ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ЛУГАНСЬКОЇ ОБЛАСТІ
_____________________________________________________________________________________________________________________________________________________________
РІШЕННЯ
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
18 березня 2024 року м.Харків Справа № 913/401/20(359/5215/23)
Провадження №22б/913/401/20(359/5215/23)
Господарський суд Луганської області у складі судді Ковалінас М.Ю., при секретарях судового засідання Чуєвій М.С., Богуславській Є.В., Пришва О.О., розглянувши матеріали справи
за позовом - фізичної особи ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_1 ,
АДРЕСА_1 ),
до відповідача - Товариства з обмеженою відповідальністю «Туристично-оздоровчий
буд. 56, м. Сєвєродонецьк Луганської області),
треті особи, які не заявляють самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідача:
- Товариство з обмеженою відповідальністю Нелора Ленд (код ЄДРОПУ 34484892, вул. Кайсарова, буд.11, м. Київ);
Про витребування земельної ділянки, визнання недійсним Державного акту на право власності на земельну ділянку, скасування державної реєстрації земельної ділянки та припинення речових прав та їх обтяжень
У засіданні брали участь (в режимі відеоконференції):
від позивача ф.о. ОСОБА_1 - адвокат Трипілка А.В., ордер на надання правової допомоги від 16.10.2023 АР №1144558, свідоцтво на право на заняття адвокатською діяльністю від 29.03.2016 №001132.
від відповідача - ліквідатор банкрута Рибкіна Н.В.;
від 3-ї особи ТОВ ДМД Констракшин - адвокат Риженко Д.М., ордер на надання правничої допомоги від 23.10.2023 серія АА №0034525, свідоцтво про право на заняття адвокатською діяльністю №3789 від 25.06.2009.
ОБСТАВИНИ СПРАВИ: позивач - фізична особа ОСОБА_1 звернувся до суду з позовною заявою від 01.06.2023 б/н, та із заявою про зміну предмету позовної заяви від 27.11.2023 б/н, до відповідача - ТОВ «ТОК «Південна Бухта», про витребування земельної ділянки, визнання недійсним Державного акту на право власності на земельну ділянку, скасування державної реєстрації земельної ділянки та про припинення речових прав та їх обтяжень.
В порядку ст.216 ГПК України у судовому засіданні 11.03.2024 оголошено перерву на 13.03.2024, у судовому засіданні 13.03.2024 оголошено перерву на 18.03.2024.
Розглянувши матеріали справи та додатково надані, вислухавши доводи та заперечення представників сторін та учасників, суд
Позивач - фізична особа ОСОБА_1 звернувся до Бориспільського міськрайонного суду Київської області з позовною заявою від 01.06.2023 б/н до відповідача - ТОВ Стрипа Агро (Мараморош груп), треті особи на стороні відповідача, які не заявляють самостійних вимог на предмет спору, - ТОВ Туристично-оздоровчий комплекс Південна бухта та ТОВ «Фарм - Сервіс ЛЛС», позивач просив суд:
- прийняти до розгляду вказану позовну заяву та відкрити провадження;
- судові витрати покласти на відповідача.
Ухвалою Бориспільського міськрайонного суду Київської області від 05.06.2023 відкрито провадження у справі №359/5215/23, справу призначено до розгляду.
Як вбачається з матеріалів справи №359/5215/23 до Бориспільського міськрайонного суду надійшли:
- заява ТОВ Туристично-оздоровчий комплекс Південна бухта в особі ліквідатора Рибкіної Н.В. від 29.08.2023 №02-01/53 про застосування строків позовної давності;
- клопотання позивача від 05.09.2023 №1 про долучення доказів, з додатками;
- клопотання ТОВ "ДМД Констракшн" від 06.09.2023 б/н про залишення позовної заяви без руху та надання часу для усунення недоліків та часу для подання відзиву на позовну заяву;
- пояснення ТОВ Туристично-оздоровчий комплекс Південна бухта в особі ліквідатора Рибкіної Н.В. від 29.08.2023 №02-01/52 на позовну заяву ф.о. ОСОБА_1 від 01.06.2023 б/н, з додатками;
- клопотання ТОВ Туристично-оздоровчий комплекс Південна бухта в особі ліквідатора Рибкіної Н.В. від 27.09.2023 №02-01/62 про долучення доказів, з додатками
Протокольною ухвалою Бориспільського міськрайонного суду Київської області від 29.09.2023 у справі №359/5215/23 замінено відповідача ТОВ «Стрипа Агро» на належного відповідача - ТОВ Туристично-оздоровчий комплекс Південна бухта в особі ліквідатора Рибкіної Н.В.
Ухвалою Бориспільського міськрайонного суду Київської області від 29.09.2023 цивільну справу №359/5215/23 за позовом ф.о. ОСОБА_1 до ТОВ Туристично-оздоровчий комплекс Південна бухта, про витребування земельної ділянки, визнання недійсним державного акту, скасування державної реєстрації та припинення речових прав та їх обтяжень передано для розгляду по суті до Господарського суду Луганської області, в провадженні якого перебуває справа №913/401/20 про банкрутство боржника ТОВ Туристично-оздоровчий комплекс Південна бухта.
Згідно супровідного листа Бориспільського міськрайонного суду Київської області від 26.10.2023 вих.№359/5215/23 цивільну справу №359/5215/23 передано до Господарського суду Луганської області.
Згідно витягу з протоколу передачі судової справи від 06.11.2023 позовну заяву ф.о. ОСОБА_1 від 01.06.2023 б/н передано на розгляд судді Ковалінас М.Ю.
Відповідно до ч2 ст7 КУзПБ господарський суд, у провадженні якого перебуває справа про банкрутство, в межах цієї справи вирішує всі майнові спори, стороною в яких є боржник; спори з позовними вимогами до боржника та щодо його майна; спори про визнання недійсними результатів аукціону; спори про визнання недійсними будь-яких правочинів, укладених боржником; спори про повернення (витребування) майна боржника або відшкодування його вартості відповідно; спори про стягнення заробітної плати; спори про поновлення на роботі посадових та службових осіб боржника; спори щодо інших вимог до боржника.
Склад учасників розгляду спору визначається відповідно до Господарського процесуального кодексу України.
Господарський суд розглядає спори, стороною в яких є боржник, за правилами, визначеними Господарським процесуальним кодексом України. За результатами розгляду спору суд ухвалює рішення.
Ухвалою Господарського суду Луганської області від 07.11.2023 позовну заяву фізичної особи ОСОБА_1 від 01.06.2023 б/н, відповідно до ч2 ст7 КУзПБ прийнято до розгляду в межах справи №913/401/20 про банкрутство ТОВ Туристично-оздоровчий комплекс Південна бухта за правилами загального позовного провадження, розгляд справи №913/401/20(913/327/23) призначено у підготовчому засіданні суду.
Відповідачем ТОВ Туристично-оздоровчий комплекс Південна бухта в особі ліквідатора Рибкіної Н.В. на адресу суду надані:
- клопотання від 27.11.2023 б/н про застосування строків позовної давності до позову ф.о. ОСОБА_1 у справі №913/401/20(359/5215/23), у якому відповідач просить відмовити у задоволенні позову з огляду на закінчення строку позовної давності, передбаченого ст.267 ЦК України;
- відзив від 27.11.2023 б/н з додатками (а.с.148-212 т.3) на первісний позов від 01.06.2023 б/н, у якому відповідач не погоджується з вимогами позивача та просить суд відмовити у задоволенні позовних вимог фізичної особи ОСОБА_1 у повному обсязі.
Представником позивача ф.о. ОСОБА_1 до суду подано заяву від 27.11.2023 б/н з додатками (а.с. 86-119 т.3), в порядку ст. 46 ГПК України, про зміну предмету позовної заяви, у якій позивачем змінено предмет позову, зокрема позивач просить суд:
- поновити строк позовної давності та визнати недійсним Державний акт на право
- скасувати державну реєстрацію земельної ділянки з кадастровим номером
Ухвалою Господарського суду Луганської області від 28.11.2023 у справі №913/401/20(359/5215/23) задоволені клопотання позивача ф.о. Кучірки від 27.11.2023 №1 та клопотання відповідача в особі ліквідатора Рибкіної Н.В. від 27.11.2023 б/н про витребування доказів, з урахуванням уточнення; за клопотанням відповідача та ТОВ «ДМД Констракшин» залучено до участі у справі №913/401/20(359/5215/23) в якості третіх осіб, які не заявляють самостійних вимог щодо предмету спору, на стороні відповідача - ініціюючих кредиторів у справі №913/401/20 - ТОВ ДМД Констракшин та ТОВ Нелора Ленд; продовжено строк проведення підготовчого провадження у справі №913/401/20(359/5215/23) терміном на 30 днів, тобто до 06.02.2024; призначено розгляд справи у підготовчому засіданні суду на 25.01.2024 (в режимі відео конференції).
На виконання вимог ухвали Господарського суду Луганської області від 28.11.2023 у справі №913/401/20(359/5215/23) до суду надійшли:
Від відповідача ТОВ Туристично-оздоровчий комплекс Південна бухта в особі ліквідатора Рибкіної Н.В. до суду надійшов відзив від 15.01.2024 б/н, з додатками (а.с. 66-154 т.4) на клопотання (заяву) позивача від 27.11.2023 б/н, про зміну предмету позову, у якому відповідач не погоджується з вимогами позивача та просить суд відмовити у задоволенні позовних вимог фізичної особи ОСОБА_1 у повному обсязі.
На адресу суду від представника позивача ф.о. ОСОБА_1 надійшли:
- відповідь від 11.01.2024 №1 на відзив відповідача ТОВ Туристично-оздоровчий комплекс Південна бухта в особі ліквідатора Рибкіної Н.В. від 24.11.2023 б/н, з додатками (а.с. 156-200 т4), у якому позивач не погоджується з доводами, викладеними у відзиві відповідача ТОВ Туристично-оздоровчий комплекс Південна бухта в особі ліквідатора Рибкіної Н.В. від 24.11.2023 б/н, та вважає заявлені позовні вимоги такими, що підлягають задоволенню у повному обсязі;
- пояснення від 24.01.2024 б/н, з додатками (а.с. 243-251 т4), із запереченнями проти доводів відповідача та ТОВ «ДМД Констракшин» стосовно наданих позивачем документів.
Від третьої особи ТОВ «ДМД Констракшин» надійшли письмові пояснення від 19.01.2024 б/н, з додатками (а.с.211-230 т4), у яких третя особа вважає заявлені позовні вимоги позивача ф.о. ОСОБА_1 , з урахуванням зміни предмету позову, безпідставними і необґрунтованими та просить суд відмовити у задоволенні позовних вимог фізичної особи ОСОБА_1 у повному обсязі.
Відповідач ТОВ Туристично-оздоровчий комплекс Південна бухта в особі ліквідатора Рибкіної Н.В. надав до суду заперечення від 02.02.2024 б/н (а.с. 27-31 т5), на відповідь позивача ф.о. ОСОБА_1 , у якому просить суд відмовити у задоволенні позову у повному обсязі, вважає доводи позивача необгрунтованими та безпідставними, надані позивачем докази неналежними та недопустимими;
Позивачем ф.о. ОСОБА_1 надано відповідь на відзив відповідача ТОВ Туристично-оздоровчий комплекс Південна бухта в особі ліквідатора Рибкіної Н.В. від 02.02.2024 б/н, від 03.02.2024 №4 з додатками (а.с. 38-56 т5), у якому наведені заперечення проти доводів, викладених у відзиві відповідача ТОВ Туристично-оздоровчий комплекс Південна бухта в особі ліквідатора Рибкіної Н.В. від 02.02.2024 б/н, позивач вважає заявлені позовні вимоги такими, що підлягають задоволенню у повному обсязі.
Ухвалою Господарського суду Луганської області від 05.02.2024 у справі №913/401/20(359/5215/23) закрито підготовче провадження, справу призначено для судового розгляду по суті.
Ухвалою Господарського суду Луганської області від 22.02.2024 у справі №913/401/20(359/5215/23) призначено розгляд справи на 05.03.2024, ухвалою від 05.03.2024 розгляд справи призначено на 11.03.2024.
Представником позивача до суду подано заяву від 04.03.2024 №6, в порядку ст129 ГПК України, про розподіл (стягнення) судових витрат, з додатками в обґрунтування заявлених до стягнення з відповідача судових витрат (а.с. 138-160 т5).
Відповідач в особі ліквідатора Рибкіної Н.В. подав до суду заяву про долучення до справи доказів від 09.03.2024 б/н, з додатками (а.с.173-185 т5).
Вищезазначені документи, надані позивачем та відповідачем суд не приймає в якості доказів та не враховує при ухваленні рішення, оскільки їх було подано за межами підготовчого провадження.
Ухвалою Господарського суду Луганської області від 11.03.2024 у справі №913/401/20(359/5215/23) залишено без розгляду клопотання відповідача ТОВ ТОК Південна бухта від 05.03.2024 б/н, про зупинення провадження у справі.
У судовому засіданні в порядку ст216 ГПК України оголошено перерву з 11.03.2024 на 13.03.2024, а з 13.03.2024 - на 18.03.2024.
До проведення судових дебатів відповідачем подано заяву (клопотання) від 13.03.2024 б/н (а.с. 212-216 т5) про зменшення (відмову у стягненні) судових витрат у вигляді витрат на правову допомогу у справі, з огляду на їх необґрунтованість та недоведеність належним чином.
Позивач ф.о. ОСОБА_1 звернувся з позовом (із врахуванням заяви від 27.11.2023 про зміну предмету позову) до ТОВ «Туристично-оздоровчий комплекс «Південна бухта», та просить:
- поновити строк позовної давності та визнати недійсним Договір від 09.03.2006
Свої позовні вимоги ОСОБА_1 обґрунтовує наступним.
Розпорядженням Бориспільської районної державної адміністрації від 15.02.2006 №148 затверджено «Проект землеустрою щодо зміни використання земельних ділянок з ведення товарного сільськогосподарського виробництва на ведення особистого селянського господарства громадянам на території В.Олександрівської сільської ради». Згідно п. 7 Додатку до цього розпорядження земельна ділянка площею 3,0688 га була відведена у власність ОСОБА_2 .
Як стверджує позивач, ОСОБА_2 не отримав оригіналу Державного акту від 27.02.2006 серії ЯГ №153190, у зв`язку з шахрайськими діями сторонніх осіб, зокрема вказаний акт був виданий громадянину ОСОБА_3 на підставі пред`явленої ним довіреності, яка посвідчена 01.03.2006 приватним нотаріусом Бориспільського районного нотаріального округу Київської області Науменко Л.Г. та зареєстрована в реєстрі за №818.
Довіреність на ім`я ОСОБА_3 видана в порядку передоручення ОСОБА_7 , яка в свою чергу діяла від імені ОСОБА_2 за довіреністю, яка посвідчена 28.02.2006 секретарем Великоолександрівської сільської ради Бориспільського району Київської області Бишовець М.М., що зареєстрована в реєстрі за №103. Натомість ОСОБА_2 стверджував, що будь-яких довіреностей на ім`я ОСОБА_7 не видавав.
12.03.2006 СВ Бориспільського МРВ ГУ МВС України в Київській області порушено кримінальну справу №05-5000 за ч. 2 ст. 190 КК України (в редакції 1960 року) за фактом шахрайського заволодіння у лютому 2006 року державними актами громадян-мешканців Бориспільського району, у тому числі й ОСОБА_2 та в ході розслідування оригінали державних актів на земельні ділянки, у тому числі акт серії ЯГ №153190 від 27.02.2006, були вилучені працівниками міліції та зберігалися в матеріалах кримінальної справи.
У липні 2006 року правоохоронними органами було передано ОСОБА_2 , який у кримінальний справі мав статус потерпілого, оригінал Державного акту на право власності на земельну ділянку серії ЯГ №153190 від 27.02.2006.
09.03.2006 приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Павелком Б.О. посвідчено та зареєстровано в реєстрі за №1668 Договір купівлі- продажу земельної ділянки (далі - оспорюваний договір), цей договір укладено між ОСОБА_2 , як продавцем з однієї сторони, в особі ОСОБА_3 , що діяв на підставі довіреності, посвідченої приватним нотаріусом Бориспільського районного нотаріального округу Київської області Науменко Л.Г. 01.03.2006 за реєстровим № 818, та ТОВ «Таврис», як покупцем з другої сторони, в особі ОСОБА_8 , що діяв на підставі довіреності, посвідченої приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Павелком Б.О. 02.11.2005 за реєстровим №7243.
Так, відповідно до рішення Господарського суду м. Києва від 03.04.2007 у справі №30/127 Бориспільським районним відділом земельних ресурсів 20.11.2006 на спірну земельну ділянку на підставі договору купівлі-продажу земельної ділянки від 21.09.2006 за №6338 ТОВ «ДМД Констракшин» видано новий Державний акт на право власності на земельну ділянку серії ЯД №696495.
22.04.2009 між ТОВ «ДМД Констракшин», як продавцем, і ТОВ «Туристично- оздоровчий комплекс «Південна бухта», як покупцем, укладено Договір купівлі-продажу земельної ділянки, що посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Куликовською Т.В. та зареєстровано в реєстрі за номером №1576.
Стверджуючи про недійсність договору купівлі-продажу від 09.03.2006 рег. №1668, укладеного між ОСОБА_2 та ТОВ Таврис, позивач зазначає про нікчемність згідно з ч 1 ст 219 ЦК України довіреності від 28.02.2006 виданої від імені ОСОБА_2 на ім`я ОСОБА_7 , яка посвідчена 28.02.2006 секретарем Великоолександрівської сільської ради Бориспільського району Київської області Бишовець М.М. та зареєстрована в реєстрі за №103. Оскільки вказана довіреність видана, в тому числі, і з можливістю вчинення правочинів з нерухомим майном, відтак підлягала нотаріальному посвідченню. В свою чергу, довіреність від 01.03.2006, яка зареєстрована в реєстрі за №818, видана на ім`я ОСОБА_3 , щодо вчинення дій від імені ОСОБА_2 , підписана не уповноваженою особою - ОСОБА_7 , а отже є недійсною в силу нікчемності довіреності на підставі якої вчинялося таке передоручення.
ОСОБА_3 , який виступав від імені ОСОБА_2 у порядку передоручення при укладенні 09.03.2006 договору купівлі-продажу земельної ділянки, не мав необхідного обсягу цивільної дієздатності, а ОСОБА_2 не мав наміру відчужувати належну йому земельну ділянку, що суперечить ч.ч. 2, 3 ст. 203 ЦК України.
Крім того, за доводами позивача, оспорюваний договір від 09.03.2006, укладений під час дії заборони на відчуження земельних ділянок часток (паїв), встановленої пунктом 15 розділу X «Перехідні положення» Земельного кодексу України, а відтак у відповідності до того ж пункту Перехідних положень Земельного кодексу України є недійсними з моменту його укладення (посвідчення).
Обгрунтовуючи позовні вимоги в частині визнання недійсним Державного акту серії ЯД №696495 на право власності ТОВ «ДМД Констракшин» на земельну ділянку з цільовим призначенням «для ведення підсобного сільського господарства», позивач вказує на незаконність зміни у договорі купівлі-продажу цільового призначення земельної ділянки всупереч ч. З ст. 20 Земельного кодексу України без згоди власника ( ОСОБА_2 ) та видачу нового акта всупереч Інструкції про порядок складання, видачі, реєстрації і зберігання державних актів на право приватної власності на землю, право колективної власності на землю, право власності на землю і право постійного користування землею, договорів на право тимчасового користування землею (в тому числі на умовах оренди) та договорів оренди землі, затверджена наказом Держкомзему від 04.05.1999 №43, зареєстровано в Мінюсті 04.06.1999 за №354/3647 в обхід заборони на передачу земельних ділянок у власність юридичної особи згідно з приписами ч. 3 ст. 22 ЗК України.
З посиланням на приписи ст. 388 ЦК України та з огляду на обставини недійсності доручень, на підставі яких земельна ділянка вибула із власності ОСОБА_2 у володіння третіх осіб поза його волею, то така земельна ділянка підлягає витребуванню від останнього набувача на користь ОСОБА_1 , як дійсного власника спірної земельної ділянки зі скасуванням попереднього кадастрового номеру земельної ділянки у Державному земельному кадастрі.
Відповідач, ТОВ «ТОК «Південна бухта» в особі ліквідатора Рибкіної Н.В. проти позову (з урахуванням заяви про зміну предмету позову) заперечує та просить відмовити у задоволенні позову у повному обсязі, свої доводи обґрунтовує наступним.
ОСОБА_2 був обізнаний про вибуття з його власності земельної ділянки ще з 2007 року, втім не вчиняв будь-яких дій щодо її повернення у власність. При цьому, у 2021 році звернувся до органів Держгеокадастру про реєстрацію за собою спірної земельної ділянки з метою її повторного продажу.
Ліквідатор зазначає, що реєстраційні дії щодо земельної ділянки із присвоєнням їй нового кадастрового номера були вчинені державним кадастровим реєстратором всупереч забороні, яка була встановлена ухвалою Господарського суду Луганської області від 23.12.2020 у справі № 913/401/20.
На переконання відповідача, договір купівлі-продажу земельної ділянки від 23.04.2021 реєстровий №343, посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Гавриловою О.В., ніяких правових наслідків породжувати не може, оскільки предметом договору є земельна ділянка, якої фактично не існує.
Відповідач заявив про застосування позовної давності до позовних вимог позивача та просить у зв`язку з цим відмовити в позові, посилаючись на таке.
Відповідно до ч3 ст267 ЦК України позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення.
Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у спорі.
Початок перебігу строків позовної давності за вимогами про витребування майна в порядку ст388 ЦК України відліковується з моменту набуття добросовісним набувачем права власності на майно, а не з моменту, коли особа дізналася про вибуття свого майна до іншої особи, яка згодом його відчужила добросовісному набувачу (таку правову позицію наведено у постанові ВП ВС від 26.11.2019 у справі №914/3224/16 (12-128 гс19)).
Згідно листа Головного управління Держгеокадастру у м. Києві та Київській області від 17.05.2023 №29-10-0.222-4527/2-23, першим добросовісним набувачем після відчуження ОСОБА_2 спірної земельної ділянки було ТОВ «Центр архітектурного проектування об`єктів нерухомості та впорядкування землекористування», яке придбало її у ТОВ «Тавріс» на підставі договору купівлі-продажу земельної ділянки від 28.07.2006 рег№ 4191.
Таким чином, трирічний строк позовної давності, встановлений ст.257 ЦК України, починається з 28.07.2006, та за вимогами про витребування майна в порядку ст388 ЦК України строк позовної давності закінчився 28.07.2009.
На думку відповідача ТОВ «ТОК «Південна Бухта», строки позовної давності за вимогами позивача відновленню не підлягають з наступних підстав:
- позивач не має права заявляти позовні вимоги, відповідно до вимог ст388 ЦК України;
- Закон не пов`язує початок строку позовної давності за ст 388 ЦК України з моментом, коли особа довідалася (могла довідатися) про порушення її права. Початок позовної давності за ст 388 ЦК України починається з моменту набуття добросовісним набувачем права власності на майно (у даному випадку з 28.07.2006).
Відповідач вважає, що постанова Бориспільського міськрайонного суду Київської області від 13.04.2007 у справі №2-а-242/07р, на яку посилається позивач, не передбачала скасування попередньої державної реєстрації, а предметом розгляду справи не був спір про право.
28.02.2006 ОСОБА_2 видав довіреність на ім`я ОСОБА_7 , яка посвідчена 28.02.2006 (зареєстрована в реєстрі за №103) секретарем Великоолександрівської сільської ради Бориспільського району Київської області ОСОБА_5 .
Відповідно до умов довіреності від 28.02.2006 №103, ОСОБА_2 уповноважив ОСОБА_7 представляти його інтереси, а саме: «УПРАВЛЯТИ, розпоряджатись в т.ч. продати за ціну та на умовах їй відомих належну мені на підставі державного акту на право власності на земельну ділянку ЯГ №153190 виданого Бориспільською райдержадміністрацією, який зареєстровано в Книзі записів реєстрації державних актів на право власності на землю та на право постійного користування землею договорів оренди землі за земельну ділянку, площею 3,0688га, яка розташована на території Великоолександрівської сільської ради Бориспільського району Київської області. Для цього надаю їй право представляти мої інтереси у відповідних уповноважених органах нотаріату, інших організаціях, зокрема у відділі земельних ресурсів, подавати та одержувати будь-які документи, подавати заяви, в тому числі заяву про належність мені майна на праві особистої власності, розписуватися за мене, підписати договір купівлі- продажу, отримати гроші за продану земельну ділянку, та вчиняти інші юридично значимі дії, пов`язані з цією довіреністю».
Оспорюваний договір укладено ОСОБА_2 як продавцем з однієї сторони, в особі ОСОБА_3 , що діяв на підставі довіреності, посвідченої приватним нотаріусом Бориспільського районного нотаріального округу Київської області Науменко Л.Г. 01.03.2006 за реєстровим №818, та ТОВ «Таврис», як покупцем з другої сторони в особі ОСОБА_8 , що діяв на підставі довіреності, посвідченої приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Павелком Б.О. 02.11.2005 за реєстровим №7243.
Позивач вважає, що доручення від 28.02.2006, яке видав ОСОБА_2 на ім`я ОСОБА_7 , є нікчемним, оскільки не посвідчена нотаріально, у зв`язку з чим недійсним є доручення, яке ОСОБА_7 видала на ім`я ОСОБА_3 в порядку передоручення.
Статтею 39 Закону України «Про нотаріат» в редакції, чинній на час оформлення вказаної довіреності, визначено, що порядок вчинення нотаріальних дій нотаріусами та посадовими особами виконавчих комітетів сільських, селищних, міських Рад народних депутатів встановлюється цим Законом та іншими актами законодавства України.
Відповідно до ст. 37 вище вказаного Закону України «Про нотаріат» у населених пунктах, де немає державних нотаріусів, посадові особи виконавчих комітетів сільських, селищних, міських Рад народних депутатів вчиняють такі нотаріальні дії: 1) вживають заходів до охорони спадкового майна,- 2) накладають та знімають заборону відчуження жилого будинку, квартири, дачі, садового будинку, гаража, земельної ділянки, іншого нерухомого майна.
У населених пунктах, де немає нотаріусів, посадові особи виконавчих комітетів сільських, селищних, міських Рад народних депутатів, окрім дій, передбачених у частині першій цієї статті, вчиняють також такі нотаріальні дії: 1) посвідчують заповіти; 2) посвідчують доручення; 3) засвідчують вірність копій документів і виписок з них; 4) засвідчують справжність підпису на документах
Відповідно до п. 18 Розділу II Інструкції про порядок вчинення нотаріальних дій посадовими особами виконавчих комітетів сільських, селищних, міських Рад народних депутатів України, затвердженої наказом Міністерства юстиції України від 25.08.1994 №25 5 (далі - Інструкція), нотаріальне посвідчення заповітів та доручень, засвідчення вірності копій документів і виписок з них, справжності підпису на документах здійснюються шляхом вчинення посвідчувальних написів на відповідних документах, які підписуються посадовою особою виконавчого комітету з прикладенням гербової печатки виконавчого комітету Ради народних депутатів (додатки №№6-27).
Для вчинення посвідчувальних написів можуть застосовуватися штампи з текстом відповідного напису.
Зокрема, додаток №8 до вказаної Інструкції передбачає форму та зміст посвідчувального напису на дорученні, виданому громадянином.
Дана форма передбачає зазначення дати посвідчення, прізвища, ім`я, по батькові та посади особи, яка посвідчує доручення, саме підтвердження про посвідчення, а також зазначення ким підписано доручення, встановлення особи, яка його підписала та перевірку дієздатності.
Суд встановив, що Довіреність від 28.02.2006, яка зареєстрована в реєстрі за №103, має наступні написи, виконані у вигляді штампу та заповнених кульковою ручкою граф: « 28» лютого 06, я ОСОБА_5 . Секретар Виконавчого комітету Великоолександрівської сільської ради Бориспільського району Київської області, свідчу справжність підпису гр. ОСОБА_2 Який зроблено в моїй присутності. Особу, яка підписала цей документ, установлено. Зареєстровано в реєстрі за №103. Сплачено державного мита 0,34 грн. Секретар Виконавчого комітету Великоолександрівської сільської ради» Підпис Гербова печать.
Тобто, доручення оформлено у відповідності до Інструкції про порядок вчинення нотаріальних дій та містить, зокрема, посвідчувальний напис посадової особи виконавчого комітету, у зв`язку з чим належить відхилити доводи позивача в цій частині як помилкові.
Пунктом 15 розділу X «Перехідні положення» Земельного кодексу України встановлено, що громадяни та юридичні особи, які мають у власності земельні ділянки для ведення селянського (фермерського) господарства та іншого товарного сільськогосподарського виробництва, а також громадяни України - власники земельних часток (паїв) не вправі до 01.01.2007 продавати або іншим способом відчужувати належні їм земельні ділянки та земельні частки (паї), крім передачі їх у спадщину та при вилученні земель для суспільних потреб.
Угоди (у тому числі довіреності), укладені під час дії заборони на відчуження земельних ділянок та земельних часток (паїв), встановленої абзацом першим цього пункту, в частині відчуження зазначених ділянок та земельних часток (паїв), а так само в частині передачі прав на відчуження зазначених ділянок та земельних часток (паїв) на майбутнє є недійсними з моменту їх укладення (посвідчення).
Предметом купівлі-продажу за оспорюваним договором є земельна ділянка з цільовим призначенням - для ведення особистого селянського господарства, а відтак дія зазначеного вище мораторію на неї не розповсюджувалась, а власник мав право нею розпоряджатись, тому доводи позивача про недійсність оспорюваного договору з посиланням на порушення п15 розділу X «Перехідні положення» Земельного кодексу України, підлягають відхиленню.
Відповідно до ч1 ст2 Господарського процесуального кодексу України завданням господарського судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів, пов`язаних із здійсненням господарської діяльності, та розгляд інших справ, віднесених до юрисдикції господарського суду, з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав і законних інтересів фізичних та юридичних осіб, держави.
Відповідно до ч3 ст3 ГПК України судочинство у господарських судах здійснюється відповідно до закону, чинного на час вчинення окремої процесуальної дії, розгляду і вирішення справи.
Відповідно до ст4 ГПК України право на звернення до господарського суду в установленому цим Кодексом порядку гарантується. Ніхто не може бути позбавлений права на розгляд його справи у господарському суді, до юрисдикції якого вона віднесена законом. Юридичні особи та фізичні особи - підприємці, фізичні особи, які не є підприємцями, державні органи, органи місцевого самоврядування мають право на звернення до господарського суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав та законних інтересів у справах, віднесених законом до юрисдикції господарського суду, а також для вжиття передбачених законом заходів, спрямованих на запобігання правопорушенням.
Згідно ст13 ГПК України, судочинство у господарських судах здійснюється на засадах змагальності. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених цим Кодексом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом.
Відповідно до ч1 ст73 ГПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.
Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень (ч1 ст74 ГПК України).
Статтею 76 ГПК України визначено, що належними є докази, на підставі яких можна встановити обставини, які входять в предмет доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування. Предметом доказування є обставини, які підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.
Відповідно до ч1 ст77 ГПК України обставини, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.
Відповідно до чІ ст78 ГПК України достовірними є докази, створені (отримані) за відсутності впливу, спрямованого на формування хибного уявлення про обставини справи, які мають значення для справи.
Відповідно до ст79 ГПК України наявність обставини, на яку сторона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, вважається доведеною, якщо докази, надані на підтвердження такої обставини, є більш вірогідними, ніж докази, надані на її спростування. Питання про вірогідність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.
Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також вірогідність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності (ст 86 Господарського процесуального кодексу України).
Згідно ст15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.
Відповідно до ч1 ст16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.
В частині2 ст16 ЦК України визначені способи захисту цивільних прав та інтересів можуть бути, зокрема, визнання правочину недійсним.
Правочин має відповідати іншим загальним вимогам, додержання яких є необхідним для чинності правочину відповідно до ст203 ЦК України, адже їх недотримання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) є підставою для недійсності правочину відповідно до ст215 ЦК України.
Згідно із ст 204 ЦК України, правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним.
Згідно ст215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.
Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається.
У випадках, встановлених цим Кодексом, нікчемний правочин може бути визнаний судом дійсним.
Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).
Таким чином, оспорювати правочин може також заінтересована особа, яка не була стороною правочину, на час розгляду справи судом не має права власності чи речового права на предмет правочину та/або не претендує на те, щоб майно в натурі було передано їй у володіння.
Власний інтерес заінтересованої особи полягає в тому, щоб предмет правочину перебував у власності конкретної особи чи щоб сторона (сторони) правочину перебувала у певному правовому становищі, оскільки від цього залежить подальша можливість законної реалізації заінтересованою особою її прав.
Суд зазначає, що договір може бути визнаний недійсним за позовом особи, яка не була його учасником, за обов`язкової умови встановлення судом факту порушення цим договором прав та охоронюваних законом інтересів позивача.
За результатами розгляду такого спору має бути визначено, чи було порушене цивільне право особи, за захистом якого позивач звернувся до суду, яке саме право порушено, в чому полягає його порушення, оскільки в залежності від цього визначається належний спосіб захисту порушеного права, якщо воно мало місце.
Саме по собі порушення сторонами договору при його укладенні окремих вимог закону не може бути підставою для визнання його недійсним, якщо судом не буде встановлено, що укладеним договором порушено право чи законний інтерес позивача і воно може бути відновлене шляхом визнання договору недійсним, оскільки згідно вимог чинного законодавства судовому захисту підлягають саме порушені права позивача.
Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом (ч2 ст328 ЦК України).
Власник має право витребувати своє майно від особи, яка незаконно, без відповідної правової підстави заволоділа ним (ч1 ст 387 ЦК України).
Відповідно до ч1 ст388 ЦК України якщо майно за відплатним договором придбане в особи, яка не мала права його відчужувати, про що набувач не знав і не міг знати (добросовісний набувач), власник має право витребувати це майно від набувача лише у разі, якщо майно: 1) було загублене власником або особою, якій він передав майно у володіння; 2) було викрадене у власника або особи, якій він передав майно у володіння; 3) вибуло з володіння власника або особи, якій він передав майно у володіння, не з їхньої волі іншим шляхом.
Витребування майна шляхом віндикації застосовується до відносин речово-правового характеру, зокрема якщо між власником і володільцем майна немає договірних відносин і майно перебуває у володільця не на підставі укладеного з власником договору.
У цьому разі майно може бути витребуване від особи, яка не є стороною недійсного правочину, шляхом подання віндикаційного позову, зокрема від добросовісного набувача, з підстав, передбачених частинами першою, третьою статті 388 ЦК України.
Якщо майно відчужене особою, яка не мала на це права, добросовісний набувач набуває право власності на нього, якщо відповідно до статті 388 цього Кодексу майно не може бути витребуване у нього (частина перша статті 330 ЦК України).
Виникнення права власності у добросовісного набувача відбувається за таких умов: факт відчуження майна; майно відчужене особою, яка не мала на це права; відчужене майно придбав добросовісний набувач; відповідно до ст388 ЦК, майно, відчужене особою, яка не мала на це право, не може бути витребуване у добросовісного набувача.
Правила частини першої статті 388 ЦК України стосуються випадків, коли набувач за відплатним договором придбав майно в особи, яка не мала права його відчужувати, про що набувач не знав і не міг знати (добросовісний набувач). У такому випадку власник має право витребувати це майно від набувача лише в разі, якщо майно: 1) було загублене власником або особою, якій він передав майно у володіння; 2) було викрадене у власника або особи, якій він передав майно у володіння; 3) вибуло з володіння власника або особи, якій він передав майно у володіння, не з їхньої волі іншим шляхом.
Відповідно до ч4 ст263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.
Можливість витребування майна з володіння іншої особи законодавець ставить у залежність насамперед від змісту правового зв`язку між позивачем та спірним майном, його волевиявлення щодо вибуття майна, а також від того, чи є володілець майна добросовісним чи недобросовісним набувачем та від характеру набуття майна (оплатно чи безоплатно) (зазначену правову позицію викладено у постанові Великої Палати Верховного Суду від 02.11. 2021 у справі №925/1351/19 (провадження №12-35гс21).
Право власника на витребування майна від добросовісного набувача на підставі ч1 ст388 ЦК України залежить від того, у який спосіб майно вибуло з його володіння. Ця норма передбачає вичерпне коло підстав, коли за власником зберігається право на витребування свого майна від добросовісного набувача. Однією з таких підстав є вибуття майна з володіння власника або особи, якій він передав майно, не з їхньої волі іншим шляхом (постанова Великої Палати Верховного Суду від 26.11.2019 у справі №914/3224/16 (провадження №12-128гс19).
Захист порушених прав особи, що вважає себе власником майна, яке було неодноразово відчужене, можливий шляхом пред`явлення віндикаційного позову до останнього набувача цього майна з підстав, передбачених статтями 387 та 388 ЦК України. Задоволення вимоги про витребування майна з незаконного володіння особи, за якою воно зареєстроване на праві власності, відповідає речово-правовому характеру віндикаційного позову та призводить до ефективного захисту прав власника. У тих випадках, коли має бути застосована вимога про витребування майна з чужого незаконного володіння, вимога власника про визнання права власності чи інші його вимоги, спрямовані на уникнення застосування приписів статей 387 і 388 ЦК України, є неефективними.
Власник з дотриманням вимог статей 387 і 388 ЦК України може витребувати належне йому майно від особи, яка є останнім його набувачем, незалежно від того, скільки разів це майно було відчужене до того, як воно потрапило у володіння останнього набувача. Для такого витребування оспорювання наступних рішень органів державної влади чи місцевого самоврядування, договорів, інших правочинів щодо спірного майна і документів, що посвідчують відповідне право, не є ефективним способом захисту права власника ( зазначену правову позицію викладено у постанові Великої Палати Верховного Суду від 14.11. 2018 у справі №183/1617/16, провадження №14-208цс18).
Отже, з наведеного належить дійти висновку, що законний власник, пред`являючи вимогу про витребування належного йому майна, повинен його набути у власність, в тому числі і у володіння. При цьому, захисту підлягає право власника лише в разі вибуття майна з його володіння.
В даному випадку, позивачем не доведено, що земельна ділянка, власником якої він себе вважає та на захист права власності на яку пред`явлено позов, вибула із його володіння, враховуючи наявність запису про державну реєстрацію права власності на земельну ділянку в державних реєстрах.
З огляду на викладене вище та враховуючи, що позивач заявляє позов про витребування майна (земельної ділянки) від особи, яка раніше за нього набула право власності на таке майно, при цьому спірна земельна ділянка не вибувала із володіння позивача на підставі будь-яких правочинів (зокрема недійсних), що б давало підстави для повернення такого майна законному власнику від незаконного володільця або добросовісного набувача в порядку статей 387, 388 ЦК України, при цьому відсутні підстави для визнання договору купівлі-продажу на підставі якого первісний власник відчужив майно на користь третьої особи від якої відповідач набув таке майно, суд приходить до висновку про неефективність обраного позивачем способу захисту своїх прав, що має наслідком відмову в задоволенні позовних вимог в частині витребування земельної ділянки на користь позивача.
На переконання суду, в даному випадку спірні правовідносини свідчать про наявність між сторонами спору про право власності на майно - земельну ділянку, яку первісний власник неодноразово відчужив на користь інших осіб. При цьому, з доводів позову випливає, що відповідач заперечує право власності позивача на земельну ділянку, оскільки зареєстрував її за собою на підставі рішення суду.
Відповідно до ст392 ЦК України власник майна може пред`явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності.
За таких обставин, належним способом захисту права позивача на земельну ділянку буде вимога про визнання права власності, яка не в даному випадку не заявлялась.
Враховуючи вищевикладене, суд дійшов висновку про відсутність підстав для визнання недійсним договору купівлі-продажу у зв`язку з недоведеністю позовних вимог в цій частині, та про обрання позивачем неефективного способу захисту шляхом пред`явлення вимоги про витребування майна, а тому суд відмовляє у задоволенні позову повністю.
Європейський суд з прав людини у справі "Проніна проти України" у рішенні від 18.07.2006 та у справі "Трофимчук проти України" у рішенні від 28.10.2010 зазначив, що пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент сторін. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень.
Слід зазначити, що згідно з практикою Європейського суду з прав людини та, зокрема, рішення у справі "Серявін та інші проти України" від 10.02.2010 (заява №4909/04), відповідно до п.58 якого суд повторює, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі "Руїс Торіха проти Іспанії" від 9 грудня 1994 року, серія A, N 303-A, п.29).
Вирішуючи питання розподілу судових витрат суд керується ст. 129 ГПК України. Оскільки позовні вимоги не підлягають задоволенню повністю, судовий збір у
повному обсязі покладається на позивача.
Згідно ч1 ст4 Закону України «Про судовий збір» від 08.07.2011 №3674-VІ судовий збір справляється у відповідному розмірі від прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого законом на 1 січня календарного року, в якому відповідна заява або скарга подається до суду, - у відсотковому співвідношенні до ціни позову та у фіксованому розмірі.
Відповідно до п2 ч2 ст4 Закону України «Про судовий збір» від 08.07.2011 №3674-VІ встановлено ставки судового збору за подання до господарського суду позовних заяв майнового характеру - 1,5 відсотка ціни позову, але не менше 1 розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб і не більше 350 розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб (п/п1) та позовних заяв немайнового характеру - 1 розмір прожиткового мінімуму для працездатних осіб(п/п2).
Відповідно до ч3 ст4 Закону України «Про судовий збір» від 08.07.2011 №3674-VІ за подання позовної заяви, що має одночасно майновий і немайновий характер, судовий збір сплачується за ставками, встановленими для позовних заяв майнового та немайнового характеру. У разі коли в позовній заяві об`єднано дві і більше вимог немайнового характеру, судовий збір сплачується за кожну вимогу немайнового характеру.
З огляду на зазначене, суд вважає за необхідне стягнути з позивача ОСОБА_1 до Державного бюджету України недоплачений судовий збір в розмірі 8746грн 02коп.
На підставі викладеного та керуючись ст.4 Закону України «Про судовий збір», стст. 1, 2, 7, 44-49, пп1, 2, 4 Прикінцевих та перехідних положень Кодексу України з процедур банкрутства, стст. 1, 2, 3, 73-79, 86, 123, 129, 194-197, 232-238, 240, 241, 256-257 Господарського процесуального кодексу України, суд
1. У задоволенні позову відмовити повністю.
2. Судові витрати покласти на позивача.
3.Стягнути з позивача - фізичної особи ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_1 , АДРЕСА_1 ) до Державного бюджету України недоплачений судовий збір в розмірі 8746грн 02коп.
Видати наказ після набрання рішенням законної сили.
Рішення набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду (ч.ч. 1, 2 ст.241 ГПК України).
Рішення може бути оскаржене до суду апеляційної інстанції у строки, передбачені ст.256 ГПК України та порядку, визначеному ст.257 ГПК України.
У засіданні суду оголошено вступну та резолютивну частину рішення.
Повне рішення складено і підписано - 25 березня 2024 року.
Суддя Марина Ковалінас