальної частини).

Інтереси держави можуть збігатися повністю, частково або не збігатися зовсім з інтересами державних органів, державних підприємств та організацій чи з інтересами господарських товариств з часткою державної власності у статутному фонді. Проте держава може вбачати свої інтереси не тільки в їх діяльності, але й в діяльності приватних підприємств, товариств.

З урахуванням того, що «інтереси держави» є оціночним поняттям, прокурор чи його заступник у кожному конкретному випадку самостійно визначає з посиланням на законодавство, на підставі якого подається позов, в чому саме відбулося чи може відбутися порушення матеріальних або інших інтересів держави, обґрунтовує у позовній заяві необхідність їх захисту та зазначає орган, уповноважений державою здійснювати відповідні функції у спірних відносинах.

Наведене Конституційним Судом України розуміння поняття «інтереси держави» має самостійне значення і може застосовуватися для тлумачення цього ж поняття, вжитого у ст. 131-1 Конституції України та ст. 23 Закону України «Про прокуратуру».

Таким чином, «інтереси держави» охоплюють широке і водночас чітко не визначене коло законних інтересів, які не піддаються точній класифікації, а тому їх наявність повинна бути предметом самостійної оцінки суду у кожному конкретному випадку звернення прокурора з позовом. Надмірна формалізація «інтересів держави», особливо у сфері публічних правовідносин, може призвести до необґрунтованого обмеження повноважень прокурора на захист суспільно значущих інтересів там, де це дійсно потрібно (аналогічна позиція викладена у постановах Верховного Суду від 25.04.2018 у справі № 806/1000/17, від 26.07.2018 у справі № 926/1111/15, від 08.02.2019 у справі № 915/20/18).

Відповідно до ч. 3 статті 23 Закону України «Про прокуратуру» прокурор може представляти інтереси держави в суді лише у двох випадках: 1) якщо захист цих інтересів не здійснює або неналежним чином здійснює компетентний орган; 2) у разі відсутності такого органу.

Бездіяльність компетентного органу (нездійснення захисту інтересів держави) означає, що компетентний орган знав або повинен був знати про порушення інтересів держави, мав повноваження для захисту, але не звертався до суду з відповідним позовом у розумний строк.

Захищати інтереси держави повинні насамперед відповідні компетентні органи, а не прокурор. Прокурор не повинен вважатися альтернативним суб`єктом звернення до суду і замінювати компетентний орган, який може і бажає захищати інтереси держави.

У Рішенні від 05 червня 2019 року № 4-р(II)/2019 Конституційний Суд України вказав, що Конституцією України встановлено вичерпний перелік повноважень прокуратури, визначено характер її діяльності і в такий спосіб передбачено її існування і стабільність функціонування; наведене гарантує неможливість зміни основного цільового призначення вказаного органу, дублювання його повноважень/функцій іншими державними органами, адже протилежне може призвести до зміни конституційно визначеного механізму здійснення державної влади її окремими органами або вплинути на обсяг їхніх конституційних повноважень.

Щоб інтереси держави не залишилися незахищеними, прокурор виконує субсидіарну роль, замінює в судовому провадженні відповідний компетентний орган, який усупереч вимогам закону не здійснює захисту або робить це неналежно.

Прокурор, звертаючись до суду з позовом, повинен обґрунтувати та довести бездіяльність компетентного органу.

Згідно з ч. 4, 7 ст. 23 Закону України «Про прокуратуру» прокурор зобов`язаний попередньо, до звернення до суду, повідомити про це громадянина та його законного представника або відповідного суб`єкта владних повноважень. У разі підтвердження судом наявності підстав для представництва прокурор користується процесуальними повноваженнями відповідної сторони процесу. Наявність підстав для представництва може бути оскаржена громадянином чи її законним представником або суб`єктом владних повноважень. У разі встановлення ознак адміністративного чи кримінального правопорушення прокурор зобов`язаний здійснити передбачені законом дії щодо порушення відповідного провадження.

Звертаючись до компетентного органу до подання позову в порядку, передбаченому статтею 23 Закону України «Про прокуратуру», прокурор фактично надає йому можливість відреагувати на стверджуване порушення інтересів держави, зокрема, шляхом призначення перевірки фактів порушення законодавства, виявлених прокурором, вчинення дій для виправлення ситуації, а саме подання позову або аргументованого повідомлення прокурора про відсутність такого порушення.

Невжиття компетентним органом жодних заходів протягом розумного строку після того, як цьому органу стало відомо або повинно було стати відомо про можливе порушення інтересів держави, має кваліфікуватися як бездіяльність відповідного органу. Розумність строку визначається судом з урахуванням того, чи потребували інтереси держави невідкладного захисту (зокрема, через закінчення перебігу позовної давності чи можливість подальшого відчуження майна, яке незаконно вибуло із власності держави), а також таких чинників, як: значимість порушення інтересів держави, можливість настання невідворотних негативних наслідків через бездіяльність компетентного органу, наявність об`єктивних причин, що перешкоджали такому зверненню тощо.

Таким чином, прокурору достатньо дотриматися порядку, передбаченого статтею 23 Закону України «Про прокуратуру», і якщо компетентний орган протягом розумного строку після отримання повідомлення самостійно не звернувся до суду з позовом в інтересах держави, то це є достатнім аргументом для підтвердження судом підстав для представництва. Якщо прокурору відомі причини такого незвернення, він обов`язково повинен зазначити їх в обґрунтуванні підстав для представництва, яке міститься в позові. Але якщо з відповіді зазначеного органу на звернення прокурора такі причини з`ясувати неможливо чи такої відповіді взагалі не отримано, то це не є підставою вважати звернення прокурора необґрунтованим.

Частина четверта статті 23 Закону України «Про прокуратуру» передбачає, що наявність підстав для представництва може бути оскаржена суб`єктом владних повноважень. Таке оскарження означає право на спростування учасниками процесу обставин, на які посилається прокурор у позовній заяві, поданій в інтересах держави в особі компетентного органу, для обґрунтування підстав для представництва.

Такі правові висновки викладені у постанові Великої Палати Верховного Суду від 26.05.2020 у справі 912/2385/18.

У даному випадку позовну заяву подано прокурором в особі Південного офісу Держаудитслужби, Кілійської міської ради Ізмаїльського району Одеської області та Виконавчого комітету Кілійської міської ради Ізмаїльського району Одеської області, у зв`язку із невиконанням ними своїх обов`язків щодо захисту інтересів держави у суді.

Щодо підстав представництва інтересів держави в особі Південного офісу Держаудитслужби, колегія суддів зазначає таке.

Відповідно до статті 1 Закону України «Про публічні закупівлі» уповноважений орган - це центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері публічних закупівель.

Уповноважений орган здійснює регулювання та реалізує державну політику у сфері закупівель у межах повноважень, визначених цим Законом. Рахункова палата, Антимонопольний комітет України, центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері державного фінансового контролю, здійснюють контроль у сфері публічних закупівель у межах своїх повноважень, визначених Конституцією та законами України (частини перша, третя статті 7 Закону України «Про публічні закупівлі»).

Пунктами 8, 10, 11, 12 частини 1 статті 10 Закону України «Про основні засади здійснення державного фінансового контролю в Україні» передбачено право Держаудитслужби порушувати перед відповідними державними органами питання про визнання недійсними договорів, укладених із порушенням законодавства, у судовому порядку стягувати у дохід держави кошти, отримані підконтрольними установами за незаконними договорами, без установлених законом підстав та з порушенням законодавства; звертатися до суду в інтересах держави, якщо підконтрольною установою не забезпечено виконання вимог щодо усунення виявлених під час здійснення державного фінансового контролю порушень законодавства з питань збереження і використання активів; одержувати від державних органів та органів місцевого самоврядування, підприємств, установ, організацій усіх форм власності, інших юридичних осіб та їх посадових осіб, фізичних осіб - підприємців інформацію, документи і матеріали, необхідні для виконання покладених на нього завдань; проводити на підприємствах, в установах та організаціях зустрічні звірки з метою документального та фактичного підтвердження виду, обсягу і якості операцій та розрахунків для з`ясування їх реальності та повноти відображення в обліку підприємства, установи та організації, що контролюється.

Положенням про Державну аудиторську службу України, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 03.02.2016 № 43 (далі - Положення), визначено що реалізуючи державний фінансовий контроль через здійснення моніторингу закупівель, Державна аудиторська служба України, яка є центральними органами виконавчої влади, діяльність якої спрямовується і координується Кабінетом Міністрів України, має право звертатися до суду в інтересах держави у разі незабезпечення виконання вимог щодо усунення виявлених під час здійснення державного фінансового контролю порушень законодавства з питань збереження і використання активів.

Згідно з підпунктами 3, 4, 9 пункту 4 цього Положення Держаудитслужба відповідно до покладених на неї завдань: реалізує державний фінансовий контроль через здійснення, зокрема, перевірки державних закупівель; здійснює контроль, зокрема, за дотриманням законодавства про державні закупівлі; вживає в установленому порядку заходів до усунення виявлених під час здійснення державного фінансового контролю порушень законодавства та притягнення до відповідальності винних осіб, а саме: звертається до суду в інтересах держави у разі незабезпечення виконання вимог щодо усунення виявлених під час здійснення державного фінансового контролю порушень законодавства з питань збереження і використання активів; застосовує заходи впливу за порушення бюджетного законодавства, накладає адміністративні стягнення на осіб, винних у порушенні законодавства; передає в установленому порядку правоохоронним органам матеріали за результатами державного фінансового контролю у разі встановлення порушень законодавства, за які передбачено кримінальну відповідальність або які містять ознаки корупційних діянь.

Держаудитслужба здійснює свої повноваження безпосередньо і через утворені в установленому порядку міжрегіональні територіальні органи (пункт 7 Положення).

Отже, орган державного фінансового контролю здійснює державний фінансовий контроль за використанням коштів державного та місцевих бюджетів, і в разі виявлення порушень законодавства має право пред`явити обов`язкові до виконання вимоги щодо усунення таких правопорушень (аналогічний висновок викладено у постанові Великої Палати Верховного Суду від 12.03.2018 у справі №826/9672/17).

З урахуванням наведеного Держаудитслужба є належним органом, уповноваженим державою здійснювати відповідні функції щодо реалізації державної політики у сфері закупівель (аналогічний висновок у подібних правовідносинах щодо визначення позивачем у справі офісу Держаудитслужби викладено у постановах Верховного Суду від 15.05.2019 у справі 911/1497/18, від 30.07.2020 у справі № 904/5598/18).

Як вбачається з матеріалів справи, Південним офісом Держаудитслужби було отримано лист Ізмаїльської окружної прокуратури від 12.08.2022 № 59-3545ВИХ-22 (вх. від 15.08.2022 № 52-22) про надання інформації щодо вжитих заходів при проведення моніторингу процедур закупівель, усунення порушень вимог законодавства у судовому порядку по проведеній виконавчим комітетом Кілійської міської ради Ізмаїльського району Одеської області процедурі відкритих торгів за предметом закупівлі: ДК 021:2015:09310000-5: Електрична енергія.

Південним офісом Держаудитслужби у листі від 17.08.2022 № 151531-17/2196-2022 відповідний орган прокуратури проінформовано, серед іншого, що договір, укладений за результатами закупівлі за ідентифікатором UА-2019-12-05-000528-с закінчився 31.12.2021, відтак, відсутні правові підстави для проведення моніторингу процедури закупівлі.

07.10.2022 року Ізмаїльською окружною прокуратурою на адресу Південного офісу Держаудитслужби направлено лист № 59-4617ВИХ-22, скерований листом Одеської обласної прокуратури від 19.10.2022 № 15/25/1-965ВИХ-22 (вх. від 25.10.2022 № 40-22) про надання інформації щодо планування проведення заходів державного фінансового контролю в виконавчому комітеті Кілійської міської ради Ізмаїльського району Одеської області.

На вказаний вище запит Південним офісом Держаудитслужби надано лист-відповідь від 31.10.2022 № 151525-17/3212-2022, яким повідомлено, що відповідно до Плану проведення заходів державного фінансового контролю Південного офісу Держаудитслужби на IV квартал 2022 року, проведення заходів державного фінансового контролю в виконавчому комітеті Кілійської міської ради Ізмаїльського району Одеської області не передбачено.

Отже, прокурором було повідомлено позивача-1 про виявлені порушення та необхідність вжиття заходів представницького характеру для захисту законних інтересів держави.

Однак, зі змісту листа позивача-1 вбачається, що останній не вжив жодних належних та ефективних заходів для усунення порушень, про які було повідомлено прокурором.

Судова колегія наголошує на тому, що Держаудитслужба може не лише ініціювати звернення до суду про визнання недійсними додаткових угод і саме іншими органами, але повинна самостійно порушувати ці питання в судовому порядку (у разі відповідної бездіяльності таких органів).

Отже, орган Держаудитслужби може і має бути позивачем за відповідним позовом про визнання недійсним договору.

Аналогічні висновки неодноразово висловлювались Верховним Судом, зокрема об`єднаною палатою Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 07.12.2018 у справі №924/1256/17 та від 18.06.2021 у справі №927/491/19, а також в низці інших судових справ.

Відтак, як правильно вставлено судом першої інстанції, зверненню прокурора з даним позовом передувало відповідне листування з Держаудитслужбою, з якого вбачається, що компетентний орган не збирався здійснювати захист порушених інтересів у належний спосіб, що свідчить про бездіяльність позивача-1.

Оскільки позивач-1 відповідного позову про визнання недійсними спірних додаткових угод та застосування наслідків недійсності цих правочинів не збирався подавати, тобто фактично самоусунувся від виконання покладених на нього обов`язків, така бездіяльність свідчить про вияв негативної поведінки уповноваженого суб`єкта щодо захисту інтересів держави та необхідності належного захисту цих інтересів.

Наведені висновки суду узгоджуються з правовою позицією Верховного Суду, викладеною у постанові Верховного Суду від 15.04.2021 у справі №905/1529/20.

Щодо підстав представництва інтересів держави в особі Кілійської міської ради Ізмаїльського району Одеської області, судова колегія зазначає таке.

Відповідно до статті 2 Закону України «Про місцеве самоврядування» місцеве самоврядування в Україні - це гарантоване державою право та реальна здатність територіальної громади - жителів села чи добровільного об`єднання у сільську громаду жителів кількох сіл, селища, міста - самостійно або під відповідальність органів та посадових осіб місцевого самоврядування вирішувати питання місцевого значення в межах Конституції і законів України.

Місцеве самоврядування здійснюється територіальними громадами сіл, селищ, міст як безпосередньо, так і через сільські, селищні, міські ради та їх виконавчі органи, а також через районні та обласні ради, які представляють спільні інтереси територіальних громад сіл, селищ, міст.

До повноважень сільських, селищних, міських рад у галузі бюджету, фінансів і цін, зокрема, віднесено фінансування видатків з місцевого бюджету в установленому законом порядку (п. 4 частини 1 статті 28 Закону України «Про місцеве самоврядування).

Матеріальною основою місцевого самоврядування є рухоме та нерухоме майно, доходи місцевих бюджетів, інші кошти, земля, природні ресурси, що є в комунальній власності територіальних громад сіл, селищ, міст, районів у містах.

Зазначені прокурором у позові порушення вимог Закону України «Про публічні закупівлі» завдають шкоди територіальній громаді у вигляді незаконних витрат бюджетних коштів, унеможливлюють їх раціональне та ефективне використання і здатне спричинити істотну шкоду інтересам територіальної громади.

Кілійська міська ради Ізмаїльського району Одеської області, як орган місцевого самоврядування є розпорядником бюджетних коштів у розумінні статті 22 Бюджетного кодексу України, що уповноважена на отримання бюджетних асигнувань, взяття бюджетних зобов`язань та здійснення видатків бюджету, водночас, зобов`язана ефективно та раціонально використовувати бюджетні кошти, чим сприяти недопущенню порушень інтересів держави в бюджетній сфері.

Кілійська міська ради Ізмаїльського району Одеської області, укладаючи спірні додаткові угоди до договору про закупівлю, які за доводами прокурора суперечать вимогам Закону України «Про публічні закупівлі», сприяла порушенню інтересів територіальної громади. Тобто міська рада є органом, до компетенції якого віднесені повноваження контролю за використанням виділених їй бюджетних коштів, при цьому, неналежно їх реалізує.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 15.09.2020 у справі №469/1044/17 (п. 38) зазначено, що за певних обставин прокурор може звертатися до суду в інтересах держави і в особі органу місцевого самоврядування, зокрема тоді, коли цей орган є стороною правочину, про недійсність якого стверджує прокурор. Оскільки таку позовну вимогу вправі заявити, зокрема будь-яка сторона правочину, відповідний орган як така сторона може бути позивачем. У такій ситуації прокурор для представництва інтересів держави в особі компетентного органу як сторони правочину має продемонструвати, що цей орган не здійснює або неналежним чином здійснює захист відповідних інтересів, не реагуючи на повідомлення прокурора про наявність підстав для звернення до суду (абз. 3 ч. 4 ст. 23 Закону «Про прокуратуру»).

Колегія судді зазначає, що Ізмаїльською окружною прокуратурою направлено запит №59-3547вих-22 від 12.08.2022 на адресу Кілійської міської ради Ізмаїльського району Одеської області щодо отримання інформації про результати виконання договору №23-81-ВЦ від 27.01.2020, підстав зменшення обсягів поставки та підвищення ціни на електричну енергію відповідно до укладених додаткових угод, вжитих за вищевказаним фактом заходів з питання усунення виявлених порушень, зокрема, щодо стягнення у судовому порядку надміру оплачених коштів, а також щодо надання належним чином завірених копій відповідних документів.

У своїй відповіді №4126/14/22 від 18.08.2022 Кілійською міською радою повідомлено, що претензійно-позовна робота за Договором № 23-81-ВЦ не здійснювалася, а також надано копії запитуваних документів.

В подальшому, Ізмаїльською окружною прокуратурою направлено запит № 59-5014вих-22 від 26.10.2022 на адресу Кілійської міської ради щодо результатів виконання Договору № 23-81-ВЦ від 27.01.2020, підстав зменшення обсягів поставки та підвищення ціни на електричну енергію відповідно до укладених додаткових угод, підстав прийняття споживачем більшого обсягу електроенергії, ніж передбачено договором, при здійснені оплати у встановленому договорі розмірі, вжитих за вищевказаним фактом заходів з питання усунення виявлених порушень, зокрема, щодо стягнення у судовому порядку надміру сплачених коштів.

Кілійською міською радою у своїй відповіді №5711/14/22 від 02.11.2022 повідомлено, що заходи, зазначені у запиті, у тому числі у судовому порядку, радою на вживалися у зв`язку з тим, що договір та додаткові угоди до нього увійшли у період перевірки, яка здійснювалася Південним офісом Держаудитслужби за період з 01.01.2018 по 30.06.2021, а також надано копії запитуваних документів.

Наведене, на переконання колегії суддів свідчить про свідому бездіяльність Кілійської міської ради, яка полягає у невжиття ним заходів щодо усунення виявлених порушень, зокрема й шляхом повернення (стягнення) надмірно сплачених грошових коштів, що в свою чергу свідчить про неефективний захист інтересів держави та потребує вжиття заходів прокурорського реагування.

При цьому, колегія суддів зауважує, що 22.06.2023 прокуратура скерувала на адресу Кілійської міської ради повідомлення про намір звернення до суду в її інтересах.

Щодо заявлення прокурором вимог в інтересах Виконавчого комітету Кілійської міської ради Ізмаїльського району Одеської області, колегія суддів зазначає наступне.

Так, наявними матеріалами справи підтверджується, що Комітет є стороною спірних правочинів, юридичною особою, яка може від свого імені придбати майнові права та нести обов`язки, яка є розпорядником бюджетних коштів, яка здійснює процедуру закупівель товарів, робіт і послуг за рахунок бюджетних коштів згідно з законодавством України.

У даному випадку, порушення інтересів держави обґрунтовано укладенням Комітетом оспорюваних додаткових угод всупереч вимог чинного законодавства і інтересам держави, що призвело до безпідставної зміни істотних умов договору, зростання ціни за одиницю товару і зменшення обсягу поставки.

Ізмаїльською окружною прокуратурою направлено запит №59-1144вих-23 від 24.02.2023 на адресу Виконавчого комітету Кілійської міської ради з метою отримання інформації щодо підстав прийняття споживачем більшого обсягу електроенергії, ніж передбачено Договором, при здійснені оплати у встановленому Договорі розмірі, вжитих заходів з метою усунення виявлених порушень, зокрема, щодо стягнення у судовому порядку надміру сплачених коштів.

У своїй відповіді №1281/14/23 від 01.03.2023 Виконавчим комітетом повідомлено, що заходи, зазначені у запиті, у тому числі у судовому порядку, радою на вживалися у зв`язку з тим, що Договір та додаткові угоди до нього увійшли у період перевірки, яка здійснювалася Південним офісом Держаудитслужби за період з 01.01.2018 по 30.06.2021, а також надано акт звірки відповідно до Договору № 23-81-ВЦ.

Отже, підставою реалізації прокурором представницьких функцій стала усвідомлена пасивна поведінка Комітету щодо захисту порушених інтересів держави.

З урахуванням вищенаведеного, колегія суддів вважає, що прокурором цілком обґрунтовано визначено Південний офіс Держаудитслужби в якості позивача за вимогами про визнання недійними додаткових угод, Кілійську міську ради Ізмаїльського району Одеської області позивачем за вимогами про визнання правочинів недійними та стягнення безпідставно сплачених грошових коштів на користь відповідача та Виконавчий комітет Кілійської міської ради Ізмаїльського району Одеської області, як сторону за оспорюваними правочинами.

З огляду на викладене, суд апеляційної інстанції вважає, що твердження відповідача з приводу відсутності у Керівника Ізмаїльської окружної прокуратури Одеської області правових підстав для звернення до суду за захистом інтересів держави в особі Південного офісу Держаудитслужби, в особі Кілійської міської ради Ізмаїльського району Одеської області, в особі Виконавчого комітету Кілійської міської ради Ізмаїльського району Одеської області є необґрунтованими та спростовуються вищенаведеним.

Колегія суддів також відхиляє твердження відповідача, що прокурором не було дотримано розумного строку щодо реагування позивачами на виявлене порушення, оскільки як вже було вказано вище відповідні запити щодо виявлених порушень та реагування на них були надіслані прокурором на адреси позивачів 12.08.2022, 07.10.2022, 26.10.2022 та 24.02.2023, а повідомлення про намір звернення до суду було надіслано позивачам 22.06.2023.

Із позовом до суду першої інстанції в інтересах позивачів прокурор звернувся до суду у липні 2023.

Отже, прокурор неодноразово та завчасно повідомляв позивачів про виявленні порушення та порушував питання щодо їх усунення, однак позивачі не лише належним чином не реагували на виявлені порушення, але й заперечували їх наявність взагалі, оскільки Договір та додаткові угоди до нього увійшли у період перевірки, яка здійснювалася Південним офісом Держаудитслужби за період з 01.01.2018 по 30.06.2021, під час якої порушень не виявлено та відсутня вимога про їх усунення.

З огляду на таке, суд апеляційної інстанції вважає, що у позивачів з моменту повідомлення прокурор про виявлені порушення та звернення до суду із позовними вимогами було достатньо часу задля відповідного реагування на виявлені порушення, однак, як вже було вказано вище, відповідний дій позивачі не вчинили, що стало підставою для звернення прокурора із даними позовом до суду.

Щодо недійсності додаткових угод, суд апеляційної інстанції зазначає таке.

Правові та економічні засади закупівель товарів, робіт і послуг для забезпечення потреб держави, територіальних громад та об`єднаних територіальних громад визначає Закон України "Про публічні закупівлі".

Метою вказаного закону є забезпечення ефективного та прозорого здійснення закупівель, створення конкурентного середовища у сфері публічних закупівель, запобігання проявам корупції у цій сфері, розвиток добросовісної конкуренції.

У статті 1 Закону України "Про публічні закупівлі" зазначено, що договір про закупівлю - це господарський договір, що укладається між замовником і учасником за результатами проведення процедури закупівлі/спрощеної закупівлі та передбачає платне надання послуг, виконання робіт або придбання товару.

Договір про закупівлю укладається відповідно до норм Цивільного та Господарського кодексів України з урахуванням особливостей, визначених цим Законом (частина 1 статті 41 Закону України "Про публічні закупівлі").

Згідно з частиною першою статті 628, статтею 629 ЦК України зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства. Договір є обов`язковим для виконання сторонами.

Відповідно до частин першої, другої, третьої статті 632 ЦК України ціна в договорі встановлюється за домовленістю сторін. Зміна ціни після укладення договору допускається лише у випадках і на умовах, встановлених договором або законом. Зміна ціни в договорі після його виконання не допускається.

За частиною другою статті 189 Господарського кодексу України (далі - ГК України) ціна є істотною умовою господарського договору.

Згідно з частиною першою статті 651 ЦК України зміна або розірвання договору допускається лише за згодою сторін, якщо інше не встановлено договором або законом.

Відповідно до частини першої статті 652 ЦК України у разі істотної зміни обставин, якими сторони керувалися при укладенні договору, договір може бути змінений за згодою сторін, якщо інше не встановлено договором або не випливає із суті зобов`язання. Зміна обставин є істотною, якщо вони змінилися настільки, що якби сторони могли це передбачити, вони не уклали б договір або уклали б його на інших умовах.

Згідно з частинами третьою, четвертою статті 653 ЦК України у разі зміни договору зобов`язання змінюється з моменту досягнення домовленості про зміну договору, якщо інше не встановлено договором чи не обумовлено характером його зміни. Сторони не мають права вимагати повернення того, що було виконане ними за зобов`язанням до моменту зміни договору, якщо інше не встановлено договором або законом.

Відповідно до статті 655 ЦК України за договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов`язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов`язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму.

Згідно з частинами першою, другою статті 334 ЦК України право власності у набувача майна за договором виникає з моменту передання майна, якщо інше не встановлено договором або законом. Переданням майна вважається вручення його набувачеві або перевізникові, організації зв`язку тощо для відправлення, пересилання набувачеві майна, відчуженого без зобов`язання доставки.

Відповідно до частини четвертої статті 41 Закону України "Про публічні закупівлі" умови договору про закупівлю не повинні відрізнятися від змісту тендерної пропозиції (у тому числі ціни за одиницю товару) переможця процедури закупівлі, крім випадків визначення грошового еквівалента зобов`язання в іноземній валюті та/або випадків перерахунку ціни за результатами електронного аукціону в бік зменшення ціни тендерної пропозиції учасника без зменшення обсягів закупівлі.

Згідно з пунктом 2 частини п`ятої статті 41 Закону України "Про публічні закупівлі" істотні умови договору про закупівлю не можуть змінюватися після його підписання до виконання зобов`язань сторонами в повному обсязі, крім випадку збільшення ціни за одиницю товару до 10 % пропорційно збільшенню ціни такого товару на ринку у разі коливання ціни такого товару на ринку за умови, що така зміна не призведе до збільшення суми, визначеної в договорі про закупівлю, - не частіше ніж один раз на 90 днів з моменту підписання договору про закупівлю. Обмеження щодо строків зміни ціни за одиницю товару не застосовується у випадках зміни умов договору про закупівлю бензину та дизельного пального, газу та електричної енергії.

Із системного тлумачення наведених норм ЦК України, ГК України та Закону України "Про публічні закупівлі" вбачається, що ціна товару є істотною умовою договору про закупівлю. Зміна ціни товару в договорі про закупівлю після виконання продавцем зобов`язання з передачі такого товару у власність покупця не допускається.

Зміна ціни товару в бік збільшення до передачі його у власність покупця за договором про закупівлю можлива у випадку збільшення ціни такого товару на ринку, якщо сторони договору про таку умову домовились. Якщо сторони договору про таку умову не домовлялись, то зміна ціни товару в бік збільшення у випадку зростання ціни такого товару на ринку можлива, лише якщо це призвело до істотної зміни обставин, в порядку статті 652 ЦК України, якщо вони змінилися настільки, що якби сторони могли це передбачити, вони не уклали б договір або уклали б його на інших умовах.

У будь-якому разі ціна за одиницю товару не може бути збільшена більше ніж на 10 % від тієї ціни товару, яка була визначена сторонами в договорі за результатами процедури закупівлі, незалежно від кількості та строків зміни ціни протягом строку дії договору.

Тобто під час дії договору про закупівлю сторони можуть неодноразово змінювати ціну товару в бік збільшення за наявності умов, встановлених у статті 652 ЦК України та пункті 2 частини п`ятої статті 41 Закону України "Про публічні закупівлі", проте загальне збільшення такої ціни не повинно перевищувати 10 % від тієї ціни товару, яка була визначена сторонами при укладенні договору за результатами процедури закупівлі.

В іншому випадку не досягається мета Закону України "Про публічні закупівлі", яка полягає в забезпеченні ефективного та прозорого здійснення закупівель, створенні конкурентного середовища у сфері публічних закупівель, запобіганні проявам корупції в цій сфері та розвитку добросовісної конкуренції, оскільки продавці з метою перемоги можуть під час проведення процедури закупівлі пропонувати ціну товару, яка нижча за ринкову, а в подальшому, після укладення договору про закупівлю, вимагати збільшити цю ціну, мотивуючи коливаннями ціни такого товару на ринку.

Аналогічних висновків дійшла Велика Палата Верховного Суду у постанові від 24.01.2024 по справі №922/2321/22.

Наведене підтверджується також історичним тлумаченням норм пункту 2 частини п`ятої статті 41 Закону України "Про публічні закупівлі". У цьому Законі в редакції до 19 квітня 2020 року норма пункту 2 частини п`ятої статті 41 була викладена в статті 36 та мала такий зміст: «Істотні умови договору про закупівлю не можуть змінюватися після його підписання до виконання зобов`язань сторонами в повному обсязі, крім випадку зміни ціни за одиницю товару не більше ніж на 10 відсотків у разі коливання ціни такого товару на ринку, за умови що зазначена зміна не призведе до збільшення суми, визначеної в договорі».

Отже, вказана норма Закону України "Про публічні закупівлі" в редакції до 19 квітня 2020 року не дозволяла зміни ціни за одиницю товару більше ніж на 10 % від ціни, визначеної сторонами при укладенні договору про закупівлю, проте не обмежувала сторони в можливості багато разів змінювати (не було обмежень щодо строків зміни ціни) таку ціну протягом дії договору в межах встановлених 10 % у разі коливання ціни такого товару на ринку.

Зазначена норма була змінена Законом України «Про внесення змін до Закону України «Про публічні закупівлі» та деяких інших законодавчих актів України щодо вдосконалення публічних закупівель» № 114-IX від 18 вересня 2019 року (далі - Закон № 114-ІХ), яким Закон України "Про публічні закупівлі" було викладено в новій редакції. У новій редакції зазначена норма була викладена в пункті 2 частини п`ятої статті 41 Закону України "Про публічні закупівлі" та доповнена умовою, що така зміна ціни в бік збільшення не може відбуватись частіше ніж один раз на 90 днів, крім закупівлі бензину, дизельного пального, газу та електричної енергії.

Отже, в новій редакції норма пункту 2 частини п`ятої статті 41 Закону України "Про публічні закупівлі" не змінила свого змісту щодо розміру зміни ціни за одиницю товару (не більше ніж на 10 % від ціни, визначеної сторонами при укладенні договору про закупівлю), проте була доповнена умовою, яка обмежила строки зміни такої ціни, а саме не частіше ніж один раз на 90 днів.

Як убачається з пояснювальної записки до проєкту Закону № 114-ІХ, метою його прийняття було удосконалення системи публічних закупівель, спрямованої на розвиток конкурентного середовища та добросовісної конкуренції у сфері закупівель, а також забезпечення виконання міжнародних зобов`язань України у сфері публічних закупівель, у тому числі протидії «ціновому демпінгу» коли учасник процедури закупівлі пропонує значно занижену ціну товару, щоб перемогти, а потім через додаткові угоди суттєво збільшує ціну товару та відповідно зменшує обсяг закупівлі, чим нівелює результати публічної закупівлі.

За такої мети очевидно, що зміни, внесені законодавцем Законом № 114-ІХ у вказану норму пункту 2 частини п`ятої статті 41 Закону України "Про публічні закупівлі", не були спрямовані на те, щоб дозволити учасникам публічних закупівель використовувати «ціновий демпінг» з подальшим збільшенням ціни за одиницю товару більше ніж на 10 % від ціни, визначеної сторонами за результатами процедури закупівлі та при укладенні договору про закупівлю.

Так, колегія суддів зазначає, що предметом укладеного між сторонами договору є електрична енергія, ДК 021:2015 під кодом: 09310000-5 електрична енергія, за ціною 1,68585 грн з ПДВ за 1 кВт*год., за обсяг електричної енергії: 857 142 кВт*год.

Такий правочин укладеного за наслідкам розгляду тендерних пропозицій, згідно з протоколом засідання тендерного комітету виконавчого комітету Кілійської міської ради № 2 від 13.01.2019 яким переможцем визначено TOB "ООЕК" з остаточною ціновою пропозицією 1 445 011,00 грн. з ПДВ.

Відповідно, з огляду на наведені законодавчі приписи при укладанні додаткових угод, сторони договору мали враховувати, що загальна вартість договору не може перевищувати 1 445 011,00 грн. з ПДВ, а вартість за одиницю Товару (1 кВт*год) не може перевищувати 1,854435 грн, відповідно до розрахунку: 1,68585 грн. х 110% = 1,854435 грн.

Втім, як свідчать наявні матеріли справи сторонами під час укладення оспорюваних додаткових угод не дотримано законодавчо визначених обмежень щодо збільшення ціни за одиницю товару більше ніж на 10 % від ціни, визначеної сторонами за результатами процедури закупівлі та при укладенні договору про закупівлю.

Зокрема, Додатковою угодою № 2 від 16.06.2020 підвищено ціну на електричну енергію до 1,86794562 грн. за 1 кВт*год., що не відповідає наведеним вимогам;

Додатковою угодою № 3 від 23.06.2020 підвищено ціну на електричну енергію до 2,04 грн. за 1 кВт*год., не відповідає наведеним вимогам.

Додатковою угодою № 4 від 19.08.2020 збільшено ціну за електричну енергію на 1 кВт*год. до 2,04 грн., що не відповідає наведеним вимогам.

Додатковою угодою № 5 від 19.11.2020 підвищено ціну на електричну енергію до 2,2876872 грн. за 1 кВт*год., що не відповідає наведеним вимогам.

Додатковою угодою № 6 від 23.12.2020, збільшено ціну за електричну енергію на 1 кВт*год. до 2,3747232 грн., що не відповідає наведеним вимогам.

Додатковою угодою № 10 від 28.01.2021 зменшено ціну за електричну енергію на 1 кВт*год. до 2,3521272 грн., що не відповідає наведеним вимогам.

Отже, у даному випадку оспорювані Додаткові угоди укладені з перевищенням максимального ліміту щодо зміни ціни у розмірі 10 відсотків, встановленого нормами пункту 2 частини п`ятої статті 41 Закону України "Про публічні закупівлі".

Водночас, як вже було вказано вище Велика Палата Верховного Суду у постанові від 24.01.2024 у справі №922/2321/22 дійшла висновку, що відповідно до пункту 2 частини п`ятої статті 41 Закону України "Про публічні закупівлі" ціна за одиницю товару не може бути збільшена більше ніж на 10 % від тієї ціни товару, яка була визначена сторонами при укладенні договору за результатами процедури закупівлі, незалежно від кількості та строків зміни ціни протягом строку дії договору.

Відповідно до частини першої статті 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам.

Згідно з частиною першою статті 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частиною першою статті 203 цього Кодексу.

Частиною третьою статті 215 ЦК України передбачено, що якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).

Ураховуючи викладене, судова колегія вважає, що додаткові угоди 2-6, 10 до Договору про закупівлю електричної енергії №23-81-ВЦ від 27.01.2020 суперечать наведеним вище нормам ЦК України та Закону України "Про публічні закупівлі", тому підлягають визнанню недійсними.

Щодо позовної вимоги про стягнення безпідставно надмірно сплачених бюджетних коштів, колегія суддів зазначає таке.

Відповідно до правової позиції Великої Палати Верховного Суду, викладеної в постанові від 15.06.2021 року у справі № 904/5726/19 в процесуальному законодавстві діє принцип «jura novit curia» («суд знає закони»), який полягає в тому, що: 1) суд знає право; 2) суд самостійно здійснює пошук правових норм щодо спору безвідносно до посилання сторін; 3) суд самостійно застосовує право до фактичних обставин спору (da mihi factum, dabo tibi jus).

У цій постанові Велика Палата Верховного Суду виснувала, що активна роль суду проявляється, зокрема, в самостійній кваліфікації судом правової природи відносин між позивачем та відповідачем, виборі і застосуванні до спірних правовідносин відповідних норм права, повного і всебічного з`ясування обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Таким чином, при вирішенні спору суд в межах своїх процесуальних функціональних повноважень та в межах позовних вимог встановлює зміст (правову природу, права та обов`язки) правовідносин сторін, які випливають із встановлених обставин, та визначає правову норму, яка підлягає застосуванню до цих правовідносин. Законодавець указує саме на «норму права», що є значно конкретизованим, аніж закон. Більше того, з огляду на положення Господарського процесуального кодексу України така функціональність суду, на переконання Великої Палати Верховного Суду, носить імперативний характер.

Зважаючи на наведену правову позицію, колегія суддів наділена повноваженнями самостійно здійснити правову кваліфікацію спірних правовідносин, зокрема, шляхом вирішення питання застосування до спірних правовідносин відповідних норм права.

Так, згідно з приписами ч.1 ст. 216 Цивільного кодексу України недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов`язані з його недійсністю.

Недійсність спірних додаткових угод не означає відсутність між сторонами договірних відносин, адже відносини між ними врегульовані договором, тобто зобов`язання є договірними (подібні висновки наведені в постановах Верховного Суду від 13.07.2021 у справі №927/550/20, від 18.06.2021 у справі №927/491/19).

Відповідно до частини першої статті 1212 Цивільного кодексу України особа, яка набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави (безпідставно набуте майно), зобов`язана повернути потерпілому це майно. Особа зобов`язана повернути майно і тоді, коли підстава, на якій воно було набуте, згодом відпала.

Згідно з пунктом 1 частини третьої статті 1212 Цивільного кодексу України положення цієї глави застосовуються також до вимог про повернення виконаного за недійсним правочином.

Враховуючи наведене, а також те, що додаткові угоди №№2, 3, 4, 5, 6, 10 судом визнано недійсними, а відповідно зобов`язання сторін регулюються договором про закупівлю електричної енергії №23-81-ВЦ від 27.01.2020 та додатковою угодою №1 до нього, споживач мав сплатити вартість спожитої електричної енергії, яка складає 703518 кВт у розмірі 1268917,07 грн за період з січня 2020 по січень 2021.

Однак, як свідчать наявні матеріали справи, за вказаний період споживач сплатив на користь відповідача грошові кошти за спожиту електричну енергію у загальному розмірі 1 489 619,29 грн.

Відповідна, загальна сума переплати складає 220 702,22 грн (1 489 619,29 грн 1 268 917,07 грн).

З огляду на викладене, отримані відповідачем грошові кошти у сумі 220 702,22 грн є такими, що були безпідставно одержані відповідачем, підстава їх набуття відпала, а тому відповідач зобов`язаний їх повернути відповідно до статей 216, 1212 Цивільного кодексу України.

Колегія суддів відхиляє твердження апелянта з приводу того, що підвищення цін на електроенергію може здійснюватися пропорційно збільшенню ціни на ринку, так часто, як це потрібно, але не більше ніж до 10% щоразу, оскільки як вже було вказано вище та узгоджується з висновками Великої Палати Верховного Суду викладеними у постанові від 24.01.2024 року у справі №922/2321/22, відповідно до пункту 2 частини п`ятої статті 41 Закону України «Про публічні закупівлі» ціна за одиницю товару не може бути збільшена більше ніж на 10 % від тієї ціни товару, яка була визначена сторонами при укладенні договору за результатами процедури закупівлі, незалежно від кількості та строків зміни ціни протягом строку дії договору.

Однак, у даному випадку сторонами у порушення наведених законодавчих приписів, шляхом укладення додаткових угод, перевищено гранично визначений процент збільшення ціни за одиницю товару від тієї ціни товару, яка була визначена сторонами при укладенні договору за результатами процедури закупівлі.

Відхиляють судом апеляційної інстанції й твердження апелянта про те, що всі підвищення ціни були підтвердженими документально у відповідності з вимогами чинного законодавства, оскільки як вже було наголошено вище, навіть за умови документального підтвердження підвищення ціни, вона не може бути збільшена більше ніж на 10 % від тієї ціни товару, яка була визначена сторонами при укладенні договору за результатами процедури закупівлі.

Не приймаються колегією суддів до уваги й твердження апелянта, що оспорювання прокурором укладених додаткових угод саме з підстав сумарного перевищення 10%-го порогу, свідчить про свавілля з боку держави по відношенню до відповідача, що в свою чергу призвело до порушення його прав та втручання у його право власності на кошти, отриманні на виконання договору.

Так, судова колегія зазначає, що сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості (частина перша статті 627 Цивільного кодексу України).

До того ж, згідно з статтею 652 Цивільного кодексу України у разі істотної зміни обставин, якими сторони керувалися при укладенні договору, договір може бути змінений або розірваний за згодою сторін, якщо інше не встановлено договором або не випливає із суті зобов`язання. Зміна обставин є істотною, якщо вони змінилися настільки, що, якби сторони могли це передбачити, вони не уклали б договір або уклали б його на інших умовах.

Якщо сторони не досягли згоди щодо приведення договору у відповідність з обставинами, які істотно змінились, або щодо його розірвання, договір може бути розірваний, а з підстав, встановлених частиною четвертою цієї статті, - змінений за рішенням суду на вимогу заінтересованої сторони за наявності одночасно таких умов: 1) в момент укладення договору сторони виходили з того, що така зміна обставин не настане; 2) зміна обставин зумовлена причинами, які заінтересована сторона не могла усунути після їх виникнення при всій турботливості та обачності, які від неї вимагалися; 3) виконання договору порушило б співвідношення майнових інтересів сторін і позбавило б заінтересовану сторону того, на що вона розраховувала при укладенні договору; 4) із суті договору або звичаїв ділового обороту не випливає, що ризик зміни обставин несе заінтересована сторона.

З огляду на таке, колегія суддів наголошує, що відповідач не був позбавлений можливості ініціювати розірвання укладеного між сторонами договору, у тому разі якщо вважав, що змінились істотні обставин, якими сторони керувались, умови стали невигідними для відповідача тощо.

Однак, як свідчать наявні матеріли справи, своїм правом передбаченим чинним законодавством України відповідач не скористався.

Щодо тверджень апелянта про те, що судом першої інстанції безпідставно визнано недійсними оспорюванні додаткові угоди в повному обсязі, а не їх окремі частині, зокрема щодо збільшення ціни товару, колегія суддів зазначає таке.

Правові наслідки недійсності окремих частин правочину встановлені статтею 217 ЦК України, згідно з якою недійсність окремої частини правочину не має наслідком недійсності інших його частин і правочину в цілому, якщо можна припустити, що правочин був би вчинений і без включення до нього недійсної частини.

Тобто умова договору, щодо якої ставиться вимога про визнання її недійсною, не може бути істотною умовою договору, оскільки в такому випадку правочин має бути визнаний недійсним в цілому.

Такий правовий висновок Верховного Суду викладено у постанові від 12.03.2018 у справі №910/22319/16), від 11.08.2021 у справі № 926/324/20 та від 18.11.2021 у справі № 907/12/19.

Стаття 180 ГК України визначає, що істотними умовами договору, без погодження яких укладення господарського договору неможливе, є предмет, ціна та строк дії договору (частина третя статті 180 ГК України).

У даному випадку ціна товару є істотною умовою договору та додаткових угод до нього, а тому оспорюванні правочину можуть бути визнанні судом недійними лише в повному обсязі.

Не приймаються колегією суддів до уваги й твердження апелянта про те, що задоволення позову призвело до непропорційного втручання у право відповідача на мирне володіння своїм майном у вигляді грошових коштів в розмірі 220 702,22 грн. (отриманих на виконання оспорюваних додаткових угод №№ 2-6, 10), з огляду на таке.

Дійсно, право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні (ч. 1 ст. 321 Цивільного кодексу України).

Кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Проте, попередні положення жодним чином не обмежують право держави вводити в дію такі закони, які вона вважає за необхідне, щоб здійснювати контроль за користуванням майном відповідно до загальних інтересів або для забезпечення сплати податків чи інших зборів або штрафів (ст. 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція)).

Аналіз практики ЄСПЛ щодо застосування ст.1 Першого протоколу дозволяв визначити критерії, за якими має здійснюватись оцінка допустимості втручання держави в право особи на мирне володіння майном з точки зору його відповідності положенням Конвенції. Таких критеріїв є три, а саме: 1) чи можна вважати втручання законним; 2) чи переслідує воно «суспільний», «публічний» інтерес; 3) чи такий захід (втручання в право на мирне володіння майном) є пропорційним визначеним цілям.

Відповідно до усталеного у практиці ЄСПЛ підходу втручання держави у право на мирне володіння майном є законним, якщо здійснюється на підставі закону, нормативно-правового акта, що має бути доступним для заінтересованих осіб, чітким та передбачуваним щодо застосування та наслідків дії його норм (рішення у справі «Беєлер проти Італії»).

Якщо можливість втручання у право власності передбачена законом, Конвенція надає державам свободу розсуду щодо визначення легітимної мети такого втручання: або з метою контролю за користуванням майном відповідно до загальних інтересів, або для забезпечення сплати податків, інших зборів або штрафів.

Втручання є виправданим, якщо воно здійснюється з метою задоволення "суспільного", "публічного" інтересу втручання держави у право на мирне володіння майном, може бути виправдано за наявності об`єктивної необхідності у формі суспільного, публічного, загального інтересу, який може включати інтерес держави, окремих регіонів, громад чи сфер людської діяльності. Саме національні органи влади мають здійснювати первісну оцінку наявності проблеми, що становить суспільний інтерес, вирішення якої б вимагало таких заходів. Поняття "суспільний інтерес" має широке значення (рішення ЄСПЛ від 23.11.2000 у справі "The former king of Greece and others v. Greece" (Колишній король Греції та інші проти Греції). Крім того, ЄСПЛ також визнає, що й саме по собі правильне застосування законодавства, безперечно, становить "суспільний інтерес" (рішення ЄСПЛ від 02.11.2004 у справі "Трегубенко проти України").

Так, колегія суддів зазначає, що у даному випадку грошові кошті, які підлягають стягненню з відповідача були сплачені на виконання умов правочинів, які суперечать приписам чинного законодавства України та визнано недійсними у судовому порядку.

При цьому, судова колегія наголошує на тому, що у тому числі з боку відповідача було допущено порушення вимог Закону України «Про публічні закупівлі», а тому втручання у право власності відповідача на грошові кошти ґрунтується на національному законодавстві та має на меті відновлення права територіальної громади, а тому є пропорційним меті втручання.

За наведеного суд апеляційної інстанції не вбачає жодного неправомірного втручання у мирне володіння майном відповідача.

Щодо заяви відповідача про надання розстрочки виконання рішення суду, колегія суддів зазначає наступне.

Пунктом 2 частини 6 статті 238 Господарського процесуального кодексу України передбачено, що у разі необхідності у резолютивній частині також вказується про: надання відстрочки або розстрочки виконання рішення.

Відповідно до статті 331 Господарського процесуального кодексу України за заявою сторони суд, який розглядав справу як суд першої інстанції, може відстрочити або розстрочити виконання рішення, а за заявою стягувача чи виконавця (у випадках, встановлених законом), - встановити чи змінити спосіб або порядок його виконання.

Вирішуючи питання про відстрочення чи розстрочення виконання судового рішення, суд також враховує: 1) ступінь вини відповідача у виникненні спору; 2) стосовно фізичної особи - тяжке захворювання її самої або членів її сім`ї, її матеріальний стан; 3) стихійне лихо, інші надзвичайні події тощо.

Розстрочення та відстрочення виконання судового рішення не може перевищувати одного року з дня ухвалення такого рішення, ухвали, постанови.

На державу покладено позитивне зобов`язання організувати систему виконання рішень таким чином, щоб гарантувати виконання без жодних невиправданих затримок, і так, щоб ця система була ефективною як у теорії, так і на практиці, а затримка у виконанні рішення не повинна бути такою, що порушує саму сутність права, яке захищається відповідно до пункту 1 статті 6 статті (рішення ЄСПЛ від 17.05.2005 у справі "Чижов проти України", заява № 6962/02). За практикою ЄСПЛ в окремих справах проти України було встановлено, що короткі затримки, менші ніж один рік, не вважаються настільки надмірними, щоб піднімати питання про порушення пункту 1 статті 6 Конвенції ("Корнілов та інші проти України", заява № 36575/02, ухвала від 07.10.2003). І навіть строк у два роки та сім місяців не був визнаний надмірним і не вважався таким, що суперечить вимозі стосовно його розумної тривалості, передбаченої у статті 6 Конвенції (ухвала від 17.09.2002 у справі "Крапивницький та інші проти України", заява № 60858/00).

Надання розстрочення виконання рішення є заходом, який має застосовуватись лише за наявності поважних причин та при найменшій шкоді кредитору. При цьому, затримка у виконанні рішення не повинна бути надто тривалою та такою, що порушує саму сутність права, яке захищається п. 1 ст. 6 Конвенції (див. рішення у справі "Іммобільяре Саффі проти Італії", заява № 22774/93, п. 74, ЄСПЛ 1999-V).

Розстрочення виконання рішення не є інструментом ухилення для боржника від виконання рішення, боржник лише намагається через існування певних обставин, які таке виконання ускладнюють, забезпечити повне виконання рішення та остаточне погашення заборгованості перед стягувачем.

Питання про розстрочення виконання рішення суду господарські суди мають вирішувати із дотриманням балансу інтересів сторін. Необхідною умовою задоволення заяви про відстрочення виконання рішення суду є з`ясування питання щодо дотримання балансу інтересів сторін, господарські суди повинні досліджувати та оцінювати доводи та заперечення як позивача, так і відповідача, а також дотримуватися розумного строку відстрочення (подібний висновок наведено у постанові Верховного Суду від 21.01.2020 у справі № 910/1180/19).

Так у даному випадку заява відповідача про розстрочення виконання рішення обґрунтована тим, що він є єдиним постачальником універсальних послуг на території Одеської області, від якого залежить надійне та якісне забезпечення електричною енергію населення всього регіону.

Крім того, як на тому наполягає відповідач, у зв`язку з військовою агресією рф проти України та введенням воєнного стану, згідно наказу Міністерства енергетики України № 148 від 13.14.2022, тимчасово, на період дії воєнного стану, споживачі, яким припиняється постачання електричної енергії поточним постачальником, внаслідок набуття ним статусу дефолтний, переводяться до постачальника універсальних послуг на закріпленій території. Отже, відповідач, крім виконання функцій постачальника універсальних послуг на території Одеської області, частково виконує функцію постачальника останньої надії у відповідності до наказу № 148 від 13.14.2022.

Таким чином, як стверджує відповідач, виконуючи функції постачальника електричної енергії, ТОВ ООЕК забезпечує стабільне постачання електричної енергії не лише населенню, а також органам державної влади та місцевого самоврядування, комунальним установам, закладам освіти, дитячим будинкам, лікарням, пологовим будинкам, військовим формуванням, правоохоронним органам, судам та іншим підприємствам, установам та організаціями, які мають стратегічне значення для всього регіону.

В той же час, колегія суддів зазначає, що у даному випадку сторони перебувають в однакових умовах військового стану, військова агресія рф проти України та правовий режим військового стану в країні однаково негативно впливають на обидві сторони даної справи.

Судова колегія також враховує ступінь вини відповідача у виникненні спору, так як вже було вказано вище, саме неправомірні дії сторін, зокрема й відповідача, призвели до необхідності звернення прокурора із даним позовом до суду за захистом інтересів держави.

Слід також відзначити, що в силу приписів ст. 74 ГПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Подані сторонами докази мають бути належними, допустимими, достовірними, достатніми (ст. ст. 76-79 ГПК України).

Згідно з ст. 86 ГПК України, господарський суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Проте, в даному випадку відповідачем не надано, а наявні матеріли справи не містять належних та допустимих доказів на підтвердження, зокрема скрутного матеріального становища, відсутність грошових коштів на рахунках, тощо.

З огляду на таке, а також враховуючи дискреційні повноваження суду, колегія суддів вважає цілком обґрунтованим та вірним висновок місцевого господарського суду щодо можливості часткового задоволення заяви відповідача та надання розстрочки виконання рішення суду по цій справі в частині стягнення заявленої в позові суми надмірно сплачених бюджетних коштів на шість місяців.

Згідно з статтею 17 Закону України Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод та практику Європейського суду з прав людини як джерело права.

Європейський суд з прав людини в рішенні у справі "Серявін та інші проти України" вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях, зокрема, судів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожний аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною залежно від характеру рішення.

Названий Суд зазначив, що, хоча пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, це не може розумітись як вимога детально відповідати на кожен довід (рішення Європейського суду з прав людини у справі "Трофимчук проти України").

Тому інші доводи скаржника, що викладені в апеляційній скарзі, колегія суддів не бере до уваги, оскільки вони висновків суду не спростовують та з урахуванням всіх обставин даної справи, встановлених судом, не впливають на правильність вирішення спору по суті та остаточний висновок.

Статтею 276 ГПК України визначено, що суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Відтак, колегія суддів вважає, що наведені скаржником порушення допущені судом першої інстанції не знайшли свого підтвердження, а тому підстави для скасування рішення Господарського суду Одеської області від 13.11.2023 відсутні, що зумовлює залишення апеляційної скарги без задоволення, а оскаржуваного рішення без змін.

Відповідно до статті 129 Господарського процесуального кодексу України, витрати по сплаті судового збору за апеляційний перегляд судового рішення покладаються на скаржника.

Керуючись ст.ст. 269, 270, 275, 276, 281-284 Господарського процесуального кодексу України, колегія суддів, -

ПОСТАНОВИЛА:

Рішення Господарського суду Одеської області від 13.11.2023 у справі №916/3015/23 залишити без змін, а апеляційну скаргу без задоволення.

Постанова, згідно ст. 284 ГПК України, набуває законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена у касаційному порядку до Верховного суду у випадках передбачених Господарським процесуальним кодексом України.

Повний текст постанови складено та підписано 25.03.2024.

Головуючий суддя Аленін О.Ю.

Суддя Богатир К.В.

Суддя Філінюк І.Г.