ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ХАРКІВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
_______________________________________________________________________
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

18.03.2024м. ХарківСправа № 643/16460/17

Господарський суд Харківської області у складі:

судді Лавровой Л.С.

при секретарі судового засідання Ломакіній О. В.

розглянувши в порядку загального позовного провадження справу

за позовом ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 ; адреса для листування АДРЕСА_2 , ідентифікаційний код особи НОМЕР_1 )
до ОСОБА_2 ( АДРЕСА_3 , ідентифікаційний код особи НОМЕР_2 )
про стягнення безпідставно отриманих коштів та відсотків
за участю представників:

позивача Мірошник Р. С.

відповідача не з`явився

ВСТАНОВИВ:

Позивач звернувся до суду з позовом, в якому просив стягнути з відповідача на свою користь суму основного боргу у розмірі 195200 грн, збитки 8200,00 грн, проценти у розмірі 1371,75 грн та три відсотки річних у розмірі 304,83 грн.

Постановою Полтавського апеляційного суду від 29 серпня 2023 року апеляційну скаргу відповідача було частково задоволено, рішення Московського районного суду м. Харкова від 01 листопада 2021 року скасовано, провадження у справі закрито, роз`яснено позивачу право звернення з позовом до відповідного господарського суду.

Ухвалою Полтавського апеляційного суду від 03 жовтня 2023 року справу № 643/16460/17 передано на розгляд за встановленою юрисдикцією до Господарського суду Харківської області.

Ухвалою суду від 23.10.2023 подану позовну заяву було залишено без руху, відповідно до ст. 174 ГПК України надано позивачу час на усунення недоліків.

06.11.2023 до Господарського суду Харківської області надійшла заява (вх. № 30132) представника позивача про усунення недоліків позовної заяви.

Ухвалою суду від 07.11.2023 прийнято позовну заяву до розгляду в порядку загального позовного провадження, підготовче засідання по справі призначено на 04.12.2023 о 09:30, встановлено сторонам строк на подання заяв по суті справи. Підготовче засідання відкладалося з 04.12.2023 по 15.01.2024, з 15.01.2024 по 29.01.2024.

18.12.2023 за вх. 34723 до суду надійшов відзив на позовну заяву, в якому викладено заперечення проти позову. Також, відповідач просить суд визнати висновок експертів № 15394 від 29.01.2021 неповним та призначити додаткову судову експертизу.

26.01.2024 за вх. 2350 від позивача надійшла відповідь на відзив із запереченнями проти клопотання про призначення додаткової експертизи.

Ухвалою від 29.01.2024 було відмовлено в задоволенні клопотання відповідача про призначення додаткової експертизи по справі (вх. 34723 від 18.12.2023), закрито підготовче провадження та призначено розгляд справи по суті на 19.02.2024 р. о 10:45.

29.01.2024 за вх. 2525 від відповідача надійшло повторне клопотання про призначення додаткової експертизи, яке протокольною ухвалою 19.02.2024 було залишено судом без розгляду в зв`язку з тим, що аналогічне клопотання уже було розглянуто в підготовчому засіданні та повторне клопотання подано після закриття підготовчого засідання.

Засідання з розгляду справи по суті відкладалося з 19.02.2024 по 04.03.2024, з 04.03.2024 по 18.03.2024.

В судовому засіданні 18.03.2024 представник позивача підтримав заявлені позовні вимоги та просив суд задовольнити позов про стягнення з відповідача суму основного боргу у розмірі 195200 грн, збитки 8200,00 грн, проценти у розмірі 1371,75 грн та три відсотки річних у розмірі 304,83 грн.

Представник відповідача у призначене судове засідання не з`явився.

Ухвали суду, з повідомленням про дати судових засідань направлялися за адресою відповідача, однак не були вручені та поверталися за закінченням встановленого терміну зберігання, про що свідчить інформація відстежування за поштовими відправленнями АТ «Укрпошта» 844, 884, 020). Також, судом своєчасно публікувалися ухвали по справі в публічному Реєстрі судових рішень та Електронному суді.

Неявка у судове засідання будь-якого учасника справи за умови, що його належним чином повідомлено про дату, час і місце цього засідання, не перешкоджає розгляду справи по суті, крім випадків, визначених ст. 202 ГПК України.

Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 202 ГПК України якщо учасник справи або його представник були належним чином повідомлені про судове засідання, суд розглядає справу за відсутності такого учасника справи у разі неявки в судове засідання учасника справи (його представника) без поважних причин або без повідомлення причин неявки.

З огляду на викладене, суд вважає, що учасникам справи було створено належні умови для підготовки до розгляду справи, надання заяв по суті справи та доказів в обґрунтування своїх вимог або заперечень, тому є підстави для розгляду справи по суті.

Розглянувши матеріали справи, оцінивши надані докази та викладені доводи, судом встановлено наступне.

Звертаючись з даним позовом до суду, Позивач вказувала, що протягом 2015 року Позивач, ФОП Ляшенко Наталія Миколаївна та Відповідач, ОСОБА_2 , що також на той час перебував у статусі фізичної особи підприємця вели переговори щодо здійснення спільної господарської діяльності з метою отримання прибутку.

02.10.2015 не досягнувши згоди щодо істотних умов спільної діяльності Позивач передала ОСОБА_2 грошову суму у розмірі 70 000,00 грн., що підтверджується власноручно написаною Відповідачем Розпискою від 02.10.2015 р. Відповідно до змісту вказаної Розписки грошові кошти були прийняті Відповідачем в рахунок оплати за виготовлення та переробку одноразових простирадл CMC, але в дійсності згоди щодо будь-яких істотних умов спільної діяльності чи будь-якого іншого правочину, зокрема кількості, виду, розміру, кольору, фасону, строків виготовлення таких простирадл, тощо між Позивачем та Відповідачем досягнуто не було.

26.11.2015 Позивач, шляхом безготівкового перерахування грошових коштів на банківський Відповідача рахунок, надала останньому грошову суму у розмірі 125 200,00 грн, що підтверджується Платіжним дорученням № 1 від 26.11.2015 р. Проте будь-які зобов`язання Відповідача, пов`язані з перерахуванням останньому вказаних грошових коштів, не були чітко визначеними, Відповідачем не було надано Позивачеві на вказану грошову суму жодних товарів чи послуг, чи виконано будь-яких робіт.

Таким чином, як зазначає Позивач, покладаючись на чесність, добросовісність Відповідача, вона, допустивши можливість перерахування грошових коштів до моменту погодження всіх істотних умов правочину, пов`язаного з їх перерахуванням та розраховуючи на погодження таких істотних умов у майбутньому у період з 02.10.2015 р. по 26.11.2015 р. перерахувала Відповідачу грошову суму у загальному розмірі 195 200,00 грн. Однак, відповідач уникав погодження з Позивачем істотних умов будь-якого правочину, пов`язаного з перерахованими йому грошовими коштами, добровільно кошти не повернув, а в подальшому взагалі припинив свою діяльність як фізичної особи-підприємця (запис № 4140067 від 05.05.2017 р.). Правовідносини між Позивачем та Відповідачем у розрізі переданих грошових коштів не були урегульовані жодним правочином, згода, щодо істотних умов такого правочину не була досягнута, а відносини також не урегульовані жодною спеціальною нормою, зокрема, щодо будь-якого виду договору чи іншого правочину, тощо, а тому отримані Відповідачем грошові кошти у загальному розмірі 195 200,00 грн. слід вважати безпідставно набутими.

17 листопада 2017 року Позивачем на адресу Відповідача цінним листом з повідомленням про вручення було направлено Вимогу про сплату заборгованості у розмірі 195 200,00 грн від 17.11.2017 р. № 17/11, яку не було виконано Відповідачем.

Наводячи правове обґрунтування стягнення з відповідача нарахованих відсотків Позивач зазначала, що відповідно до ч. 2 ст. 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. Відповідно до ч. 2 ст. 1214 ЦК України у разі безпідставного одержання чи збереження грошей нараховуються проценти за користування ними (стаття 536 ЦК України). Згідно з положеннями ст. 536 цього ж Кодексу за користування чужими грошовими коштами боржник зобов`язаний сплачувати проценти, якщо інше не встановлено договором між фізичними особами. Розмір процентів за користування чужими коштами встановлюється договором, законом або іншим актом цивільного законодавства. Отже, статті 536 та 1214 ЦК України передбачають нарахування процентів за користування чужими грошовими коштами, набутими без достатньої правової підстави, однак їх розмір вказаними статтями чітко не визначено.

На думку позивачки, враховуючи викладене, а також положення імперативної норми ч. 2 ст. 1214 ЦК України та з урахуванням ч. 1 ст. 8 ЦК України розмір процентів за користування чужими грошовими коштами, набутими без достатньої правової підстави має бути обчислено з використанням аналогії закону, шляхом звернення саме до законодавчих актів, які регулюють відносини позики. Зокрема, згідно з ч. 1 ст. 1048 ЦК України якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України. З 27.10.2017 р. облікова ставка Національного банку України становить 13,5%.

Враховуючи викладене, Позивач просила суд стягнути з Відповідача основний борг у розмірі 195200 грн, а також здійснені на нього нарахування, а саме: проценти у розмірі 1371,75 грн та три відсотки річних у розмірі 304,83 грн.

Також, Позивач вказувала, що неповернення набутих без достатньої правової підстави грошових коштів змусило її звернутися за правовою допомогою до Міжнародної правової компанії BOND INTELLECT GROUP (Договір на надання юридичних послуг від 12.12.2017 р. № 12/12). Відповідно до якого МПК BIG взяла на себе обов`язок здійснювати представництво інтересів Позивача у суді у справі по стягненню заборгованості, що є предметом цього спору, а Позивач зобов`язалася протягам 5 днів з дня набрання рішенням у цій справі законної сили сплатити на користь МПК BIG винагороду у розмірі 8 200,00 грн, обов`язок якої Позивач кваліфікує як збитки, які також просить стягнути з Відповідача.

Заперечуючи проти заявлених позовних вимог Відповідач стверджував, що будучи фізичною особою-підприємцем (№ запису в ЄДРЮОФОП 2 140067 від 21.03.2012 року) в 2013 році придбав обладнання для виробництва одноразових простирадл з матеріалу CMC та уклав договір оренди з фізичною особою ОСОБА_3 на нежитлове приміщення, площею 53 кв.м. за адресою: АДРЕСА_4 . 01.10.2015 року між ФОП Лагутіним Михайлом Миколайовичем та ФОП Ляшенко Наталією Миколаївною було укладено Договір № 1 про спільну діяльність. 02.10.2015, на виконання п.3. Договору, ОСОБА_1 передала Відповідачу грошові кошти в розмірі 70 000 грн, а 26.11.2015 року на банківський рахунок перерахувала 125 200 гривень. Грошові кошти в сумі 195 000 гривень, що отримані від позивачки, були використані відповідно до п.5. Договору на: орендну плату та комунальні (експлуатаційні) послуги - загальна вартість яких складає 56 282,14 за вісімнадцять місяців суспільної діяльності з 01.10.2015 року по 05.05.2017; закупівлю сировини - сума закупівлі складає 221 000,00; податки - в розмірі 17 640.00 грн; амортизація та ремонт ТС - 9608,20 грн; витрати на ГСМ - 18000.00 грн. Загальна сума витрат за період сумісної діяльності складає 322 530, 14 грн. З яких доля позивачки, відповідно до п.3.2.2. Договору, складає 96 759 грн. Оскільки в 2016 році відбулося різке падіння курсу гривні, вартість сировини зросла відповідно до росту курсу долара, тому вартість продукції значно зросла, що потягло за собою втрату ринку збуту. Ступінь ризику бізнесу було передбачено п.6.1. Договору.

Також, Відповідач стверджував, що за час спільної діяльності з ОСОБА_1 їй було передано виготовленої продукції - на загальну суму 125 000,00 грн. Відносини між Позивачем та Відповідачем, які виникли на підставі Договору, та передбачені п.1. ч.2 ст.11 Цивільного Кодексу України, не можуть бути регульовані нормами глави 83 ЦК України, оскільки між сторонами існували договірні, а не кондиційні (позадоговірні) зобов`язання.

Позивач, в свою чергу, наголошував, що Відповідач робить передчасний висновок, що грошова сума була передана саме в межах відносин спільної діяльності. Не зважаючи на наявність на той момент статусу фізичних осіб-підприємців, між позивачем та відповідачем не було досягнуто жодної домовленості щодо конкретних зобов`язань, пов`язаних із переданою грошовою сумою, зокрема не було досягнуто будь-якої домовленості щодо виду, форми, кількості, строків виготовлення, кольору, інших параметрів одноразових простирадл, і такі умови не узгоджувалися. Грошова сума була поза межами будь-яких договірних відносин, відповідачем не було надано позивачеві на вказану грошову суму жодних товарів чи послуг, чи виконано будь-яких робіт, жодних посилань у розписці на будь-який договір, чи інший правочин, немає.

Договір, на який посилається відповідач був підписаний не 01.10.2015 р., а 01.11.2015 р., тобто після отримання відповідачем грошових коштів, а тому ствердження про те, що грошова сума у розмірі 70 000,00 грн. була передана у якості внеску у спільну діяльність на виконання договору є безпідставним. Також, позивач наголошував на відмінності дати на наданій відповідачем не засвідченій копії договору із датою, що вказана на оригінальному примірнику подібного договору у позивача. Позивач надавала відповідачу грошові кошти за розпискою поза межами відносин, встановлених підписаними з відповідачем документами, про що свідчить безпосередньо зміст розписки про отримання грошових коштів «в рахунок оплати за виготовлення та переробку одноразових простирадл СМС», а не у якості внеску у спільну діяльність, тощо.

Під час первісного розгляду справи Московським районним судом м. Харкова було призначено експертизу по справі, на вирішення якої поставлено наступні питання:

1. Чи виконаний підпис від імені ФОП Ляшенко Наталії Миколаївни у видатковій накладній від 22.01.2016р. № 22/01/16, саме тією особою, від імені якої він зазначений, чи іншою особою?

2. Чи виконаний підпис від імені ФОП Ляшенко Наталії Миколаївни у договорі від 01.10.2015р., саме тією особою, від імені якої він зазначений, чи іншою особою?

Згідно висновку експертів № 15394 за результатами проведення комісійної судово-почеркознавчої експертизи від 29.01.2021 в договорі про спільну діяльність № 1 від 01.10.2015, на зворотній стороні документа, в розділі «8. Підписи сторін», в графі «сторона2 ФОП Ляшенко Н.М.», в рядку «Підпис» та у видатковій накладній № 22/01/16 від 22.01.2016, в графі «Отримав ФОП Ляшенко Н.М.», в рядку «Підпис» - виконані не ОСОБА_1 .

В той же час, висновок експертів, на думку відповідача, неповний та останній заявляв, що його позбавили права поставити питання експертам, які він бажав заявити, а тому ним було заявлено клопотання про проведення додаткової експертизи.

Як вбачається з матеріалів справи, ухвалою Московського районного суду м. Харкова від 27.08.2020 року призначалася судово-почеркознавча експертиза. В матеріалах справи міститься висновок експертів за результатами проведення судово почеркознавчої експертизи від 29.01.2021 року № 15394. Відповідач, обґрунтовуючи необхідність призначення додаткової судово-почеркознавчої експертизи, посилається на те, що експертами, при проведенні експертизи, досліджено два документа «Договір про спільну діяльність» та «Видаткова накладна», натомість відповідачем було надано ще «Додаткову угоду» за підписом ОСОБА_1 . Окрім того, експертами не встановлений факт автентичності печатки ФОП Ляшенко Н.М. на поданих документах, що, на думку відповідача, має ознаки не повного та не об`єктивного дослідження наданих доказів по справі.

Згідно ст. 99 ГПК України суд за клопотанням учасника справи або з власної ініціативи призначає експертизу у справі за сукупності таких умов:

1) для з`ясування обставин, що мають значення для справи, необхідні спеціальні знання у сфері іншій, ніж право, без яких встановити відповідні обставини неможливо;

2) жодною стороною не наданий висновок експерта з цих самих питань або висновки експертів, надані сторонами, викликають обґрунтовані сумніви щодо їх правильності, або за клопотанням учасника справи, мотивованим неможливістю надати експертний висновок у строки, встановлені для подання доказів, з причин, визнаних судом поважними, зокрема через неможливість отримання необхідних для проведення експертизи матеріалів.

Відповідно до ст. 1 Закону України "Про судову експертизу" судова експертиза - це дослідження експертом на основі спеціальних знань матеріальних об`єктів, явищ і процесів, які містять інформацію про обставини справи, що перебуває у провадженні, зокрема, суду.

Згідно ч. 1 ст. 98 ГПК України висновок експерта - це докладний опис проведених експертом досліджень, зроблені у результаті них висновки та обґрунтовані відповіді на питання, поставлені експертові, складений у порядку, визначеному законодавством.

В рішенні Європейського суду з прав людини у справі "Дульський проти України" (Заява № 61679/00) від 01.06.2006 визначено, що експертиза, призначена судом, є одним із засобів встановлення або оцінки фактичних обставин справи і тому складає невід`ємну частину судової процедури.

Відповідно до ч. 2 ст. 99 ГПК України у разі необхідності суд може призначити декілька експертиз, додаткову чи повторну експертизу.

За положеннями ч. 1 ст. 107 ГПК України якщо висновок експерта є неповним або неясним, за клопотанням учасника справи або з власної ініціативи суд може призначити додаткову експертизу, яка доручається тому самому або іншому експерту (експертам).

Згідно з п. 1.2.13 Інструкції про призначення та проведення судових експертиз та експертних досліджень та Науково-методичних рекомендацій з питань підготовки та призначення судових експертиз та експертних досліджень, затвердженої Наказом Мін`юсту від 08.10.1998 року № 53/5, у відповідності до процесуального законодавства в України експертами виконуються первинні, додаткові, повторні, комісійні та комплексні експертизи.

Відповідно до п. 3.6 Інструкції про призначення та проведення судових експертиз та експертних досліджень: у разі призначення експертизи (залучення експерта) для проведення додаткової або повторної експертизи, крім матеріалів, зазначених у пункті 3.3 цього розділу, до експертної установи (експертові) надаються також висновки попередніх експертиз з усіма додатками (фотознімками, порівняльними зразками тощо), а також додаткові матеріали, що стосуються предмета експертизи, які були зібрані після надання первинного висновку.

У разі необхідності проведення додаткової або повторної експертизи у документі про призначення експертизи (залучення експерта) зазначаються мотиви та підстави для її призначення.

Однак, відповідач заявив клопотання про призначення додаткової судової почеркознавчої експертизи, хоча не навів істотних порушень процесуальних норм, які регламентують порядок призначення та проведення експертизи. З матеріалів справи вбачається, що відповідач не заперечував проти проведення експертизи (а.с.73), також знав перелік питань та обставин, які мають бути досліджені експертами, погодився з ними, інших питань, які мають бути досліджені, суду не навів. З ухвали про призначення експертизи та висновка експерта, вбачається, що на кожне поставлене судом для проведення експертизи питання експертом надано вичерпну відповідь, всі надані експерту об`єкти досліджено, а висновок викладений чітко, є повним та конкретним, що не допускає його неоднозначного тлумачення.

Також, відповідач вказував, що відповідно до статті 109 ГПК України суд не може керуватися тільки результатом висновку експертизи, оскільки висновок експерта у галузі права не є доказом, має допоміжний (консультативний) характер і не є обов`язковим для суду.

Однак, такі доводи відхиляються судом, оскільки ст. 109 ГПК України визначає оцінку судом висновку експерта у галузі права, а не загальний висновок, який є засобом доказування у відповідності до ч. 2 ст. 73 ГПК України та оцінюється судом на рівні з іншими доказами по справі.

Надаючи правову кваліфікацію викладеним обставинам, з урахуванням правових підстав позовних вимог і викладених сторонами доводів та заперечень, суд виходить з наступного.

Відповідно до положень частин 1, 2 ст. 11 ЦК України, цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки. Підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є договори та інші правочини.

Договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди (ч. 1, 2 ст. 638 ЦК України).

Згідно зі ст. 1130 ЦК України, за договором про спільну діяльність сторони (учасники) зобов`язуються спільно діяти без створення юридичної особи для досягнення певної мети, що не суперечить законові. Спільна діяльність може здійснюватися на основі об`єднання вкладів учасників (просте товариство) або без об`єднання вкладів учасників.

Відповідно до ч. 2 ст. 180 ГК України, господарський договір вважається укладеним, якщо між сторонами у передбачених законом порядку та формі досягнуто згоди щодо усіх його істотних умов. Істотними є умови, визнані такими за законом чи необхідні для договорів даного виду, а також умови, щодо яких на вимогу однієї із сторін повинна бути досягнута згода. При укладенні господарського договору сторони зобов`язані у будь-якому разі погодити предмет, ціну та строк дії договору (ч. 3 ст. 180 ГК України).

Дослідивши наявну в матеріалах справи розписку та платіжне доручення, за якими Відповідачу надавалися кошти, суд встановив, що вони не містять жодних посилань на існуючі між сторонами договірні відносини на момент передачі таких коштів, що в сукупності з відсутністю погодження чітко визначеної спільної діяльності, не дає можливості встановити призначення передачі зазначених коштів саме в предмет спільної господарської діяльності.

Враховуючи встановлені обставини отримання Відповідачем коштів у розмірі 195200,00 грн без визначення правової підстави, суд кваліфікує такі кошти як отримані суб`єктом господарювання без достатньої правової підстави.

Відповідно до статті 1212 ЦК особа, яка набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави (безпідставно набуте майно), зобов`язана повернути потерпілому це майно; особа зобов`язана повернути майно і тоді, коли підстава, на якій воно було набуте, згодом відпала.

На підтвердження повернення коштів відповідач посилався на видаткову накладну від 22.01.2016р. № 22/01/16 щодо передачі Позивачу виготовленої продукції на загальну суму 125 000,00 грн.

В той же час, згідно висновку експертів № 15394 за результатами проведення комісійної судово-почеркознавчої експертизи від 29.01.2021 в договорі про спільну діяльність № 1 від 01.10.2015, на зворотній стороні документа, в розділі «8. Підписи сторін», в графі «сторона2 ФОП Ляшенко Н.М.», в рядку «Підпис» та у видатковій накладній № 22/01/16 від 22.01.2016, в графі «Отримав ФОП Ляшенко Н.М.», в рядку «Підпис» - виконані не ОСОБА_1 .

Висновок експерта № 15394 відповідає вимогам, встановленим ст. 98 ГПК України, сторонами не було наведено обґрунтованих підстав для відхилення висновку експерта, тому суд оцінює його разом із іншими доказами за правилами, встановленими статтею 86 Господарського процесуального кодексу України.

Беручи до уваги зроблені експертом висновки щодо невідповідності підпису Позивача на видатковій накладній № 22/01/16 від 22.01.2016, в графі «Отримав ФОП Ляшенко Н.М.», суд не може брати до уваги як достовірний доказ видаткову накладну № 22/01/16 від 22.01.2016.

Інших доказів повернення Відповідачем отриманих від Позивача коштів до суду не було надано, у зв`язку з чим суд визнає обґрунтованими вимоги ОСОБА_1 щодо стягнення з відповідача безпідставно отриманих коштів у розмірі 195200,00 грн.

Згідно із частиною другою статті 1214 ЦК у разі безпідставного одержання чи збереження грошей нараховуються проценти за користування ними (стаття 536 цього Кодексу). Відповідно до статті 536 ЦК за користування чужими грошовими коштами боржник зобов`язаний сплачувати проценти, якщо інше не встановлено договором між фізичними особами; розмір процентів за користування чужими грошовими коштами встановлюється договором, законом або іншим актом цивільного законодавства.

Термін «користування чужими коштами» може використовуватися у двох значеннях. Перше - це одержання боржником (як правило, за плату) можливості правомірно не сплачувати кредитору борг протягом певного часу. Друге значення - прострочення грошового зобов`язання, коли боржник повинен сплатити гроші, але неправомірно не сплачує їх.

Відносини щодо сплати процентів за одержання боржником можливості правомірно не сплачувати кредитору борг протягом певного часу врегульовані законодавством. Зокрема, відповідно до частини першої статті 1048 ЦК позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом; розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором; якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України. Такі ж правила щодо сплати процентів застосовуються до кредитних відносин в силу частини другої статті 1054 ЦК та до відносин із комерційного кредиту в силу частини другої статті 1057 ЦК.

Тому, зокрема, якщо одна сторона має сплатити іншій певну суму грошових коштів, але сторони досягли згоди про відстрочення сплати такої суми, то розмір процентів, що підлягає сплаті боржником за період, на який надана відстрочка, визначається за правилами статті 1048 ЦК.

Наслідки прострочення грошового зобов`язання, коли боржник повинен сплатити грошові кошти, але неправомірно не сплачує їх, також врегульовані законодавством. У цьому разі відповідно до частини другої статті 625 ЦК боржник зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Таким чином, законодавством встановлені наслідки як надання можливості правомірно не сплачувати кредитору борг протягом певного часу, так і наслідки прострочення грошового зобов`язання, коли боржник повинен сплатити гроші, але неправомірно не сплачує їх.

Такі висновки були зроблені Великою Палатою Верховного Суду в постанові від 10 квітня 2018 року по справі № 910/10156/17.

Велика Палата Верховного суду зазначала, що у разі прострочення виконання зобов`язання, зокрема щодо повернення безпідставно одержаних чи збережених грошей, нараховуються 3 % річних від простроченої суми відповідно до частини 2 статті 625 ЦК.

Враховуючи зазначене, в даному випадку на безпідставно збережені коши підлягають нарахуванню відсотки відповідно до частини 2 статті 625 ЦК в розмірі 3 % річних, а не за ч. 1 ст. 1048 ЦК України, а тому суд задовольняє позовні вимоги Позивача про стягнення з Відповідача трьох відсотків річних у розмірі 304,83 грн та відмовляє в задоволенні вимог про стягнення процентів у розмірі 1371,75 грн.

Розглядаючи вимоги Позивача про стягнення з Відповідача 8200,00 грн витрат на правничу допомогу як завданих збитків, суд виходить з наступного.

Згідно ст. 22 ЦК України особа, якій завдано збитків у результаті порушення її цивільного права, має право на їх відшкодування.

Відповідно до ст. 224 ГК України учасник господарських відносин, який порушив господарське зобов`язання або установлені вимоги щодо здійснення господарської діяльності, повинен відшкодувати завдані цим збитки суб`єкту, права або законні інтереси якого порушено. Під збитками розуміються витрати, зроблені управненою стороною, втрата або пошкодження її майна, а також не одержані нею доходи, які управнена сторона одержала б у разі належного виконання зобов`язання або додержання правил здійснення господарської діяльності другою стороною.

До складу збитків, що підлягають відшкодуванню особою, яка допустила господарське правопорушення, включаються (ст. 225 частина 1):

- вартість втраченого, пошкодженого або знищеного майна, визначена відповідно до вимог законодавства;

- додаткові витрати (штрафні санкції, сплачені іншим суб`єктам, вартість додаткових робіт, додатково витрачених матеріалів тощо), понесені стороною, яка зазнала збитків внаслідок порушення зобов`язання другою стороною;

- неодержаний прибуток (втрачена вигода), на який сторона, яка зазнала збитків, мала право розраховувати у разі належного виконання зобов`язання другою стороною;

- матеріальна компенсація моральної шкоди у випадках, передбачених законом.

В той же час, понесені процесуальні витрати в господарському процесі не є збитками в розумінні статті 224 Господарського кодексу України та статті 22 ЦК України, останні не входять до складу ціни позову і не можуть стягуватися під виглядом збитків, натомість дані витрати за своєю правовою природою є витратами на професійну правничу допомогу, понесеними у зв`язку із реалізацією своїх процесуальних прав при розгляді певної справи у суді та розподіляються виключно за правилами, встановленими процесуальним законодавством.

Аналогічний правовий висновок викладено в постановах Верховного Суду від 16.11.2021 у справі № 915/1375/20 та від 01.12.2021 у справі № 915/1477/20, та від 31.05.2021 у справі № 910/6235/20, від 24.03.2021 у справі № 922/445/20 та від 01.06.2020 у справі № 910/12945/19, а також у постанові Великої Палати Верховного Суду від 17.06.2020 у справі № 598/1781/17.

Витрати, пов`язані з оплатою правової допомоги адвоката віднесено до судових витрат, вони відшкодовуються в порядку, передбаченому відповідним процесуальним законом; їх не можна визнати збитками чи шкодою у розумінні положень цивільного законодавства України й вони не можуть бути стягнуті за позовною вимогою в окремому провадженні.

Оскільки зміст позовних вимог встановлює Позивач і суд позбавлений можливості змінювати заявлені позовні вимоги, вимоги позивача по даній справі щодо стягнення з відповідача 8200,00 грн розглядаються судом саме як вимоги про стягнення збитків, а не про розподіл судових витрат на правову допомогу.

Таким чином, відшкодування витрат понесених Позивачем за надання правової (правничої) допомоги має вирішуватися в установленому процесуальним законом порядку розподілу судових витрат на правничу допомогу, який встановлює спосіб заявлення, доказування та розгляду таких вимог, а тому суд не вбачає підстав для задоволення позовних вимог Позивача про стягнення з Відповідача 8200,00 грн у якості збитків.

З огляду на встановлені обставини, суд дійшов висновку про часткове задоволення позовних вимог, а саме стягнення з Відповідача безпідставно збережених коштів у розмірі 195 200,00 грн та 3 % річних - 304,83 грн.

З урахуванням приписів ст. 129 Господарського процесуального кодексу України судові витрати по сплаті судового збору по даній справі покладаються на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Враховуючи викладене та керуючись статтями 6, 8, 19, 124, 129 Конституції України, статтями 1, 2, 5, 7, 11, 13, 14, 15, 73, 74, 80, 86, 129, 165, 238 Господарського процесуального кодексу України, суд

ВИРІШИВ:

Задовольнити частково позовні вимоги ОСОБА_1 .

Стягнути з ОСОБА_2 ( АДРЕСА_3 , ідентифікаційний код особи НОМЕР_2 ) на користь ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 ; адреса для листування АДРЕСА_2 , ідентифікаційний код особи НОМЕР_1 ) заборгованість в розмірі 195 200,00 грн, три відсотки річних - 304,83 грн та 2 932,57 грн судового збору.

В решті позовних - відмовити.

Видати наказ після набрання рішенням законної сили.

Рішення може бути оскаржене протягом двадцяти днів з дня складення його повного тексту. Рішення набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. Апеляційна скарга на рішення суду подається в строки та в порядку визначеному ст.ст. 256, 257 ГПК України з урахуванням п. 17.5 Перехідних положень ГПК України.

Повне рішення складено "21" березня 2024 р.

Суддя Л.С. Лаврова