ПІВДЕННО-ЗАХІДНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
_____________________________________________________________________________________________
П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

21 березня 2024 року м. ОдесаСправа № 916/2460/23
Південно-західний апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючого судді: Богатиря К.В.

суддів: Аленін О.Ю., Таран С.В.

секретар судового засідання Арустамян К.А.

за участю представників сторін у справі:

Від Департаменту комунальної власності Одеської міської ради Вакаренко І.В.

Від Фізичної особи-підприємця Колеснікова В`ячеслава Вікторовича адвокат Новосьолова О.В.

розглянувши апеляційну скаргу Фізичної особи-підприємця Колеснікова В`ячеслава Вікторовича

на рішення Господарського суду Одеської області від 31.08.2023, суддя суду першої інстанції Цісельський О.В., м. Одеса, повний текст рішення складено та підписано 11.09.2023

по справі №916/2460/23

за позовом Департаменту комунальної власності Одеської міської ради

до відповідача Фізичної особи-підприємця Колеснікова В`ячеслава Вікторовича

про виселення та стягнення 100 185,23 грн,

ВСТАНОВИВ:

Описова частина.

08.06.2023 Департамент комунальної власності Одеської міської ради звернувся до Господарського суду Одеської області з позовною заявою до Фізичної особи-підприємця Колеснікова В`ячеслава Вікторовича, в якій просить суд:

1) стягнути з Фізичної особи-підприємця Колеснікова В`ячеслава Вікторовича на користь Департаменту комунальної власності Одеської міської ради заборгованість з орендної плати в сумі 23 781,27 грн, неустойку в розмірі 73 003,96 грн та штраф за порушення умов договору в розмірі 3 400,00 грн;

2) виселити Фізичну особу-підприємця Колеснікова В`ячеслава Вікторовича з нежитлових приміщень мансарди, загальною площею 102,6 кв.м., які розташовані за адресою: м. Одеса, вул. Артилерійська, 2/2, на користь Департаменту комунальної власності Одеської міської ради.

В обґрунтування заявлених позовних вимог позивач посилається на неналежне виконання відповідачем умов договору оренди № 271/18 від 26.06.2018 щодо повної та своєчасної оплати орендних платежів, своєчасного повернення об`єкту оренди після закінчення строку дії вказаного договору, що передбачено умовами вказаного договору, а також в частині невиконання обов`язку страхування об`єкта оренди та укладення з балансоутримувачем договору про відшкодування витрат на утримання приміщень.

Короткий зміст оскаржуваного рішення суду першої інстанції.

Рішенням Господарського суду Одеської області від 31.08.2023 позов задоволено частково; вирішено виселити Фізичну особу-підприємця Колеснікова В`ячеслава Вікторовича з нежитлових приміщень мансарди, загальною площею 67,0 кв.м., які розташовані за адресою: м. Одеса, вул. Артилерійська, 2/2, на користь Департаменту комунальної власності Одеської міської ради; стягнуто з Фізичної особи-підприємця Колеснікова В`ячеслава Вікторовича на користь Департаменту комунальної власності Одеської міської ради заборгованість з орендної плати в сумі 23 781,27 грн, неустойку за прострочення повернення об`єкта оренди в розмірі 60 836,61 грн, штраф в розмірі 1 700,00 грн та витрати на оплату судового збору в розмірі 4 996,49 грн; в решті позовних вимог відмовлено.

Приймаючи дане рішення суд першої інстанції вказав, що в порушення умов договору відповідачем не здійснювалась сплата встановленої договором орендної плати за період з 01 листопада 2019 року по 26 травня 2021 року у встановлені договором строки, у зв`язку з чим у відповідача виникла заборгованість по орендній платі, яка на момент звернення позивача до суду із заявленим позовом склала 23 781,27 грн, тому обґрунтованими є вимоги позивача про стягнення з відповідача заборгованості по орендній платі, а саме за період з 01.11.2019 по 26.05.2021 в розмірі 23781,27 грн.

Суд зазначив, що строк дії договору оренди нежилих приміщень № 271/18 від 26.06.2018 закінчився 26.05.2021. В матеріалах справи відсутні докази правомірного перебування у користуванні відповідача спірного нежитлового приміщення загальною площею 67,0 кв.м, що розташоване за адресою: м. Одеса, вул. Артилерійська, 2/2, тому суд дійшов висновку про обґрунтованість позовних вимог позивача щодо виселення ФОП Колеснікова В.В. з вказаного нежитлового приміщення, адже вказані вимоги позивача спрямовані на припинення безпідставного використання та повернення майна, та забезпечують поновлення порушеного права позивача, як орендодавця, на вільне розпорядження об`єктом оренди.

Задовольняючи позов в частині стягнення неустойки, суд першої інстанції виходив з того, що відповідач був обізнаний про те, що строк дії договору оренди закінчився 26.05.2021, і договір припинився, та відповідно в нього виник обов`язок повернути орендоване майно. Проте, відповідач не виконав свій обов`язок щодо повернення орендованого майна та оформлення повернення наймачем орендованого майна шляхом підписання акта приймання-передачі нерухомого майна після закінчення строку дії договору оренди. За таких обставин суд дійшов висновку про наявність підстав для стягнення з відповідача неустойки за несвоєчасне повернення орендованого майна. В той же час, суд зазначив, що вимоги позивача про стягнення з відповідача суми неустойки за період з 27.05.2021 по 30.04.2023 підлягають частковому задоволенню у розмірі 60 836,61 грн, оскільки наведений позивачем розрахунок є хибним.

Суд першої інстанції також вказав, що матеріали справи не містять доказів виконання відповідачем своїх зобов`язань за договором щодо страхування орендованого нерухомого майна, тому вимоги про стягнення штрафу в цій частині підлягають задоволенню.

Крім того, суд зазначив, що виконання покладеного договором на відповідача обов`язку укладення з балансоутримувачем об`єкта оренди договору про відшкодування витрат балансоутримувача на утримання приміщень і прибудинкової території не залежало від волі самого лише відповідача, а укладений між позивачем та відповідачем договір не породжує для такої третьої особи жодних обов`язків, тому стягнення штрафу в цій частині не підлягає задоволенню.

Аргументи учасників справи.

Короткий зміст вимог апеляційної скарги та узагальнення її доводів.

До Південно-західного апеляційного господарського суду надійшла апеляційна скарга Фізичної особи-підприємця Колеснікова В`ячеслава Вікторовича на рішення Господарського суду Одеської області від 31.08.2023 по справі №916/2460/23.

Апелянт вказав, що з матеріалів справи вбачається, що позивач під час дії договору оренди не надсилав жодної претензії на адресу відповідача, не скористався своїм правом вимагати дострокового припинення договору, а також не звертався до суду понад п`ять років, що свідчить про недобросовісність поведінки позивача.

Апелянт вказав, що договір оренди нежитлових приміщень було укладено у зв`язку з тим, що станом на 26.06.2018 року Колесніков В.О. був власником квартири АДРЕСА_1 , яка знаходиться безпосередньо під орендованим приміщенням. Однак. 11.09.2020 вказану квартиру було продано на підставі Договору купівлі-продажу, посвідченого приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Делі Н.Г. та зареєстрованого в реєстрі за №1432. Після угоди купівлі-продажу. ОСОБА_1 було звільнено від особистих речей як квартиру АДРЕСА_2 , так і нежитлове приміщення, що є предметом спору та передано ключі новому власнику. Виходячи із зазначеного, позовні вимоги про виселення Фізичної особи-підприємця Колеснікова В`ячеслава Вікторовича з нежитлових приміщень мансарди, загальною площею 67,0 кв м , які розташовані за адресою: АДРЕСА_2 , на користь Департаменту комунальної власності Одеської міської ради не підлягають задоволенню у зв`язку з відсутністю предмету спору.

Апелянт також вказав, що договір оренди приміщення закінчив дію 26.05.2021, отже нарахування пені можливе до 26.06.2022. Всупереч вимогам закону та положенням укладеного договору, судом першої інстанції було стягнуто пеню за період з 27.05.2021 року по 30.04.2023 року.

На думку апелянта, суд першої інстанції за одне порушення двічі притягнув відповідача до юридичної відповідальності: перше - наклав штраф, друге - стягнув пеню.

Апелянт просить застосувати до позовних вимог про стягнення пені наслідки спливу строку позовної давності.

Керуючись викладеним вище, апелянт просить рішення Господарського суду Одеської області від 31.08.2023 скасувати та відмовити у задоволенні позову Департаменту комунальної власності Одеської міської ради до Фізичної особи-підприємця Колеснікова В`ячеслава Вікторовича.

Короткий зміст відзиву на апеляційну скаргу.

До Південно-західного апеляційного господарського суду від Департаменту комунальної власності Одеської міської ради надійшов відзив на апеляційну скаргу Фізичної особи-підприємця Колеснікова В`ячеслава Вікторовича на рішення Господарського суду Одеської області від 31.08.2023 по справі №916/2460/23.

Позивач зазначає, що твердження Апелянта про те, що останній, після угоди купівлі-продажу, звільнив від особистих речей як квартиру 2/2, так і нежитлове приміщення, що є предметом спору, та передав ключі новому власнику, по-перше, є непідтвердженим та недоведеним жодним доказом, а по-друге, порушує умови договору, а саме, п.4.9. Договору, який зазначає, що Орендар не має права без згоди Орендодавця передавати приміщення у користування третім особам за цивільно-правовими правочинами, укладати відносно цього приміщення будь-які цивільно-правові правочини, в тому числі попередні договори та передавати будь-яким шляхом право оренди іншим особам. Апелянт не звертався до Департаменту про надання згоди для передачі будь-яким шляхом право оренди іншим особам. Тож, підтвердженням того, що приміщення досі знаходься у володінні і розпорядженні Апелянта, є акт приймання передачі від 26.06.2018 (з врахуванням повернення частини об`єкту оренди від акта приймання-передачі від 19.07.2018).

На думку позивача, ним було вчинено всі дії сповіщення Апелянта про заборгованість та обов`язок повернення об`єкта оренди, що спростовує недобросовісну поведінку.

Позивач також вказав, що після завершення договору оренди, а саме 26.05.2021 (вказана дата була відома Апелянту), він зобов`язаний у 15-денний термін передати Орендодавцю приміщення за актом у належному стані, не гіршому ніж на момент передачі їх в оренду, та відшкодувати Орендодавцеві збитки у разі погіршення стану або втрати (повної або часткової) об`єкта оренди (п.4.7. Договору оренди). Оскільки Апелянтом не була виконана згадана умова, за договором Оренди наявна відповідальність, а саме: у випадку припинення дії цього Договору, у зв`язку із закінченням строку чи дострокового розірвання договору, Орендар сплачує неустойку в розмірі подвійної орендної плати з урахуванням щомісячного індексу інфляції по день підписання акта приймання-передачі приміщення (п.4.10. Договору оренди).

Окрім того позивач зазначив, що за змістом загальних норм права, заява про застосування позовної давності може бути розглянута, якщо вона подана під час розгляду справи в суді першої інстанції. Відповідно до матеріалів справи, Відповідачем не було подано вказаної заяви у суді першої інстанції.

Керуючись викладеним вище, позивач просить апеляційну скаргу ФОП Колеснікова В.В. по справі № 916/2460/23 залишити без задоволення, рішення Господарського суду Одеської області від 31.08.2023 по справі № 916/2460/23 без змін.

Рух справи у суді апеляційної інстанції.

Автоматизованою системою документообігу суду для розгляду справи №916/2460/23 було визначено колегію суддів у складі: головуючий суддя Богатир К.В., судді Аленін О.Ю, Таран С.В. що підтверджується витягом з протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 12.01.2024.

Ухвалою Південно-західного апеляційного господарського суду від 15.01.2024 відкладено вирішення питання про можливість відкриття апеляційного провадження за апеляційною скаргою ФОП Колеснікова В`ячеслава Вікторовича на рішення Господарсь-кого суду Одеської області від 31.08.2023 по справі №916/2460/23 до надходження матеріалів справи на адресу Південно-західного апеляційного господарського суду; доручено Господарському суду Одеської області невідкладно надіслати матеріали справи №916/2460/23 на адресу Південно-західного апеляційного господарського суду.

До Південно-західного апеляційного господарського суду надійшли матеріали справи №916/2460/23.

Ухвалою Південно-західного апеляційного господарського суду від 31.01.2024 апеляційну скаргу Фізичної особи-підприємця Колеснікова В`ячеслава Вікторовича на рішення Господарського суду Одеської області від 31.08.2023 по справі №916/2460/23 залишено без руху; встановлено Фізичній особі-підприємцю Колеснікову В`ячеславу Вікторовичу строк для усунення недоліків при поданні апеляційної скарги шляхом надання Південно-західному апеляційному господарському суду доказів сплати судового збору у розмірі 8 052,00 грн протягом 10 днів з дня вручення цієї ухвали.

08.02.2024 до Південно-західного апеляційного господарського суду надійшло клопотання Фізичної особи-підприємця Колеснікова В`ячеслава Вікторовича про усунення недоліків апеляційної скарги. До даного клопотання були долучені докази сплати судового збору у розмірі, встановленому законом. Таким чином недоліки апеляційної скарги були усунуті.

Ухвалою Південно-західного апеляційного господарського суду від 13.02.2024 поновлено Фізичній особі-підприємцю Колеснікову В`ячеславу Вікторовичу строк на апеляційне оскарження рішення Господарського суду Одеської області від 31.08.2023 по справі №916/2460/23; відкрито апеляційне провадження за апеляційною скаргою Фізичної особи-підприємця Колеснікова В`ячеслава Вікторовича на рішення Господарського суду Одеської області від 31.08.2023 по справі №916/2460/23; встановлено строк для подання відзиву на апеляційну скаргу, а також будь-яких заяв чи клопотань з процесуальних питань до 07.03.2024; призначено справу №916/2460/23 до розгляду на 21 березня 2024 року о 10:30; встановлено, що засідання відбудеться у приміщенні Південно-західного апеляційного господарського суду за адресою: м. Одеса, пр. Шевченка, 29, зал судових засідань № 7, 3-ій поверх; явка представників учасників справи не визнавалася обов`язковою; роз`яснено учасникам судового провадження їх право подавати до суду заяви про розгляд справ у їхній відсутності за наявними в справі матеріалами; роз`яснено учасникам судового провадження їх право брати участь у судовому засіданні в режимі відеоконференції поза межами приміщення суду у тому числі із застосуванням власних технічних засобів; зупинено дію рішення Господарського суду Одеської області від 31.08.2023 по справі №916/2460/23.

21.03.2024 у судовому засіданні прийняли участь представник Департаменту комунальної власності Одеської міської ради Вакаренко І.В. та представник Фізичної особи-підприємця Колеснікова В`ячеслава Вікторовича адвокат Новосьолова О.В.

Фактичні обставини, встановлені судом.

Відповідно до Положення про Департамент комунальної власності Одеської міської ради, затвердженого рішенням Одеської міської ради від 17.03.2021 № 137-VIII, позивач є виконавчим органом Одеської міської ради, у своїй діяльності керується Конституцією та законами України, актами Президента України та Кабінету Міністрів України, іншими нормативно-правовими актами, рішеннями Одеської міської ради, її виконавчого комітету, розпорядженнями міського голови та цим положенням. Департамент підзвітний та підконтрольний Одеській міській раді, підпорядкований міському голові та Виконавчому комітету Одеської міської ради. Департамент є уповноваженим органом, який виступає орендодавцем щодо єдиних майнових комплексів, нерухомого майна і споруд, майна, що не увійшло до статутного капіталу, перебуває у комунальній власності територіальної громади м. Одеси, за виключенням майна, орендодавцем якого уповноважено виступати інший виконавчий орган Одеської міської ради.

Згідно з витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності від 09.11.2017 № 103212007, територіальній громаді м. Одеси в особі Одеської міської ради на праві комунальної власності належать нежитлові приміщення мансарди, загальною площею 102,6 кв.м., розташовані за адресою: вул. Артилерійська (провул. Артилерійський), буд. 2/2, № 102, м. Одеса.

26.06.2018 між Департаментом комунальної власності Одеської міської ради (орендодавець, позивач) та Фізичною особою-підприємцем Колесніковим В`ячеславом Вікторовичем (орендар, відповідач) було укладено договір оренди нежилих приміщень №271/18, згідно з яким орендодавець передає, а орендар приймає у строкове платне користування нежитлові приміщення мансарди загальною площею 102,6 кв.м., що розташовані за адресою: м. Одеса, вул. Артилерійська, 2/2 (п. 1.1. договору).

Відповідно до п.1.3. договору оренди нежилих приміщень №271/18, термін дії договору оренди: з 26 червня 2018 року до 26 травня 2021 року.

У п.2.2. договору встановлено, що за орендоване приміщення орендар зобов`язується сплачувати орендну плату, що становить за перший, після підписання договору оренди, місяць 1431 грн. (без урахування податку на додану вартість та індексу інфляції) та є базовою ставкою орендної плати за місяць. Розмір орендної плати за кожний наступний місяць визначається шляхом коригування розміру орендної плати за минулий місяць на щомісячний індекс інфляції, що друкується Мінстатом України. Податок на додану вартість розраховується відповідно до вимог чинного законодавства.

Відповідно п. 2.4. договору, орендар зобов`язаний вносити орендну плату щомісячно до 15 числа поточного місяця, незалежно від результатів його господарської діяльності.

У п. 3.3. договору встановлено, що орендодавець має право виступати з ініціативою розірвання договору оренди у разі невиконання або неналежного виконання орендарем обов`язків, передбачених цим договором, у тому числі несплати орендної плати своєчасно та в повному обсязі.

Відповідно до п. 3.4 договору орендодавець зобов`язується передати орендарю в оренду нежиле приміщення згідно з п. 1.1 цього договору за актом приймання-передачі, який підписується обома сторонами.

Пунктом 4.1 договору сторони погодили, що вказані у п. 1.1 приміщення орендодавцем передаються орендарю виключно для розміщення камери схову.

Як встановлено п. 4.2. договору, на протязі дії цього договору, крім своєчасного внесення орендної плати, орендар зобов`язаний, серед іншого:

е) протягом місяця з дати укладання договору оренди застрахувати об`єкт оренди на термін 1 рік з наступними щорічними продовженнями дії договору страхування протягом всього терміну дії договору оренди на користь орендодавця у страховій компанії у порядку, визначеному чинним законодавством, та таким чином, щоб весь час об`єкт оренди було застраховано на повну вартість об`єкта оренди, визначеної у п. 1.1. цього договору, та щороку надавати орендодавцю копії відповідних документів, що засвідчують належне виконання зазначеного зобов`язання;

л) укласти з балансоутримувачем об`єкта оренди договір про відшкодування витрат балансоутримувача на утримання приміщень і прибудинкової території та надати орендодавцю копії відповідних документів, що засвідчують виконання зазначеного обов`язку, протягом 30 днів з моменту укладення цього договору.

У пункті 4.7. договору встановлено, що після закінчення строку дії договору чи у випадку його дострокового розірвання, орендар зобов`язаний у 15-денний термін передати орендодавцю приміщення за актом у належному стані, не гіршому ніж на момент передачі їх в оренду, та відшкодувати орендодавцеві збитки у разі погіршення стану або втрати (повної або часткової) об`єкта оренди.

Відповідно до п. 4.10. договору у випадку припинення дії цього договору, у зв`язку із закінченням строку чи дострокового розірвання цього договору, орендар сплачує неустойку у розмірі подвійної орендної плати з урахуванням щомісячного індексу по день підписання акту приймання-передачі приміщення.

При порушенні правил експлуатації і утримання орендованих приміщень, а також невиконання чи неналежного виконання обов`язків за договором, орендар сплачує орендодавцю штраф у розмірі 100 неоподаткованих мінімумів прибутків громадян за кожне окреме порушення, з усуненням наслідків невиконання чи неналежного виконання обов`язків за договором і у строки, встановлені орендодавцем.

Положеннями п.5.5. договору встановлено, що за невиконання або неналежне виконання орендарем обов`язків, передбачених п. 4.1., п.4.2., абз. а, г, е, м, н, п.4.3, п.4.8, п.4.9., п.4.13 цього договору, орендодавець має право достроково вимагати розірвання договору оренди у порядку, передбаченому чинним законодавством.

За умовами п. 7.11 договору його дія припиняється внаслідок: закінчення строку, на який його було укладено; продажу об`єкта оренда за участю орендаря; загибелі об`єкта оренди; достроково за згодою сторін або рішенням господарського суду; банкрутства або ліквідації орендаря; інших випадках, передбачених чинним законодавством.

Відповідно до п. 7.17 договору він набуває чинності з моменту підписання його сторонами.

На підставі акту прийому-передачі нежитлового приміщення від 26.06.2018 позивач передав, а відповідач прийняв у користування об`єкт оренди за договором.

19.07.2018 сторонами укладено додатковий договір № 1 про внесення змін до договору № 271/18 від 26.06.2018, відповідно до якого внесено наступні зміни:

- абзац 1 та 2 пункту 1 підпункту 1.1 договору оренди викладено у наступній редакції: « 1.1. Орендодавець передає, а орендар приймає у строкове платне користування нежитлових приміщень мансарди загальною площею 67,0 кв.м., які розташовані за адресою: м. Одеса, вул. Артилерійська, 2/2. Характеристика об`єкта оренди наводяться у технічному паспорті, який видано КП «БТІ» Одеської міської ради 18 липня 2017 року»;

- абзац перший пункту 2.2 розділу 2 договору оренди викладено у наступній редакції: « 2.2. За орендоване приміщення орендар зобов`язується сплачувати орендну плату з 17 липня 2018 року що становить 934,47 грн. (без урахування податку на додану вартість та індексу інфляції) та є базовою ставкою орендної плати за місяць».

19.07.2018 підписано акт прийому-передачі на частину нежитлового приміщення за договором оренди №271/18 від 26.06.2018, згідно якого орендар повернув, а орендодавець прийняв частину нежитлового приміщення мансарди, загальною площею 35,6 кв.м, що розташоване за адресою: м. Одеса, вул. Артилерійська, 2/2.

Як вбачається із розрахунку орендної плати, узгодженої сторонами, місячна орендна плата на 19.07.2018 складає 934,47 грн. + ПДВ 186,89 грн., а всього 1121,36 грн.

У претензії №01-13/528 від 27.03.2023 позивач заявив вимогу у місячний строк оплатити заборгованість з орендної плати в розмірі 23781,27 грн, сплатити неустойку в розмірі 69305,76 грн та повернути у найкоротший строк об`єкт комунальної власності нежитлове приміщення мансарди, загальною площею 67,0 кв.м., яке розташоване за адресою: м. Одеса, вул. Артилерійська, 2/2.

Вказана претензія, направлена на адресу відповідача, повернута орендодавцеві у зв`язку з закінченням терміну зберігання, про що свідчить повідомлення про вручення поштового відправлення.

Мотивувальна частина.

Відповідно до ч. 1 ст. 269 ГПК України, суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Частиною 2 ст. 269 ГПК України передбачено, що суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Розглянувши матеріали господарської справи, доводи та вимоги апеляційної скарги, перевіривши правильність застосування судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, а рішення суду першої інстанції не підлягає скасуванню, виходячи з таких підстав.

Стаття 15 Цивільного кодексу України передбачає право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа також має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.

Під порушенням слід розуміти такий стан суб`єктивного права, за якого воно зазнало протиправного впливу з боку правопорушника, внаслідок чого суб`єктивне право особи зменшилося або зникло як таке, порушення права пов`язано з позбавленням можливості здійснити, реалізувати своє право повністю або частково.

Вказаний вище підхід є загальним і може застосовуватись при розгляді будь-яких категорій спорів, оскільки не доведеність порушення прав, за захистом яких було пред`явлено позов, у будь-якому випадку є підставою для відмови у його задоволенні.

Таким чином, у розумінні закону, суб`єктивне право на захист це юридично закріплена можливість особи використати заходи правоохоронного характеру для поновлення порушеного права і припинення дій, які порушують це право.

Захист, відновлення порушеного або оспорюваного права чи охоронюваного законом інтересу відбувається, в тому числі, шляхом звернення з позовом до суду (частина перша статті 16 Цивільного кодексу України).

Наведена позиція ґрунтується на тому, що під захистом права розуміється державно-примусова діяльність, спрямована на відновлення порушеного права суб`єкта правовідносин та забезпечення виконання юридичного обов`язку зобов`язаною стороною, внаслідок чого реально відбудеться припинення порушення (чи оспорювання) прав цього суб`єкта, він компенсує витрати, що виникли у зв`язку з порушенням його прав, або в інший спосіб нівелює негативні наслідки порушення його прав.

Позивачем є особа, яка подала позов про захист порушеного чи оспорюваного права або охоронюваного законом інтересу. Водночас позивач самостійно визначає і обґрунтовує в позовній заяві у чому саме полягає порушення його прав та інтересів, а суд перевіряє ці доводи, і в залежності від встановленого вирішує питання про наявність чи відсутність підстав для правового захисту, при цьому застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту суб`єктивного права, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення.

Чинне законодавство визначає об`єктом захисту порушене, невизнане або оспорюване право чи цивільний інтерес. Порушення права пов`язано із позбавленням його володільця можливості здійснити (реалізувати) своє право повністю або частково. При оспорюванні або невизнанні права виникає невизначеність у праві, спричинена поведінкою іншої особи.

Отже, порушення, невизнання або оспорювання суб`єктивного права є підставою для звернення особи за захистом цього права із застосуванням відповідного способу захисту.

Вирішуючи спір, суд повинен надати об`єктивну оцінку наявності порушеного права чи інтересу на момент звернення до господарського суду, а також визначити, чи відповідає обраний позивачем спосіб захисту порушеного права тим, що передбачені законодавством, та чи забезпечить такий спосіб захисту відновлення порушеного права.

Крім того, суди мають виходити із того, що обраний позивачем спосіб захисту цивільних прав має бути не тільки ефективним, а й відповідати правовій природі тих правовідносин, що виникли між сторонами, та має бути спрямований на захист порушеного права.

Враховуючи вищевикладене, виходячи із приписів статті 4 Господарського процесуального кодексу України, статей 15, 16 Цивільного кодексу України, можливість задоволення позовних вимог перебуває у залежності від наявності (доведеності) наступної сукупності умов: наявність у позивача певного суб`єктивного права або інтересу, порушення такого суб`єктивного права (інтересу) з боку відповідача та належність (адекватність встановленому порушенню) обраного способу судового захисту. Відсутність (недоведеність) будь-якого з означених елементів унеможливлює задоволення позовних вимог.

Відповідно до ст. 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути: 1) визнання права; 2) визнання правочину недійсним; 3) припинення дії, яка порушує право; 4) відновлення становища, яке існувало до порушення; 5) примусове виконання обов`язку в натурі; 6) зміна правовідношення; 7) припинення правовідношення; 8) відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди; 9) відшкодування моральної (немайнової) шкоди; 10) визнання незаконними рішення, дій чи бездіяльності органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб. Суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом чи судом у визначених законом випадках.

Відповідно до частин першої, другої статті 11 Цивільного кодексу України цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки. Підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є договори та інші правочини.

Згідно з приписами статті 509 Цивільного кодексу України зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку; зобов`язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 цього Кодексу, у тому числі і з договорів.

Частиною першою статті 173 Господарського кодексу України встановлено, що господарським визнається зобов`язання, що виникає між суб`єктом господарювання та іншим учасником (учасниками) відносин у сфері господарювання з підстав, передбачених Господарським кодексом України, в силу якого один суб`єкт (зобов`язана сторона, у тому числі боржник) зобов`язаний вчинити певну дію господарського чи управлінсько-господарського характеру на користь іншого суб`єкта (виконати роботу, передати майно, сплатити гроші, надати інформацію тощо), або утриматися від певних дій, а інший суб`єкт (управнена сторона, у тому числі кредитор) має право вимагати від зобов`язаної сторони виконання її обов`язку.

Господарські зобов`язання можуть виникати, зокрема, з господарського договору та інших угод, передбачених законом, а також з угод, не передбачених законом, але таких, які йому не суперечать (стаття 174 Господарського кодексу України).

В силу частин першої, четвертої статті 179 Господарського кодексу України майново-господарські зобов`язання, які виникають між суб`єктами господарювання або між суб`єктами господарювання і негосподарюючими суб`єктами - юридичними особами на підставі господарських договорів, є господарсько-договірними зобов`язаннями. При укладенні господарських договорів сторони можуть визначати зміст договору, зокрема, на основі вільного волевиявлення, коли сторони мають право погоджувати на свій розсуд будь-які умови договору, що не суперечать законодавству.

Частиною сьомою статті 179 Господарського кодексу України унормовано, що господарські договори укладаються за правилами, встановленими Цивільним кодексом України з урахуванням особливостей, передбачених цим Кодексом, іншими нормативно-правовими актами щодо окремих видів договорів.

За умовами частини першої статті 627 Цивільного кодексу України відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків (частина перша статті 626 Цивільного кодексу України).

Як встановлено судом, правовідносини між Департаментом комунальної власності Одеської міської ради та ОСОБА_2 виникли на підставі договору оренди нежилих приміщень № 271/18 від 26.06.2018 (в редакції додаткового договору № 1 від 19.07.2018).

Укладений між сторонами договір оренди нежилих приміщень № 271/18 від 26.06.2018, як і додатковий договір № 1 від 19.07.2018, став належною підставою виникнення у сторін за цим договором господарського зобов`язання відповідно до статей 173, 174 Господарського кодексу України (статті 11, 202, 509 Цивільного кодексу України).

Згідно з частиною першою статті 283 Господарського кодексу України за договором оренди одна сторона (орендодавець) передає другій стороні (орендареві) за плату на певний строк у користування майно для здійснення господарської діяльності.

В силу частини шостої статті 283 Господарського кодексу України до відносин оренди застосовуються відповідні положення Цивільного кодексу України з урахуванням особливостей, передбачених цим Кодексом.

Частиною першою статті 759 Цивільного кодексу України передбачено, що за договором найму (оренди) наймодавець передає або зобов`язується передати наймачеві майно у користування за плату на певний строк.

За умовами частини першої статті 193 Господарського кодексу України та статті 526 Цивільного кодексу України зобов`язання мають виконуватися належним чином відповідно до умов закону, інших правових актів, договору, а за відсутністю таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

В силу статті 530 Цивільного кодексу України зобов`язання повинні виконуватись в установлений законом або договором строк.

За змістом ч.ч.1, 3 ст.762 ЦК України за користування майном з наймача справляється плата, розмір якої встановлюється договором найму. Договором або законом може бути встановлено періодичний перегляд, зміну (індексацію) розміру плати за користування майном.

Частиною 3 ст. 285 ГК України визначено, що орендар зобов`язаний своєчасно і в повному обсязі сплачувати орендну плату.

Так, судом встановлено, що відповідач з моменту прийняття в оренду частини нежитлового приміщення мансарди згідно п. 2.2, 2.4 договору мав сплачувати на користь позивача щомісячно орендну плату до 15 числа поточного місяця.

Отже, відповідач, зобов`язавшись щомісячно не пізніше 15 числа поточного місяця, незалежно від результатів господарської діяльності, своєчасно і в повному обсязі вносити орендну плату за користування орендованим приміщенням, з урахуванням ПДВ та щомісячного індексу інфляції, повинен був виконувати своє зобов`язання належним чином.

Однак, як вбачається з матеріалів справи, в порушення умов договору відповідачем не здійснювалась сплата встановленої договором орендної плати за період з 01 листопада 2019 року по 26 травня 2021 року у встановлені договором строки, у зв`язку з чим у відповідача виникла заборгованість по орендній платі, яка на момент звернення позивача до суду із заявленим позовом склала 23 781,27 грн.

Колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про те, що несплата відповідачем орендної плати за вище вказаним договором оренди є порушенням вимог чинного законодавства та умов цього договору, що є недопустимим згідно ст. 525 Цивільного кодексу України.

Таким чином, з огляду на неналежне виконання відповідачем умов договору щодо сплати орендної плати, що не спростовано відповідачем, суд першої інстанції дійшов вірного висновку про те, що вимоги позивача про стягнення з відповідача заборгованості по орендній платі, а саме за період з 01.11.2019 по 26.05.2021 в розмірі 23 781,27 грн, підлягають задоволенню.

Відповідно до статті 631 Цивільного кодексу України строком договору є час, протягом якого сторони можуть здійснити свої права і виконати свої обов`язки відповідно до договору. Договір набирає чинності з моменту його укладення. Сторони можуть встановити, що умови договору застосовуються до відносин між ними, які виникли до його укладення. Закінчення строку договору не звільняє сторони від відповідальності за його порушення, яке мало місце під час дії договору.

Частиною першою статті 763 Цивільного кодексу України передбачено, що договір найму укладається на строк, встановлений договором.

Згідно з частиною другою статті 291 Господарського кодексу України договір оренди припиняється, зокрема, у разі закінчення строку, на який його було укладено.

Враховуючи те, що спірні правовідносини стосуються оренди комунального майна, то до них підлягають застосуванню положення Закону України «Про оренду державного та комунального майна», який регулює правові, економічні та організаційні відносини, пов`язані з передачею майна державної та комунальної власності в оренду та відносини між орендарем та орендодавцем.

Так, на момент укладення між сторонами договору оренди комунального майна діяв Закон України «Про оренду державного та комунального майна» від 10.04.1992 № 2269-XII, що втратив чинність 01.02.2020 у зв`язку з введенням в дію Закону України «Про оренду державного та комунального майна» від 03.10.2019 № 157-IX (Закон № 157-IX).

Так, договір оренди (найму) укладається на строк, встановлений договором.

Як вбачається з матеріалів справи, строк дії договору оренди нежилих приміщень № 271/18 від 26.06.2018 закінчився 26.05.2021.

03.10.2019 було прийнято Закон України «Про оренду державного та комунального майна» № 157-IX, у розділі «Прикінцеві та перехідні положення» якого передбачено, що він набирає чинності з дня, наступного за днем його опублікування, та вводиться в дію з 1 лютого 2020 року (за виключенням окремих зазначених норм).

При цьому пунктом 5 розділу «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України № 157-IX визнано таким, що втратив чинність, Закон України «Про оренду державного та комунального майна» (Відомості Верховної Ради України, 1992, № 30, ст. 416 із наступними змінами) з дня введення в дію цього Закону.

Ураховуючи опублікування тексту Закону України № 157-IX в офіційному друкованому виданні «Голос України» 26.12.2019, останній набрав чинності 27.12.2019 і введений в дію з 01.02.2020, отже, з цієї дати підлягають застосуванню його норми (за винятком норм, наведених у розділі «Прикінцеві та перехідні положення»).

При цьому за загальним правилом, якщо прийнятим нормативним актом порівняно з попереднім змінюється правове регулювання відносин в тій чи іншій сфері, то нові норми застосовуються з дати набрання ними чинності, якщо інше не визначено в самому нормативному акті (частина перша статті 5 Цивільного кодексу України).

Приймаючи до уваги загальні принципи дії нормативно-правових актів в часі, а також факт погодження сторонами в пункті 7.1 Договору оренди застосування чинного законодавства України, з 1 липня 2020 року договір оренди має продовжуватися в порядку, визначеному Законом України «Про оренду державного та комунального майна» від 03.10.2019 № 157-ІX.

Отже, враховуючи вище зазначені обставини, те, що відповідач відноситься до суб`єктів, які мають право на отримання в оренду державного та комунального майна без проведення аукціону передбачених у ст. 15 Закону№ 157-ІХ, а договір пролонгується вперше, - наступна пролонгація повинна здійснюватися відповідно до ч. 2 ст. 18 Закону № 157-ІХ.

У матеріалах справи відсутні докази вжиття орендарем заходів для продовження строку дії договору оренди у порядку, встановленому нормами чинного законодавства.

Отже, відповідачем не дотримано вимог положення ч.ч. 2, 3 ст. 18 Закону № 157-ІХ від 03.10.2019, а саме відповідач не звернувся до Департаменту з відповідною заявою про продовження договору оренди у відповідні строки, а також відповідачем не була погашена заборгованість з орендної плати, що свідчить про закінчення строку дії вказаного договору.

З огляду на вищевикладене, оскільки продовження договору оренди відбувається відповідно до норм Закону України «Про оренду державного та комунального майна» № 157-ІХ, яким в свою чергу встановлений відповідний порядок щодо продовження договірних відносин, господарський суд першої інстанції дійшов вірного висновку, що термін дії договору № 271/18 від 26.06.2018 закінчився 26.05.2021 у зв`язку із закінченням строку, на який його було укладено.

Сторонами по даній справі додаткової угоди щодо продовження строку дії договору оренди нежилих приміщень №271/18 у 2021-2022рр. не укладено.

Однак у матеріалах справи відсутні докази повернення об`єкту комунальної власності нежитлових приміщень мансарди, загальною площею 67,0 кв.м, що розташовані за адресою: м. Одеса, вул. Артилерійська, 2/2, які були передані в володіння та користування відповідача згідно з договором оренди № 271/18 від 26.06.2018.

Згідно з частиною другою статті 795 Цивільного кодексу України повернення наймачем предмета договору найму оформляється відповідним документом (актом), який підписується сторонами договору.

Таким чином, припинення дії договору позбавило орендаря набутих ним правових прав для подальшого користування нерухомим майном, а, отже, ФОП Колесніков В.В. мав повернути орендоване майно орендодавцю.

Отже, з припиненням договірних (зобов`язальних) відносин за договором у наймача (орендаря) виникає новий обов`язок - негайно повернути наймодавцеві річ.

За таких обставин, беручи до уваги те, що нежитлові приміщення мансарди, загальною площею 67,0 кв.м, що розташовані за адресою: м. Одеса, вул. Артилерійська, 2/2, належить на праві власності територіальній громаді міста Одеси в особі Одеської міської ради, доказами чого є витяг про реєстрацію права власності від 09.11.2017, та те, що згідно п.п.2.3 та 2.4 Положення про Департамент, саме він є балансоутримувачем нерухомого майна територіальної громади та здійснює претензійно-правову роботу з питань, пов`язаних з реалізацією повноважень у сфері управління об`єктами комунальної власності, Департамент цілком правомірно вимагав виселення Фізичної особи-підприємця Колеснікова В`ячеслава Вікторовича зі спірного приміщення.

Однак, позивач помилково зазначає про виселення відповідача з нежитлових приміщень мансарди, загальною площею 102,6 кв.м., оскільки, як встановлено судом, додатковим договором № 1 від 19.07.2018 було внесено зміни до договору оренди № 271/18 від 26.06.2018 та передано у користування відповідачу нежитлові приміщення мансарди, загальною площею 67,0 кв.м., а частина нежитлового приміщення мансарди, загальною площею 35,6 кв.м., що розташована за адресою: м. Одеса, вул. Артилерійська, 2/2, була повернута останнім позивачу за актом прийому-передачі від 19.07.2018.

В той же час, в матеріалах справи відсутні докази повернення відповідачем Департаменту об`єкту комунальної власності саме нежитлового приміщення мансарди, загальною площею 67,0 кв.м, що розташовані за адресою: м. Одеса, вул. Артилерійська, 2/2, яке було передано за договором оренди нежилих приміщень №271/18 від 26.06.2018 в редакції додаткового договору № 1 від 19.07.2018.

Враховуючи встановлені судом обставини припинення договору оренди № 271/18 та неповернення відповідачем переданого йому в оренду нежитлового приміщення в розпорядження власника, з огляду на приписи статті 785 Цивільного кодексу України, суд вважає, що в даному випадку порушені права позивача, як орендодавця, на вільне розпорядження об`єктом оренди. Адже, з моменту, коли перестали існувати правові підстави для користування відповідачем орендованим майном у даному випадку у зв`язку із закінченням строку договору, на який його було укладено, особа, якій воно було передано на підставі договору оренди, володіє ним незаконно.

Таким чином, враховуючи те, що у матеріалах справи відсутні докази правомірного перебування у користуванні відповідача спірного нежитлового приміщення загальною площею 67,0 кв.м, що розташоване за адресою: м. Одеса, вул. Артилерійська, 2/2, господарський суд дійшов вірного висновку про необхідність задоволення позовних вимог щодо виселення Фізичної особи-підприємця Колеснікова В`ячеслава Вікторовича з нежитлових приміщень мансарди, загальною площею 67,0 кв.м., які розташовані за адресою: м. Одеса, вул. Артилерійська, 2/2, на користь Департаменту комунальної власності Одеської міської ради.

Щодо вимог позивача про стягнення неустойки в сумі 73 003,96 грн, колегія суддів зазначає наступне.

Користування майном за договором є правомірним, якщо воно відповідає умовам укладеного договору та положенням чинного законодавства, які регулюють такі правовідносини з урахуванням особливостей предмета найму та суб`єктів договірних правовідносин.

Відносини найму (оренди) у разі неправомірного користування майном можуть регулюватися умовами договору, що визначають наслідки неправомірного користування майном, та нормами законодавства, які застосовуються до осіб, які порушили зобов`язання у сфері орендних відносин.

Після спливу строку дії договору невиконання чи неналежне виконання обов`язку з негайного повернення речі свідчить про неправомірне користування майном, яке було передане в найм (оренду).

Тому права та обов`язки наймодавця і наймача, що перебували у сфері регулятивних правовідносин, переходять у сферу охоронних правовідносин та охоплюються правовим регулюванням за частиною другою статті 785 Цивільного кодексу України, яка регламентує наслідки невиконання майнового обов`язку щодо негайного повернення речі наймодавцеві

В силу частини другої статті 785 Цивільного кодексу України якщо наймач не виконує обов`язку щодо повернення речі, наймодавець має право вимагати від наймача сплати неустойки у розмірі подвійної плати за користування річчю за час прострочення.

Отже, неустойка, право на стягнення якої передбачено частиною другою статті 785 Цивільного кодексу України, є самостійною майновою відповідальністю у сфері орендних правовідносин і визначається законодавцем як подвійна плата за користування річчю за час прострочення. Вказана неустойка не може бути ототожнена з неустойкою (штрафом, пенею), передбаченою пунктом 1 частини другої статті 258 Цивільного кодексу України, оскільки, на відміну від приписів статті 549 Цивільного кодексу України, її обчислення не здійснюється у відсотках від суми невиконання або неналежного виконання зобов`язання (штраф), а також у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання (пеня).

Законодавство у сфері орендних правовідносин пов`язує припинення обов`язків орендаря з фактом поверненням об`єкту договору оренди, тобто з моментом підписання акта приймання-передачі. У разі невиконання обов`язку, передбаченого частиною першою статті 785 Цивільного кодексу України, закон визначає можливість стягнення неустойки за весь час прострочення виконання зобов`язання щодо повернення об`єкта оренди.

Таким чином, право на стягнення неустойки, встановленої частиною другою статті 785 Цивільного кодексу України, пов`язується з простроченням орендарем виконання зобов`язання з повернення орендованого майна за актом приймання-передачі.

Саме така стала правова позиція суду касаційної інстанції викладена у низці постанов Верховного Суду, зокрема, від 07.04.2020 у справі №924/599/19, від 31.10.2019 у справі №905/2018/18, від 30.10.2019 у справі №924/80/19 тощо.

Особливий статус зазначеної неустойки обумовлений тим, що зобов`язання наймача (орендаря) з повернення об`єкта оренди виникає після закінчення дії договору оренди, і наймодавець (орендодавець) в цьому випадку позбавлений можливості застосовувати щодо недобросовісного наймача інші засоби стимулювання до виконання, окрім використання права на стягнення неустойки в розмірі подвійної плати за користування орендованим майном.

Згідно з частинами першою, другою статті 614 Цивільного кодексу України особа, яка порушила зобов`язання, несе відповідальність за наявності її вини (умислу або необережності), якщо інше не встановлено договором або законом. Особа є невинуватою, якщо вона доведе, що вжила всіх залежних від неї заходів щодо належного виконання зобов`язання. Відсутність своєї вини доводить особа, яка порушила зобов`язання.

Для застосування наслідків, передбачених частиною другою статті 785 Цивільного кодексу України, яку позивач визначив як підставу вимог про стягнення неустойки, необхідна наявність вини (умислу або необережності) в особи, яка порушила зобов`язання, відповідно до вимог статті 614 цього Кодексу. При цьому для застосування відповідальності, передбаченої наведеною нормою, важливим є встановлення наявності в орендаря можливості передати майно, що було предметом оренди, та умисного невиконання ним цього обов`язку.

Зазначений висновок Південно-західного апеляційного господарського суду повністю узгоджується з правовою позицією Верховного Суду, викладеною в постанові від 30.08.2019 у справі №910/13695/18.

В даному випадку судом встановлено, що відповідач був обізнаний про те, що строк дії договору оренди закінчився 26.05.2021, і договір припинився, та відповідно в нього виник обов`язок повернути орендоване майно.

Проте, відповідач не виконав свій обов`язок щодо повернення орендованого майна та оформлення повернення наймачем орендованого майна шляхом підписання акта приймання-передачі нерухомого майна після закінчення строку дії договору оренди.

Доказів виконання вказаного обов`язку відповідач суду не надав, доказів вчинення орендодавцем (Департаментом комунальної власності Одеської міської ради) дій, спрямованих на ухилення від прийняття об`єкта оренди від орендаря після закінчення строку дії договору, або ухилення орендодавця від підписання акта приймання-передачі майна матеріали справи також не містять, і відповідачем такі докази не подавалися.

За таких обставин суд першої інстанції дійшов вірного висновку про наявність підстав для стягнення з відповідача неустойки за несвоєчасне повернення орендованого майна.

Крім того, колегія суддів вважає вірним посилання суду першої інстанції на часткову необґрунтованість здійсненого позивачем розрахунку неустойки за період з 27.05.2021 по 30.04.2023 в розмірі 73003,96 грн. Адже розрахунок стягуваної суми неустойки, наданий позивачем, здійснено з безпідставним врахуванням сум ПДВ.

Об`єднана палата Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду у постанові від 19 квітня 2021 року у справі N 910/11131/19 (пункт 9.11) сформувала правовий висновок про те, що користування майном після припинення договору є таким, що здійснюється не відповідно до його умов (неправомірне користування майном), у зв`язку з чим вимога щодо орендної плати за користування майном за умовами договору, що припинився (у разі закінчення строку, на який його було укладено тощо), суперечить змісту правовідносин за договором найму (оренди) і регулятивним нормам ЦК України та Господарського кодексу України.

Такі висновки Верховного Суду у складі суддів об`єднаної палати Касаційного господарського суду обґрунтовано тим, що зі закінченням строку договору найму (оренди), на який його було укладено, за наявності заперечень наймодавця щодо подальшого користування наймачем майном, договір є припиненим, що означає припинення дії (чинності) для сторін усіх його умов (пункт 9.7 постанови).

Тобто під час розрахунку суми неустойки за неправомірне користування майном не можемо розраховувати орендну плату, яка б мала бути сплачена за цей же період, оскільки такий розрахунок відбувається на підставі договору, який не діє в період неправомірного користування майном.

Справляння податку на додану вартість регулюється розділом V «Податок на додану вартість» Податкового кодексу України. Статтею 185 ПК України, яка входить до цього розділу, об`єктом оподаткування податком на додану вартість (далі - ПДВ) визначено: постачання товарів, місце постачання яких розташоване на митній території України, відповідно до статті 186 цього Кодексу, у тому числі операції з безоплатної передачі та з передачі права власності на об`єкти застави позичальнику (кредитору), на товари, що передаються на умовах товарного кредиту, а також з передачі об`єкта фінансового лізингу в користування лізингоотримувачу/орендарю; постачання послуг, місце постачання яких розташоване на митній території України, відповідно до статті 186 цього Кодексу; ввезення товарів на митну територію України; вивезення товарів за межі митної території України; постачання послуг з міжнародних перевезень пасажирів і багажу та вантажів залізничним, автомобільним, морським і річковим та авіаційним транспортом.

Отже, застосування будь-яких заходів юридичної відповідальності за порушення господарських зобов`язань до юридичної особи не віднесено законодавцем до об`єктів оподаткування ПДВ.

З огляду на таке, колегія суддів вважає, що при розрахунку розміру неустойки згідно з частиною другою статті 785 ЦК України за неповернення майна з оренди після припинення дії договору найму до її складу не включається податок на додану вартість, який мав би сплачуватися орендарем орендодавцю у випадку правомірного користування майном. Аналогічна правова позиція викладена у постанові Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного господарського суду від 20.11.2020 по справі №916/1319/19.

Виходячи з вищенаведеного, суд першої інстанції дійшов вірного висновку про те, що під час здійснення розрахунку суми неустойки за неповернення спірного об`єкта оренди позивач необґрунтовано включив суми ПДВ в суму неустойки, що заявлена до стягнення.

Перевіривши розрахунок позивача щодо стягнення з відповідача неустойки в сумі 73003,96 грн за період з 27.05.2021 по 30.04.2023, колегія суддів погоджується з висновком про те, що здійснено з безпідставним врахуванням сум ПДВ. В той же час, вірним є розрахунок неустойки, проведений судом першої інстанції, відповідно до якого сума неустойки складає 60 836,61 грн.

Таким чином, суд першої інстанції дійшов вірного висновку про те, що вимоги позивача про стягнення з відповідача суми неустойки за період з 27.05.2021 по 30.04.2023 підлягають частковому задоволенню у розмірі 60 836,61 грн.

Щодо заявлених позивачем вимог про сплату штрафу за порушення умов договору, колегія суддів зазначає наступне.

Як встановлено п. 4.2. договору, на протязі дії цього договору, крім своєчасного внесення орендної плати, орендар зобов`язаний, серед іншого, протягом місяця з дати укладання договору оренди застрахувати об`єкт оренди на термін 1 рік з наступними щорічними продовженнями дії договору страхування протягом всього терміну дії договору оренди на користь орендодавця у страховій компанії у порядку, визначеному чинним законодавством, та таким чином, щоб весь час об`єкт оренди було застраховано на повну вартість об`єкта оренди, визначеної у п. 1.1. цього договору, та щороку надавати орендодавцю копії відповідних документів, що засвідчують належне виконання зазначеного зобов`язання.

Відповідно до п. 4.10. договору при порушенні правил експлуатації і утримання орендованих приміщень, а також невиконання чи неналежного виконання обов`язків за договором, орендар сплачує орендодавцю штраф у розмірі 100 неоподаткованих мінімумів прибутків громадян за кожне окреме порушення, з усуненням наслідків невиконання чи неналежного виконання обов`язків за договором і у строки, встановлені орендодавцем.

Договором або законом може бути встановлений обов`язок наймача укласти договір страхування речі, що передана у найм (стаття 771 ЦК України).

Разом з тим, несвоєчасно виконане зобов`язання є підставою для нарахування штрафу, в розумінні статей 549, 611 Цивільного кодексу України.

У даному випадку, у відповідача існував обов`язок протягом місяця з дати укладання договору оренди застрахувати об`єкт оренди на термін 1 рік з наступними щорічними продовженнями дії договору страхування протягом всього терміну дії договору оренди на користь орендодавця у страховій компанії.

Відповідач був вільний у виборі контрагента (страхувальника) для укладення такого договору оренди, тому укладення чи не укладення такого договор залежало виключно від суб`єктивної волі відповідача.

В той же час, як вбачається з матеріалів справи та не було спростовано відповідачем, ним не було протягом місяця з дати укладання договору оренди застраховано об`єкт оренди, що є порушенням умов договору оренди.

З урахуванням вказаного, оскільки відповідачем неналежним чином виконувались умови договору щодо здійснення страхування об`єкта оренди, суд першої інстанції дійшов вірного висновку про те, що позовні вимоги про стягнення штрафу у сумі 1 700,00 грн за неналежне виконання пп. е п. 4.2. Договору підлягають задоволенню.

Водночас, пунктом 4.2. договору передбачено обов`язки відповідача, зокрема, укласти з балансоутримувачем об`єкта оренди договір про відшкодування витрат балансоутримувача на утримання приміщень і прибудинкової території та надати орендодавцю копії відповідних документів, що засвідчують виконання зазначеного обов`язку, протягом 30 днів з моменту укладання цього договору.

Зі змісту договору не вбачається, яка особа є балансоутримувачем об`єкта оренди та з ким конкретно відповідач мав укласти відповідний договір.

Так, у матеріалах справи № 916/2460/23 також відсутні докази укладення відповідачем з балансоутримувачем об`єкта оренди договору про відшкодування витрат балансоутримувача на утримання приміщень і прибудинкової території.

Загальні умови виконання зобов`язання передбачено статтею 526 ЦК України, відповідно до якої зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Виконання зобов`язань, реалізація, зміна та припинення певних прав у договірному зобов`язанні можуть бути зумовлені вчиненням або утриманням від вчинення однією із сторін у зобов`язанні певних дій чи настанням інших обставин, передбачених договором, у тому числі обставин, які повністю залежать від волі однієї із сторін.

Згідно з ч. 1 ст. 511 ЦК України зобов`язання не створює обов`язку для третьої особи. У випадках, встановлених договором, зобов`язання може породжувати для третьої особи права щодо боржника та (або) кредитора.

Так, виконання покладеного договором на відповідача обов`язку укладення з балансоутримувачем об`єкта оренди договору про відшкодування витрат балансоутримувача на утримання приміщень і прибудинкової території не залежало від волі самого лише відповідача, а укладений між позивачем та відповідачем договір не породжує для такої третьої особи жодних обов`язків.

Таким чином, з урахуванням покладення договором на відповідача обов`язку, виконання якого залежало від волі третьої особи, яка є балансоутримувачем об`єкта оренди, проте з матеріалів справи встановити її неможливо, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про відсутність правових підстав для задоволення позовної вимоги про стягнення з відповідача 1700,00 грн штрафу за таке порушення.

Колегія суддів вважає безпідставним посилання апелянта на те, що позивач під час дії договору оренди не надсилав жодної претензії на адресу відповідача, не скористався своїм правом вимагати дострокового припинення договору, а також не звертався до суду понад п`ять років, що свідчить про недобросовісність поведінки позивача, адже не звернення позивача із претензіями жодними чином не припиняє обов`язки відповідача щодо належного виконання умов договору оренди, зокрема, щодо сплати орендної плати, повернення предмету оренди, його страхування. Крім того, як вірно зазначив сам відповідач, вимога про дострокове припинення договору оренди є саме правом позивача, а не його обов`язком, тому не звернення з такою вимогою жодним чином не свідчить про недобросовісність позивача та не може обмежувати його право на захист порушених прав та інтересів.

Колегія суддів також вважає безпідставним посилання апелянта на те, що ним було звільнено спірні приміщення, а отже відсутній предмет спору в частині вимог про виселення, з огляду на наступне.

Статтею 785 ЦК України передбачено, що у разі припинення договору найму наймач зобов`язаний негайно повернути наймодавцеві річ у стані, в якому вона була одержана, з урахуванням нормального зносу, або у стані, який було обумовлено в договорі.

У відповідності до ч.2 ст.795 ЦК України, повернення наймачем предмета договору найму оформляється відповідним документом (актом), який підписується сторонами договору.

У даному випадку, в матеріалах справи відсутній акт приймання-передачі, відповідно до якого відповідач повертав позивачу предмет оренди, тому такий предмет оренди досі знаходиться у користуванні відповідача. Посилання останнього на те, що він передав предмет оренди третім особам жодним чином не спростовує того, що він не повернув предмет оренди власнику такого майна.

Безпідставним також є посилання відповідача про те, що договір оренди приміщення закінчив дію 26.05.2021, отже нарахування пені можливе до 26.06.2022, адже в в позовній заяві і в рішенні суду мова про пеню, як неустойку за прострочення платежів, не йдеться, вимогами Департаменту є стягнення неустойки за період 27.05.2021 по 30.04.2023, що є санкцією за несвоєчасне повернення Об`єкта оренди та передбачено ч. 2 ст. 785 ЦК України. Така неустойка стягується з весь час безпідставного користування майном.

Колегія суддів не приймає до уваги посилання апелянта на те, що суд першої інстанції за одне порушення двічі притягнув відповідача до юридичної відповідальності, адже штраф було накладено за неналежне виконання обов`язку щодо страхування предмету оренди, тоді як неустойку було стягнуто за неповернення майна з оренди після припинення дії договору найму.

Щодо заяви апелянта про застосування до вимог зі стягнення неустойки наслідків спливу строку позовної давності, колегія суддів зазначає наступне.

Позовна давність, тобто строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу, згідно зі статтею 257 ЦК України встановлюється тривалістю у три роки.

Водночас застосувати її суд може лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення (ст. 267 ЦК України).

Тому, за змістом загальних норм права, заява про застосування позовної давності може бути розглянута, якщо вона подана під час розгляду справи в суді першої інстанції.

Відповідно до матеріалів справи, Відповідачем не було подано вказаної заяви у суді першої інстанції.

Крім того, право на звернення з вимогами про стягнення неустойки у позивача виникло тільки після 26.05.2021, тобто після закінченням строку дії договору оренди та неповернення предмету оренди.

За змістом положень п. 12 розділу «Прикінцеві та перехідні положення» ЦК України під час дії карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України з метою запобігання поширенню коронавірусної хвороби (COVID-19), строки, визначені, серед іншого, статтями 257, 258 цього Кодексу, продовжуються на строк дії такого карантину, а також п. 19 розділу «Прикінцеві та перехідні положення» ЦК України у період дії воєнного стану в Україні, введеного Указом Президента України «Про введення воєнного стану в Україні» від 24 лютого 2022 року № 64/2022, затвердженим Законом України «Про затвердження Указу Президента України «Про введення воєнного стану в Україні» від 24 лютого 2022 року № 2102-IX, перебіг позовної давності, визначений цим Кодексом, зупиняється на строк дії такого стану.

Постановою Кабінету міністрів України №651 від 27.06.2023 відмінено з 24 години 00 хвилин 30 червня 2023 р. на всій території України карантин, встановлений з метою запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2.

Разом з тим, Указом Президента України від 01 травня 2023 року № 254/2023 «Про продовження строку дії воєнного стану в Україні», який затверджено Верховною Радою України, продовжено строк дії воєнного стану в Україні з 05 години 30 хвилин 20 травня 2023 року строком на 90 діб, тобто до 18 серпня 2023 року.

Департамент комунальної власності Одеської міської ради звернувся до Господарського суду Одеської області з позовною заявою до Фізичної особи-підприємця Колеснікова В`ячеслава Вікторовича 08.06.2023.

Тому посилання апелянта на сплив позовної давності є безпідставними.

Інші доводи апеляційної скарги також жодним чином не спростовують висновків, до яких дійшла колегія суддів та не доводять неправильність чи незаконність рішення, прийнятого судом першої інстанції.

Згідно зі статтею 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод та практику Європейського суду з прав людини як джерело права.

Відповідно до рішення Європейського суду з прав людини від 10.02.2010 у справі "Серявін та інші проти України" Суд повторює, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча п.1 ст.6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (див. рішення у справі "Руїс Торіха проти Іспанії" від 09.12.1994р., серія A, №303-A, п.29).

Названий Суд зазначив, що, хоча пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, це не може розумітись як вимога детально відповідати на кожен довід (рішення Європейського суду з прав людини у справі "Трофимчук проти України").

Висновки апеляційного господарського суду.

Згідно статті 276 ГПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Будь-яких підстав для скасування рішення Господарського суду Одеської області від 31.08.2023 по справі №916/2460/23 за результатами його апеляційного перегляду, колегією суддів не встановлено.

За вказаних обставин оскаржуване рішення Господарського суду Одеської області від 31.08.2023 по справі №916/2460/23 підлягає залишенню без змін, а апеляційна скарга залишенню без задоволення із віднесенням витрат на оплату судового збору за подачу апеляційної скарги на апелянта.

Керуючись статтями 269-271, 276, 281-284 Господарського процесуального кодексу України, Південно-західний апеляційний господарський суд, -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Фізичної особи-підприємця Колеснікова В`ячеслава Вікторовича на рішення Господарського суду Одеської області від 31.08.2023 по справі №916/2460/23 залишити без задоволення.

Рішення Господарського суду Одеської області від 31.08.2023 по справі №916/2460/23 залишити без змін.

Витрати зі сплати судового збору за подачу апеляційної скарги покласти на апелянта.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена у касаційному порядку до Верховного Суду у випадках і строки, передбачені ст.ст. 287, 288 ГПК України.

Повний текст постанови складено та підписано 26.03.2024.

Головуючий К.В. Богатир

Судді: О.Ю. Аленін

С.В. Таран