ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ПОЛТАВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

21.03.2024 Справа № 917/36/24

Господарський суд Полтавської області у складі судді Тимощенко О.М., при секретарі судового засіданні Михатило А. В., розглянувши справу № 917/36/24

за позовною заявою Акціонерного товариства "Укргазвидобування" в особі філії "УГВ-Сервіс", вул. Грабчака, 4 А, м. Полтава, 36021, адреса для листування: вул. Р. Кириченко, 11 А, м. Полтава, 36039

до відповідача Товариства з обмеженою відповідальністю "Дилерська компанія "Полтава - Автосвіт", вул. Європейська, 148, м. Полтава, 36008

про стягнення грошових коштів у розмірі 308 680,00 грн

Без виклику учасників справи

ВСТАНОВИВ:

На розгляді Господарського суду Полтавської області перебуває справа за позовом Акціонерного товариства "Укргазвидобування" в особі філії "УГВ-Сервіс" до відповідача Товариства з обмеженою відповідальністю "Дилерська компанія "Полтава - Автосвіт" про стягнення заборгованості у розмірі 308 680,00 грн за договором поставки № УГВС 24/25-22 від 01.02.2022 року, з яких: 222 230,00 грн - пеня, 86 450,00 грн - штраф.

Обґрунтовуючи позовні вимоги позивач посилається на неналежне виконання відповідачем договірних зобов`язань по Договору поставки №УГВС 24/25-22 від 01.02.2022 року.

Ухвалою від 09.01.2024 року судом прийнято позовну заяву до розгляду і відкрито провадження у справі. Ухвалено здійснювати розгляд справи за правилами спрощеного позовного провадження без виклику сторін (без проведення судового засідання). Встановлено позивачу строк для надання до суду доказу сплати судового збору у розмірі 0,20 грн (п. 2 ч.1 ст. 164 ГПК України) - 5 днів з моменту отримання цієї ухвали. Встановлено відповідачу строки: для подання заяви із запереченнями щодо розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження - 5 днів з дня отримання цієї ухвали; для подання відзиву на позов, оформленого з урахуванням вимог ст. 165 ГПК України - протягом 15 днів з дня отримання ухвали; після отримання від позивача відповіді на відзив подати до суду заперечення в строк 5 днів з дня отримання такої відповіді від позивача з урахуванням вимог ст.ст. 167,184 ГПК України.

18.01.2024 року до суду від позивача надійшла заява про усунення недоліків (вх. № 711), додатком до якої було додано оригінал квитанції до платіжної інструкції №68263052 від 11.01.2024 року на суму 0,20 грн (а. с. 53,54, 56).

25.01.2024 року до суду від відповідача надійшло клопотання про ознайомлення з матеріалами справи (вх. № 1051).

29.01.2024 року до суду через систему "Електронний суд" від відповідача надійшов відзив на позовну заяву (з додатками) (вх. № 1127, а. с. 70 - 74).

При заперечення позовних вимог відповідач зазначив:

- договір було укладено напередодні початку широкомасштабної збройної агресії Російської Федерації проти держави Україна, що мало наслідком втому числі суттєві порушення, а часто припинення бізнесових зв`язків в ланцюгах постачання товарів (послуг) через вкрай високі ризики для суб`єктів господарювання втрати майна (активів) або його пошкодження та пряму високу загрозу життю та здоров`ю для своїх співробітників;

- на момент настання строку поставки товару за договором дію правового воєнного стану було продовжено на 90 (дев`яносто) діб згідно з Указом Президента України «Про продовження строку дії воєнного стану в Україні» №573/2022 від 12.08.2022р.;

- відповідач направив на адресу покупця лист №61 від 22.08.2022 р. щодо неможливості виконання зобов`язань за договором у визначені строки, проте філія «УГВ-Сервіс» відхилила факт настання форс-мажорних обставин (обставин непереборної сили) через невідповідність п. 8.2, 8.3 договору;

- форма та зміст документів про настання форс-мажорних обставин (обставин непереборної сили) умовами договору не визначено;

- філії «УГВ-Сервіс» в особі уповноважених посадових осіб відомо, що постачальник не є ні виробником товару (транспортного засобу, який є предметом закупівлі за договором), ні їх імпортером, а лише є офіційним дилером, тобто здійснює продаж та обслуговування продукції «FORD» згідно з дилерським договором про продаж та обслуговування №099F від 01.01.2022р., який укладено з товариством з обмеженою відповідальністю «Віннер Імпортс Україна ЛТД»;

- ТОВ «Віннер Імпортс Україна ЛТД» повідомляло, що в разі зміни обставин (тобто, припинення війни та скасування правого режиму воєнного стану) ним будуть надані роз`яснення щодо можливостей та термінів поставки продукції;

- ТОВ «Віннер Імпортс Україна ЛТД», як єдиний офіційний імпортер листом №205 від 02.12.2022р. підтвердив відмову виробника - «Форд Мотор Компані» здійснювати поставу автомобілів на територію України у зв`язку з вищевикладеними обставинами;

- позивачем не доведено, що внаслідок умисного невиконання постачальником умов договору, мали місце негативні події, що виражалися у неможливості виконання господарських процесів або інших дій, наслідком чого стали прямі матеріальні (фінансові) збитки (втрати), тощо.

Також відповідач просив поновити пропущений строк на подання відзиву.

Ухвалою від 30.01.2024 року суд задовольнив клопотання представника відповідача про поновлення пропущеного строку для подання відзиву на позовну заяву (з додатками), поновив відповідачу строк для подання вказаного відзиву.

08.02.2024 року до суду від позивача надійшла відповідь на відзив на позовну заяву (вх. №1726, а. с. 126-133), в якій зазначено:

- відповідач зазначає, що 22.08.2022 року ним було надіслано лист №61 про настання форс-мажорних обставин, але не надано жодного підтверджуючого документу про сам факт відправки;

- із моменту повномасштабної військової агресії (24.02.2022 року) по дату направлення повідомлення про форс-мажорні обставини (22.08.2022 року) пройшло 180 календарних днів. Вказане порушує вимогу п. 8.2 договору;

- загальний лист ТПП від 28.02.2022 року №2024/02.0-7.1 є лише загальним листом ТПП та не є сертифікатом/довідкою/висновком/підтвердженням форс-мажорних обставин у розумінні положень ЗУ "Про торгово - промислові палати в Україні" та Регламенту засвідчення Торгово - промисловою палатою України та регіональними Торгово - промисловими палатами форс - мажорних обставин, який затверджений рішенням президії ТПП України від 15.07.2014 року №40(3);

- договір не містить жодного положення/пункту де зазначено що ТОВ ДК "Полтава-Автосівт" є лише посередником у договорі, та не є його фактичним виконавцем;

- предметом судового розгляду є стягнення штрафних санкцій за невиконання взятих на себе відповідачем договірних зобов`язань, які не вимагають наявності обов`язкових збитків у позивача, але і при цьому позивач повідомляє про виникнення збитків, зумовлених порушенням ТОВ ДК "Полтава - Автосвіт" умов договору.

09.02.2024 року до суду від відповідача через систему "Електронний суд" надішли заперечення на відповідь на відзив (вх. № 1782, а. с. 141 - 143), де зазначено:

- відповідач може набути права власності на транспортні засоби виключно уразі їх ввезення на територію України ТОВ «Віннер Імпортс Україна ЛТД» - єдиним офіційним імпортером на території нашої держави продукції від виробника - компанії «Форд Мотор Компані» (США), після чого з боку ТОВ ДК «Полтава-Автосвіт» відбувається оплата та реєстрація транспортних засобів як об`єкта права приватної власності у встановленому чинним законодавством порядку;

- відповідач неодноразово звертався до імпортера з приводу того, коли відбудуться поставки автомобілів на територію України, намагаючись виконати зобов`язання за договором у встановлений його сторонами строк, проте ТОВ «Віннер Імпортс Україна ЛТД» повідомляло, що не отримало від компанії-виробника транспортних засобів через продовження широкомасштабних бойових дій на території України та наявні у зв`язку з цим очевидні ризики.

- позивачем було додано в якості додатку до позовної заяви по даній справі копію листа ТОВ ДК «Полтава- Автосвіт» №61 від 22.08.2022 р. щодо неможливості виконання зобов`язань за договором у визначені строки. Тому зауваження, яке міститься у відповіді на відзив, що позивач не отримував вищевказаного листа, оскільки відсутні докази його відправлення засобами поштового зв`язку, не витримує жодної критики.

Також відповідач просив зменшити розмір неустойки до фіксованої суми у вигляді штрафу, що становить 7% від вартості непоставленого товару, посилаючись на те, що позивачу не було завдано жодних матеріальних збитків або втрат внаслідок невиконання умов договору (що було спричинено виключно обставинами непереборної сили), а також на те, що значна кількість договірних зобов`язань у 2022-2023 роках не була виконана відповідачем з причин, що викладені вище, і в цілому на протязі останніх двох років суттєво зменшилась бізнесова активність суб`єктів господарювання, що в свою чергу мало безпосередній вплив на майновий стан підприємства. Загальна сума неустойки, що на даний момент стягується позивачем відповідно до відкритих Господарським судом Полтавської області проваджень (справи №917/34/24, №917/35/24, №917/36/24) становить 1 883 680 грн. без врахування судових витрат, що є неспівмірною і необґрунтованою у порівнянні з наслідками невиконання договорів поставки, які були розірвані з ініціативи позивача.

У разі неявки всіх учасників справи у судове засідання, яким завершується розгляд справи, розгляду справи без повідомлення (виклику) учасників справи суд підписує рішення без його проголошення (ч. 4 ст. 240 ГПК України).

Датою ухвалення рішення є дата його проголошення (незалежно від того, яке рішення проголошено - повне чи скорочене). Датою ухвалення рішення, ухваленого за відсутності учасників справи, є дата складення повного судового рішення (ч. 5 ст. 240 ГПК України).

Відповідно до ч. 2 ст. 233 ГПК України дане рішення прийнято, складено та підписано в нарадчій кімнаті.

Розглянувши подані документи і матеріали, з`ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, оцінивши подані докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, господарський суд встановив наступне.

01.02.2022 року між Акціонерним товариством "Укргазвидобування" в особі головного інженера Філії "УГВ - Сервіс" Ступки О. В. та Товариством з обмеженою відповідальністю "Дилерська Компанія "Полтава-Автосвіт" (далі - відповідач, постачальник) укладено договір поставки за №УГВС 24/25-22 (далі - договір, а. с. 9 - 14).

Відповідно до пункту 1.1 договору постачальник зобов`язується поставити покупцеві товар, зазначений в специфікації/-ях, що додається/-ються до договору і є його невід`ємною/-ими частиною/-ами, а покупець - прийняти і оплатити такий товар.

Пунктом 1.3 договору передбачено, що товар, який є предметом договору належить йому на праві власності або іншому речовому праві, що надає йому право розпоряджатися товаром, є новим і не був у використанні, не перебуває під забороною відчуження, арештом, не є предметом застави та іншим засобом забезпечення виконання зобов`язань перед будь-якими фізичними або юридичними особами, державними органами і державою, а також не є предметом будь - якого іншого обтяження чи обмеження, передбаченого чинним законодавством України.

Строк поставки, умови та місце поставки товару, інформація про вантажовідправників і вантажоотримувачів вказується в специфікації/-ях та графіку поставки до цього договору (п. 5.1 договору).

Підпунктом 6.3.1 пункту 6.3 договору передбачено, що постачальник зобов`язаний забезпечити поставку товару у строки, встановлені цим договором.

Сторонами було підписано та скріплено печатками додаток №1 до договору - специфікацію №1 від 01.02.2022 року (далі - специфікація, а. с. 15).

Пунктом 3 специфікації передбачено, що строк поставки товару: впродовж 180 календарних днів з дати укладання даного договору (відповідно до Графіка поставки), але не пізніше 31.10.2022 р. Дострокова поставка дозволяється.

Пунктом 7.1 договору передбачено, що у разі невиконання або неналежного виконання своїх зобов`язань за договором сторони несуть відповідальність, передбачену законодавством України та цим договором.

Сторони пунктом 7.9 договору встановили, що у разі невиконання постачальником взятих на себе зобов`язань з поставки товару у строки, зазначені у Графіку поставки товару до даного договору, останній сплачує покупцю пеню у розмірі 0,1% від вартості із урахуванням ПДВ непоставленого або несвоєчасно поставленого товару за кожен день прострочення, а за прострочення понад тридцять днів додатково сплачує штраф у розмірі 7% від вартості із врахуванням ПДВ непоставленого або несвоєчасно поставленого Товару.

Таким чином, позивач і відповідач при укладанні договору вступили у договірні відносини на певних умовах, які відповідно до ст.629 ПК України є обов`язковими для виконання, та передбачили відповідальність за прострочення поставки товару у вигляді штрафу та пені, що в свою чергу повністю відповідає вимогам чинного законодавства.

Відповідач взяв на себе зобов`язання поставити товар на суму 1 234 999,99 грн. до 31.10.2022 року, але товар у визначені договором строки, так і не був поставлений відповідачем, що є підставою для застосування пункту 7.9 договору поставки.

Враховуючи, що відповідач свої договірні зобов`язання в частині дотримання строків поставки товару не виконав, на підставі п.7.9 договору позивачем станом на 29.04.2023 року нараховано відповідачу пеню в розмірі 222 230,00 грн та штраф у розмірі 86 450,00 грн.

Щодо одночасного нарахування пені та штрафу позивач зазначає, що сторонами договору була досягнута домовленість та укладено договір поставки, в якому, зокрема, передбачена умова відповідальності постачальника за невиконання або неналежне виконання своїх зобов`язань за договором.

За нормами Господарського та Цивільного кодексів України, у разі порушення зобов`язання, учасники господарських відносин несуть господарсько-правову відповідальність шляхом застосування до правопорушника господарської санкції на підставі і в порядку передбаченому законодавством.

Чинне законодавство не встановлює для учасників господарських відносин обмежень передбачати в договорі одночасно пені та штрафу, що узгоджується із свободою договору, встановленою ст.627 Цивільного кодексу України, на підставі якої сторони є вільними в укладанні договору, виборі контрагента та визначені умов договору.

З метою досудового врегулювання спору позивач направляв на адресу відповідача претензію №331-060125-01 від 15.03.2023 (а. с. 23), що підтверджується описом вкладення у цінний лист від 15.03.2023 року та поштовою накладною №381 від 15.03.2023 року (а. с, 24). Відповідь на вказану претензію позивачем не отримана.

Також, 26.06.2023 року позивач направив на адресу відповідача повідомлення про відмову (розірвання) від договору №УГВС 24/25-22 від 01.02.2022 року в односторонньому порядку. Посилаючись на п. 11.4 договору, позивач зазначив, що договір припиняє свою дію з дати направлення повідомлення про відмову від договору, яким вважається дата штемпеля про відправлення - 26.06.2023 року (відправлення підтверджується описом вкладення у цінний лист від 26.06.2023 року та поштова накладна №221 від 26.06.2023 року, а. с. 26).

Отже, за невиконання умов договору поставки №УГВС 24/25-22 від 01.02.2022 року позивачем нараховано відповідачу пеню за період з 01.11.2022 року по 29.04.2023 року в розмірі 222 230,00 грн та штраф у розмірі 86 450,00 грн. Розрахунок штрафних санкцій за прострочення поставки товару по договору поставки №УГВС 24/25-22 від 01.02.2022 року додається (а.с. 2).

При прийнятті рішення судом враховано наступне.

Згідно з п. 1 ч. 2 ст. 11 Цивільного кодексу України (надалі - ЦК України) підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є договори та інші правочини.

У відповідності до ст. 509 ЦК України зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від вчинення певної дії (негативне зобов`язання), а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку.

Дослідивши зміст укладеного між позивачем та відповідачем договору, суд дійшов висновку, що даний правочин за своєю правовою природою є договором поставки.

Відповідно до частини 1 статті 265 Господарського кодексу України (далі ГК) за договором поставки одна сторона - постачальник зобов`язується передати (поставити) у зумовлені строки (строк) другій стороні - покупцеві товар (товари), а покупець зобов`язується прийняти вказаний товар (товари) і сплатити за нього певну грошову суму.

Згідно з частиною 4 статті 265 ГК України сторони для визначення умов договорів поставки мають право використовувати відомі міжнародні звичаї, рекомендації, правила міжнародних органів та організацій, якщо це не заборонено прямо або у виключній формі цим Кодексом чи законами України.

Реалізація суб`єктами господарювання товарів негосподарюючим суб`єктам здійснюється за правилами про договори купівлі-продажу. До відносин поставки, не врегульованих цим Кодексом, застосовуються відповідні положення Цивільного кодексу України про договір купівлі-продажу (частина 6 статті 265 ГК України).

Частинами 1 та 2 статті 712 ЦК України визначено, що за договором поставки продавець (постачальник), який здійснює підприємницьку діяльність, зобов`язується передати у встановлений строк (строки) товар у власність покупця для використання його у підприємницькій діяльності або в інших цілях, не пов`язаних з особистим, сімейним, домашнім або іншим подібним використанням, а покупець зобов`язується прийняти товар і сплатити за нього певну грошову суму. До договору поставки застосовуються загальні положення про купівлю-продаж, якщо інше не встановлено договором, законом або не випливає з характеру відносин сторін.

Відповідно до ч.1 ст.173 ГК України господарським визнається зобов`язання, що виникає між суб`єктом господарювання та іншим учасником (учасниками) відносин у сфері господарювання з підстав, передбачених цим Кодексом, в силу якого один суб`єкт (зобов`язана сторона, у тому числі боржник) зобов`язаний вчинити певну дію господарського чи управлінсько-господарського характеру на користь іншого суб`єкта (виконати роботу, передати майно, сплатити гроші, надати інформацію тощо), або утриматися від певних дій, а інший суб`єкт (управнена сторона, у тому числі кредитор) має право вимагати від зобов`язаної сторони виконання її обов`язку.

Згідно ч. 1 ст. 174 ГК України господарські зобов`язання можуть виникати, зокрема, з господарського договору та інших угод, передбачених законом, а також з угод, не передбачених законом, але таких, які йому не суперечать.

Відповідно до ст.193 ГК України суб`єкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобов`язання належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобов`язання - відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться. Кожна сторона повинна вжити усіх заходів, необхідних для належного виконання нею зобов`язання, враховуючи інтереси другої сторони та забезпечення загальногосподарського інтересу. Порушення зобов`язань є підставою для застосування господарських санкцій, передбачених цим Кодексом, іншими законами або договором.

Зазначене також кореспондується зі статтями 525, 526 ЦК України відповідно до яких зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом.

Статтею 530 ЦК України встановлено, якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). Зобов`язання, строк (термін) виконання якого визначений вказівкою на подію, яка неминуче має настати, підлягає виконанню з настанням цієї події. Якщо строк (термін) виконання боржником обов`язку не встановлений або визначений моментом пред`явлення вимоги, кредитор має право вимагати його виконання у будь-який час. Боржник повинен виконати такий обов`язок у семиденний строк від дня пред`явлення вимоги, якщо обов`язок негайного виконання не випливає із договору або актів цивільного законодавства.

Згідно зі ст. 610 ЦК України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).

За загальним правилом, встановленим ст. 611 ЦК України, у разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом.

Відповідно до ст. 612 ЦК України боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом.

За приписами ст. 629 Цивільного кодексу України договір є обов`язковим для виконання сторонами.

Відповідач проти задоволення позову заперечує зазначаючи, що свою діяльність по продажу та обслуговуванню автомобілів, зокрема товару, зазначеного в договорі поставки №УГВС 24/25-22 від 01.02.2022 року він здійснює на підставі Дилерського договору про продаж та обслуговування 099/F від 01.01.2022 року, укладеного з ТОВ "Віннер Імпорте України, ЛТД".

Відповідач посилається на те, що 20.06.2022 року за вих. 129 на його адресу надійшов лист від ТОВ "Віннер Імпорте України, ЛТД", де вказано, що ТОВ "Віннер Імпорте України, ЛТД" є єдиним авторизованим імпортером та дистриб`ютером продукції "Форд Мотор Компанії" на території України та повідомлялось, що станом на теперішній час в Україні проходять активні військові дії та введено військовий стан, що унеможливлює поставку автомобілів на територію України через ризики їх пошкодження, та зазначалось про надання роз`яснень щодо термінів поставки, у разі зміни обставин.

Отже, відповідач проти задоволення позову заперечує посилаючись на те, що він не виконав свої зобов`язання по договору в результаті обставин надзвичайного характеру, яким вони не могли запобігти.

З такими аргументами відповідача не можна погодитися з огляду на наступне.

Так, частиною 1 статті 627 ЦК України сторони відповідно до ст.6 цього Кодексу є вільними в укладанні договору, виборі контрагента та визначені умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Згідно ч.1 ст.638 ЦК України договір є укладеним, якщо сторони досягли згоди з усіх істотних умов договору.

Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.

Отже, підписуючи договір поставки №УГВС 24/25-22 від 01.02.2022 року відповідач був ознайомлений з умовами договору та відповідно взяв на себе зобов`язання щодо його належного виконання.

Відповідно до частини 1 статті 617 ЦК України особа, яка порушила зобов`язання, звільняється від відповідальності за порушення зобов`язання, якщо вона доведе, що це порушення сталося внаслідок випадку або непереборної сили. Не вважається випадком, зокрема, недодержання своїх обов`язків контрагентом боржника, відсутністю на ринку товарів, потрібних для виконання зобов`язання, відсутністю у боржника необхідних коштів.

Вказана норма кореспондується зі статтею 218 ГК України. Згідно частини 2 статті 218 ГК України, учасник господарських відносин відповідає за невиконання або неналежне виконання господарського зобов`язання чи порушення правил здійснення господарської діяльності, якщо не доведе, що ним вжито усіх залежних від нього заходів для недопущення господарського правопорушення. У разі якщо інше не передбачено законом або договором, суб`єкт господарювання за порушення господарського зобов`язання несе господарсько-правову відповідальність, якщо не доведе, що належне виконання зобов`язання виявилося неможливим внаслідок дії непереборної сили, тобто надзвичайних і невідворотних обставин за даних умов здійснення господарської діяльності. Не вважаються такими обставинами, зокрема, порушення зобов`язань контрагентами правопорушника, відсутність на ринку потрібних для виконання зобов`язання товарів, відсутність у боржника необхідних коштів.

З урахуванням ст.617 ЦК України, статті 218 ГК України посилання відповідача на невиконання зобов`язань ТОВ "Віннер Імпорте Україна, ЛТД" перед ТОВ "Дилерська Компанія "Полтава-Автосвіт" не є підставою для звільнення його від відповідальності згідно пунктів 8.1, 8.2 Договору.

Крім того, умовами договору поставки №УГВС 24/25-22 від 01.02.2022 року сторони визначили порядок застосування обставин непереборної сили (форс-мажор) та підстави для звільнення від відповідальності за невиконання або неналежне виконання договірних зобов`язань.

Так, відповідно п.8.1 сторони звільняються від відповідальності за невиконання або неналежне виконання зобов`язань за цим договором у разі виникнення обставин непереборної сили, які не існували під час укладання договору та виникли поза волею сторін (аварія, катастрофа, стихійне лихо, епідемія, епізоотія, війна тощо).

Згідно п. 8.2 сторона, що не може виконувати зобов`язання за цим договором унаслідок дії обставин непереборної сили, повинна не пізніше ніж протягом 7 днів з моменту їх виникнення повідомити про це іншу сторону у письмовій формі.

Наслідком неповідомлення чи порушення строку повідомлення про обставини непереборної сили є втрата права такої сторони посилатися на дії обставин непереборної сили, як причину невиконання чи порушення строків виконання зобов`язань (п.8.2 договору).

Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного господарського суду в своїй постанові від 25.01.2022 по справі №9904/3886/21 зазначив, що форс-мажорні обставини не мають преюдиціальний (заздалегідь встановлений характер). При їх виникненні сторона, яка посилається на дію форс-мажорних обставин, повинна це довести. Сторона, яка посилається на конкретні обставини повинна довести те, що вони є форс-мажорними, в тому числі, саме для конкретного випадку. Виходячи з ознак форс-мажорних обставин, необхідно також довести їх надзвичайність та невідворотність.

Отже, в будь-якому разі сторона зобов`язання, яка його не виконує, повинна довести, що в кожному окремому випадку саме ці конкретні обставини мали непереборний характер саме для цієї конкретної особи.

При цьому, одне лише передбачене законом віднесення воєнного стану до форс- мажорних обставин не свідчить про існування форс-мажору у конкретних правовідносинах сторін, де така обставина може стати форс-мажорною лише у випадку, якщо особа доведе, що конкретний обмежувальний захід, запроваджений в рамках воєнного стану (надзвичайного стану, надзвичайної ситуації тощо), унеможливлює виконання взятих зобов`язань.

Лист Торгово-промислової палати від 28.02.2022 за №92024/02.0-7.1, на який посилається відповідач, не може бути доказом настання обставин форс-мажору саме для ТОВ "Дилерська Компанія "Полтава-Автосвіт".

Відповідно до ст.42 ГК України підприємництво - це самостійна, ініціативна, систематична, на власний ризик господарська діяльність, що здійснюється суб`єктами господарювання (підприємцями) з метою досягнення економічних і соціальних результатів та одержання прибутку.

Юридична особа здійснює свою господарську діяльність на власний ризик, тому погоджуючись поставити товар у строк до 31.10.2022 ТОВ "Дилерська Компанія "Полтава- Автосвіт" повинно було об`єктивно оцінити можливість виконання такого зобов`язання у вказані терміни.

Згідно з п.8.2 договору сторона, що не може виконувати зобов`язання за цим договором унаслідок дії обставин непереборної сили, повинна не пізніше ніж протягом 7 днів з моменту їх виникнення повідомити про це іншу сторону у письмовій формі.

Наслідком не повідомлення чи порушення строку повідомлення про обставини непереборної сили є втрата права такої сторони посилатися на дії обставин непереборної сили, як причину невиконання чи порушення строків виконання зобов`язання.

При цьому, відповідач тільки 22.08.2022 року за вих. №61 (а. с. 21) повідомив позивача про неможливість виконання своїх зобов`язань за договором, у зв`язку з настанням, за його думкою, обставин непереборної сили.

Верховний Суд в постанові від 31.08.2022 по справі №9910/15264/21 зробив акцент, що повідомлення про форс-мажор має бути направлено іншій стороні як найшвидше. Хоча й форс - мажорні обставини впливають, як правило, на одну сторону договору (виконавця), але вони мають негативні наслідки насамперед для іншої сторони договору, яка не отримує його належного виконання. Отже, своєчасне повідомлення іншої сторони про настання форс-мажорних обставин спрямоване на захист прав та інтересів іншої сторони договору, яка буде розуміти, що не отримає вчасно товар (роботи, послуги) та, можливо, зможе зменшити негативні наслідки форс-мажору.

Водночас неповідомлення або несвоєчасне повідомлення про форс-мажорні обставини позбавляє сторону, яка порушила цей обов`язок, права посилатися на ці обставини як на підставу звільнення від відповідальності, якщо це передбачено договором (втрата стороною права посилатися на форс-мажор).

ТОВ "Дилерська Компанія "Полтава-Автосвіт" повідомило позивача про настання таких обставин, як він сам зазначає 22.08.2022, тобто з порушенням строку визначеного п.8.2 договору.

При цьому, в якості доказу настання обставин непереборної сили, відповідач посилався на лист Торгово-промислової палати України від 28.02.2022 за №92024/02.0-7.1. Вказаний лист з урахуванням постанови Верховного Суду від 25.01.2022 по справі №9904/3886/21 та постанови Верховного Суду від 31.08.2022 по справі №910/15264/21 не є доказом настання обставин непереборної сили.

З огляду на вищевказані норми діючого законодавства твердження відповідача є необґрунтованими та безпідставними, судом до уваги не приймаються.

Перевіряючи розмір заявлених позивачем до стягнення пені та штрафу суд звертає увагу на наступне.

Перевірка правильності розрахунку пені та штрафу здійснена за допомогою програми Калькулятор підрахунку заборгованості та штрафних санкцій системи інформаційно-правового забезпечення "Ліга: закон".

За розрахунком суду пеня за період з 01.11.2022 р. по 29.04.2023 року (180 днів) складає 222 300,00 грн, тоді як позивач просить стягнути 222 230,00 грн.

Відповідно до частини 2 статті 237 Господарського процесуального кодексу України при ухваленні рішення суд не може виходити у рішенні за межі позовних вимог.

Враховуючи вказане, а також те, що позивачем розраховано та заявлено до стягнення у вказаному вище періоді пеню, розмір якої є менший ніж розрахований судом, суд, у відповідності до положень частини 2 статті 237 Господарського процесуального кодексу України, вважає, що саме такий їх розмір (222 230,00 грн) підлягає стягненню з відповідача.

Щодо клопотання відповідача про зменшення розміру неустойки до фіксованої суми у вигляді штрафу, що становить 7 % від вартості непоставленого товару, суд зазначається наступне.

Главою 24 Господарського кодексу України загальні засади відповідальності учасників господарських відносин врегульовано таким чином, що господарсько-правова відповідальність передбачена за правопорушення у сфері господарювання шляхом застосування до правопорушників господарських санкцій на підставах і в порядку, передбачених цим Кодексом, іншими законами та договором. Тож справедливість, добросовісність, розумність як загальні засади цивільного законодавства є застосовними у питаннях застосування господарсько-правової відповідальності.

За частиною 2 статті 216 Господарського кодексу України застосування господарських санкцій повинно гарантувати захист прав і законних інтересів громадян, організацій та держави, в тому числі відшкодування збитків учасникам господарських відносин, завданих внаслідок правопорушення, та забезпечувати правопорядок у сфері господарювання.

Господарсько-правова відповідальність базується на принципах, згідно з якими: потерпіла сторона має право на відшкодування збитків незалежно від того, чи є застереження про це в договорі.

За частинами 1, 2 статті 217 Господарського кодексу України господарськими санкціями визнаються заходи впливу на правопорушника у сфері господарювання, в результаті застосування яких для нього настають несприятливі економічні та/або правові наслідки. У сфері господарювання застосовуються такі види господарських санкцій: відшкодування збитків; штрафні санкції; оперативно-господарські санкції.

Господарські санкції, що встановлюються відповідно до договору чи закону за несвоєчасне виконання зобов`язання, спрямовані передусім на компенсацію кредитору майнових втрат, яких він зазнає внаслідок несвоєчасного здійснення з ним розрахунку з боку боржника. Такі санкції не можуть розглядатися кредитором як спосіб отримання доходів, що є більш вигідним порівняно з надходженнями від належно виконаних господарських зобов`язань.

Якщо відповідальність боржника перед кредитором за неналежне виконання обов`язку щодо своєчасного розрахунку чи поставки товару не обмежена жодними межами, а залежить виключно від встановлених договором процентів (штрафу, пені, річних відсотків), то за певних обставин обсяг відповідальності може бути нерозумним з огляду на його непропорційність наслідкам правопорушення. Він може бути несправедливим щодо боржника, а також щодо третіх осіб, оскільки майновий тягар відповідних виплат може унеможливити виконання боржником певних зобов`язань, зокрема з виплати заробітної плати своїм працівникам та іншим кредиторам, тобто цей тягар може бути невиправдано обтяжливим чи навіть непосильним. У таких випадках невизнання за судом права на зменшення розміру відповідальності може призводити до явно нерозумних і несправедливих наслідків. Тобто має бути дотриманий розумний баланс між інтересами боржника та кредитора.

Справедливість, добросовісність, розумність належать до загальних засад цивільного законодавства, передбачених статтею 3 Цивільного кодексу України, які обмежують свободу договору, встановлюючи певну межу поведінки учасників цивільно-правових відносин.

Ці загальні засади втілюються у конкретних нормах права та умовах договорів, регулюючи конкретні ситуації таким чином, коли кожен з учасників відносин зобов`язаний сумлінно здійснювати свої цивільні права та виконувати цивільні обов`язки, захищати власні права та інтереси, а також дбати про права та інтереси інших учасників, передбачати можливість завдання своїми діями (бездіяльністю) шкоди правам і інтересам інших осіб, закріпляти можливість адекватного захисту порушеного цивільного права або інтересу.

Зокрема, загальною ознакою цивільно-правової відповідальності є її компенсаторний характер. Заходи цивільно-правової відповідальності спрямовані не на покарання боржника, а на відновлення майнової сфери потерпілого від правопорушення.

З метою захисту інтересів постраждалої сторони законодавець може встановлювати правила, спрямовані на те, щоб така сторона не була позбавлена компенсації своїх майнових втрат. Такі правила мають на меті компенсацію постраждалій стороні за рахунок правопорушника у певному заздалегідь визначеному розмірі (встановленому законом або договором) майнових втрат у спрощеному порівняно зі стягненням збитків порядку, і ця спрощеність полягає в тому, що кредитор (постраждала сторона) не повинен доводити розмір його втрат, на відміну від доведення розміру збитків.

Наприклад, такими правилами є правила про неустойку, передбачені статтями 549-552 Цивільного кодексу України. Для того щоб неустойка не набула ознак каральної санкції, діє правило частини третьої статті 551 Цивільного кодексу України про те, що суд вправі зменшити розмір неустойки, якщо він є завеликим порівняно зі збитками, які розумно можна було б передбачити.

За змістом статті 233 Господарського кодексу України у разі якщо належні до сплати штрафні санкції надмірно великі порівняно із збитками кредитора, суд має право зменшити розмір санкцій. При цьому повинно бути взято до уваги: ступінь виконання зобов`язання боржником; майновий стан сторін, які беруть участь у зобов`язанні; не лише майнові, але й інші інтереси сторін, що заслуговують на увагу.

У той же час зменшення розміру заявленої до стягнення неустойки є правом суду, а за відсутності у законі переліку таких виняткових обставин, господарський суд, оцінивши надані сторонами докази та обставини справи у їх сукупності, на власний розсуд вирішує питання про наявність або відсутність у кожному конкретному випадку обставин, за яких можливе зменшення неустойки.

Аналогічна правова позиція викладена у постановах Верховного Суду від 10.09.2019 року в справі № 904/4685/18, від 21.11.2019 року в справі № 916/553/19.

Мотивуючи клопотання про зменшення розміру неустойки до фіксованої суми у вигляді штрафу, що становить 7% від вартості непоставленого товару, Товариство з обмеженою відповідальністю "Дилерська компанія "Полтава-Автостівт" вказувало на те, що причинами несвоєчасного виконання ним зобов`язань з поставки товару були обставини непереборної сили (форс-мажор), тоді як внаслідок такого прострочення позивачу не було завдано жодних збитків; також відповідач вчинив всі від нього залежні дії для уникнення порушення строків поставки товару. Також відповідач звертає увагу не те, що протягом останніх двох років суттєво зменшилась бізнесова активність суб`єктів господарювання, що мало безпосередній вплив на майновий стан підприємства, а загальна сума неустойки, що на даний момент стягується позивачем відповідно до відкритих Господарським судом Полтавської області проваджень (справи №917/34/24, 917/35/24, 917/36/24) становить 1 883 680 грн, що є неспівмірною та необґрунтованою у порівнянні з наслідками невиконання договорів поставки.

Суд не приймає до уваги посилання останнього на скрутне фінансове становище, адже скрутне фінансове становище не є винятковим випадком в розумінні ст. 233 Господарського кодексу України та не є підставою для зменшення неустойки, яка підлягає стягненню, та не є доказом винятковості такого випадку.

Ризик погіршення умов господарювання є нормальним явищем. Ризик - є однією із ознак підприємництва (згідно ст. 42 ГК України підприємництво - це самостійна, ініціативна, систематична, на власний ризик господарська діяльність, що здійснюється суб`єктами господарювання (підприємцями) з метою досягнення економічних і соціальних результатів та одержання прибутку). Більш того, принцип комерційного розрахунку та власного комерційного ризику є одним із принципів господарської діяльності (ст. 44 ГК України). Отже складнощі, які виникли у відповідача із виконанням спірного договору охоплюються його (відповідача) підприємницьким ризиком. Тому, у суду немає правових підстав перекладати комерційний ризик відповідача на позивача, шляхом звільнення позивача від виконання прийнятих на себе обов`язків за договором.

З приводу посилання відповідача на те, що позивачем не надано доказів про спричинення йому шкоди та понесення додаткових збитків/витрат суд зазначає, що Верховний Суд неодноразово наголошував на тому, що стягнення збитків є окремою грошовою вимогою і може не заявлятися кредитором, оскільки це вимагає доведення їх складу та розміру з боку кредитора, тоді як для стягнення штрафних санкцій кредитору потрібно довести лише факт прострочення, а заперечення вини покладається на боржника (постанови Верховного Суду від 31.03.2020 у справі №910/8698/19 та від 14.07.2021 у справі №916/878/20).

При цьому, на позивача у справі не покладається обов`язок з доведення (доказування) спричинення йому матеріальної або іншої шкоди внаслідок несвоєчасного виконання відповідачем своїх зобов`язань. Тобто, при стягненні неустойки шкода кредитору, завдана порушенням зобов`язання, презюмуються (її не треба доводити) і компенсується за рахунок неустойки (постанова Верховного Суду від 14.07.2021 у справі №916/878/20).

Аналогічна правова позиція викладена у постанові Верховного Суду від 01.02.2023 року в справі № 914/3203/21.

Відповідачем в порядку, визначеному процесуальним законом, не надано належних та допустимих доказів наявності істотних обставин, які є підставою для зменшення розміру нарахованих штрафних санкцій.

Посилання відповідача на несвоєчасне виконання ним зобов`язань з поставки товару внаслідок дії обставин непереборної сили були досліджені судом під час розгляду справи, за результатом чого судом було встановлено порушення відповідачем порядку і строків повідомлення позивача про настання, строк дії та припинення таких форс-мажорних обставин.

Більше того, задоволення клопотання відповідача про зменшення розміру заявлених позивачем до стягнення сум пені та штрафу до фіксованої суми у вигляді штрафу, що становить 7 % від вартості непоставленого товару, нівелює сам інститут штрафних санкцій, як відповідальності.

До того ж, розмір пені та штрафу, який підлягає стягненню з відповідача в даній справі, становить 308 680,00грн та складає 24,99% від вартості непоставленого товару. А отже, їх зменшення явно не відповідає передбаченим у пункті 6 статті 3, частині третій статті 509 та частинах першій, другій статті 627 ЦК України засадам справедливості, добросовісності, розумності як складовим елементам загального конституційного принципу верховенства права.

Таким чином, оцінюючи викладене в сукупності, приймаючи до уваги, що питання зменшення вищенаведених сум грошових коштів не є обов`язком суду, а його правом, і таке право підлягає застосуванню виключно у виняткових випадках, враховуючи заявлений до стягнення розмір пені та штрафу, суд дійшов висновку про відсутність підстав для задоволення клопотання Товариства з обмеженою відповідальністю "Дилерська компанія "Полтава-Автосвіт" щодо зменшення розміру нарахованих штрафних санкцій до фіксованої суми у вигляді штрафу, що становить 7% від вартості непоставленого товару.

Згідно з частиною 2 статті 13 Господарського процесуального кодексу України учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених цим Кодексом.

Вказані положення означають, що закон встановлює рівні можливості сторін і гарантує їм право на захист своїх інтересів. Принцип рівності учасників судового процесу перед законом і судом є важливим засобом захисту їх прав і законних інтересів, що унеможливлює будь-який тиск однієї сторони на іншу, ущемлення будь-чиїх процесуальних прав. Це дає змогу сторонам вчиняти передбачені законодавством процесуальні дії, реалізовувати надані їм законом права і виконувати покладені на них обов`язки.

Відповідно до частини 1 статті 13 Господарського процесуального кодексу України судочинство у господарських судах здійснюється на засадах змагальності сторін.

Принцип змагальності тісно пов`язаний з процесуальною рівністю сторін і забезпечує повноту фактичного й доказового матеріалу, наявність якого є важливою умовою з`ясування обставин справи. Відповідно до вказаного принципу, особи, зацікавлені в результаті справи, вправі відстоювати свою правоту у спорі шляхом подання доказів; участі в дослідженні доказів, наданих іншими особами шляхом висловлення своєї думки з усіх питань, що підлягають розгляду у судовому засіданні. Змагальність є різновидом активності зацікавленої особи (сторони).

Відповідно до ч.1 ст.73 ГПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Відповідно до ст. 74 ГПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи.

Статтею 76 ГПК України передбачено, що належними є докази, на підставі яких можна встановити обставини, які входять в предмет доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування.

Відповідно до ст.77 ГПК України, обставини, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

За приписами ч.1 ст.86 ГПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

При цьому, суд зазначає, що інші доводи учасників справи не спростовують встановлених судом обставин та не можуть впливати на законність судового рішення.

Європейський суд з прав людини у рішенні в справі "Серявін та інші проти України" вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях, зокрема, судів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожний аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною залежно від характеру рішення. Названий Суд зазначив, що, хоча пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, це не може розумітись як вимога детально відповідати на кожен довід (рішення Європейського суду з прав людини у справі "Трофимчук проти України").

Таким чином, як вбачається з матеріалів справи, відповідач не виконав належним чином свої зобов`язання перед позивачем з постачання товару в узгоджені сторонами строки, чим порушив умови укладеного з позивачем договору (п.1.1, п.6.3.1, п.7.9) та вищевказані приписи діючого законодавства.

За вказаних обставин позовні вимоги Акціонерного товариства "Укргазвидобування" в особі філії "УГВ-Сервіс" про стягнення з ТОВ "Дилерська Компанія "Полтава-Автосвіт" 308 680,00 грн, з яких: 222 230,00 грн пеня та 86 450,00 грн штраф за непоставку товару за договором є обґрунтованими та такими, що підлягають задоволенню.

У зв`язку із задоволенням позовних вимог у повному обсязі, у відповідності до приписів ст. 129 Господарського процесуального кодексу України витрати по сплаті судового збору покладаються на відповідача.

Керуючись ст.ст.126, 129, 232, 233, 237, 238, 240 Господарського процесуального кодексу України, суд, -

ВИРІШИВ:

1. Позов задовольнити повністю.

2. Стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю "Дилерська Компанія "Полтава-Автосвіт" (вул. Європейська, 148, м. Полтава, 36008, ) на користь Акціонерного товариства "Укргазвидобування" (вул. Кудрявська, 26/28, м. Київ, 04053, ) 222 230,00 грн пені, 86 450,00 грн штрафу та 4 630,20 витрат по сплаті судового збору.

Видати наказ після набрання рішенням законної сили.

Рішення складено та підписано 21.03.2024 року (після виходу судді з відпустки)

Рішення набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду. Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом двадцяти днів з дня складення повного судового рішення до Східного апеляційного господарського суду .

Суддя О. М. Тимощенко