ПІВНІЧНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"25" березня 2024 р. Справа №910/15699/23

Північний апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючого: Сітайло Л.Г.

суддів: Шапрана В.В.

Буравльова С.І.

розглянувши в порядку спрощеного позовного провадження (без повідомлення учасників справи) апеляційну скаргу Міністерства аграрної політики та продовольства України

на рішення Господарського суду міста Києва від 19.12.2023

у справі №910/15699/23 (суддя Павленко Є.В.)

за позовом Київського міського центру зайнятості

до Міністерства аграрної політики та продовольства України

про стягнення 158 985,61 грн,

ВСТАНОВИВ:

Короткий зміст позовних вимог

Київський міський центр зайнятості (далі - Центр) звернувся до Господарського суду міста Києва з позовом про стягнення з Міністерства аграрної політики та продовольства України (далі - Міністерство) заборгованості у розмірі 158 985,61 грн.

Позовні вимоги обґрунтовано тим, що позивачем виплачено громадянину ОСОБА_1 158 985,61 грн допомоги по безробіттю, яка підлягає відшкодуванню відповідачем на підставі частини 4 статті 35 Закону України "Про загальнообов`язкове державне соціальне страхування на випадок безробіття" (далі - Закон) як сума виплаченого забезпечення та вартість наданих соціальних послуг безробітному, у зв`язку з поновленням його на роботі за рішенням суду.

Короткий зміст рішення місцевого господарського суду та мотиви його ухвалення

Рішенням Господарського суду міста Києва від 19.12.2023 у справі №910/15699/23 позов задоволено.

Стягнуто з Міністерства на користь Центру 158 985,61 грн допомоги по безробіттю, виплаченої ОСОБА_1 та 2 684,00 грн судового збору.

Ухвалюючи вказане рішення суд першої інстанції, виходив з того, що заявлена до стягнення сума заборгованості, яка складає 158 985,61 грн, підтверджена належними доказами, наявними в матеріалах справи, і Міністерство на момент прийняття рішення не надало доказів, які свідчать про погашення вказаної заборгованості перед позивачем, у зв`язку з чим позов підлягає задоволенню.

Короткий зміст вимог апеляційної скарги та узагальнення її доводів

Не погоджуючись з рішенням місцевого господарського суду, Міністерство звернулося до апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою, в якій просить скасувати рішення Господарського суду міста Києва від 19.12.2023 у справі №910/15699/23 та ухвалити нове рішення, яким відмовити у задоволенні позову.

Апеляційна скарга обґрунтована тим, що оскаржуване рішення місцевого господарського суду ухвалено з порушенням норм процесуального права та неправильним застосуванням норм матеріального права.

Так, зокрема, скаржник стверджує, що ОСОБА_1 отримав право на виплату двічі на протязі двох років та загальна тривалість була майже 720 днів, що є порушенням частини 4 статті 22 Закону України "Про загальнообов`язкове державне соціальне страхування на випадок безробіття", в редакції чинній на момент виникнення у ОСОБА_1 прав на виплати.

Колегія суддів апеляційної інстанції зазначає, що інші доводи відзиву на позовну заяву та апеляційної скарги є тотожними за своїм змістом.

Дії суду апеляційної інстанції щодо розгляду апеляційної скарги по суті

Згідно з витягом з протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 05.01.2024 апеляційну скаргу Міністерства у справі №910/15699/23 передано для розгляду колегії суддів у складі: головуючий суддя - Сітайло Л.Г., судді: Коробенко Г.П., Владимиренко С.В.

Ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 08.01.2024 витребувано з Господарського суду міста Києва матеріали справи №910/15699/23. Відкладено розгляд питання про відкриття чи відмову у відкритті апеляційного провадження, повернення без розгляду або залишення без руху апеляційної скарги Міністерства на рішення Господарського суду міста Києва від 19.12.2023 до надходження до Північного апеляційного господарського суду матеріалів справи №910/15699/23.

11.01.2024 до Північного апеляційного господарського суду надійшли матеріали справи №910/15699/23.

Розпорядженням Північного апеляційного господарського суду від 15.01.2024 у зв`язку з перебуванням судді Владимиренко С.В. у відпустці, призначено повторний автоматизований розподіл судової справи між суддями.

Протоколом повторного автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 15.01.2024 справу №910/15699/23 передано на розгляд колегії суддів у складі: головуючий суддя - Сітайло Л.Г., судді: Коробенко Г.П., Буравльов.

Розпорядженням Північного апеляційного господарського суду від 22.01.2024 у зв`язку з перебуванням судді Коробенка Г.П. у відпустці, призначено повторний автоматизований розподіл судової справи між суддями.

Протоколом повторного автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 22.01.2024 справу №910/15699/23 передано на розгляд колегії суддів у складі: головуючий суддя - Сітайло Л.Г., судді: Шапран В.В., Буравльов С.І.

Ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 24.01.2024 відмовлено у задоволенні клопотання представника Міністерства про розгляд апеляційної скарги з повідомленням та викликом учасників справи. Розгляд апеляційної скарги Міністерства на рішення Господарського суду міста Києва від 19.12.2023 у справі №910/15699/23 вирішено здійснювати у порядку письмового провадження без повідомлення учасників справи.

Узагальнені доводи відзиву на апеляційну скаргу

Позивач, у порядку статті 263 Господарського процесуального кодексу України (далі - ГПК України), скориставшись своїм правом, подав до Північного апеляційного господарського суду відзив на апеляційну скаргу, в якому просить апеляційну скаргу Міністерства залишити без задоволення, а рішення Господарського суду міста Києва від 19.12.2023 у справі №910/15699/23 - без змін.

Так у відзиві позивач не погоджується з доводами, зазначеними в апеляційній скарзі. Вважає, що оскаржуване рішення суду першої інстанції ґрунтується на засадах верховенства права, є законним та обґрунтованим, ухваленим на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, підтверджених тими доказами, які наявні у матеріалах справи.

Обставини справи, встановлені судом першої інстанції та перевірені судом апеляційної інстанції

Рішенням Окружного адміністративного суду міста Києва від 27.10.2022 у справі №640/8828/20, яке набрало законної сили, встановлено, що Міністерство прийняло наказ від 12.12.2019 №789-к "Про звільнення ОСОБА_1 ", яким з вказаної дати зазначену особу звільнено з посади головного спеціаліста відділу зовнішньої торгівлі та співробітництва з СОТ - Департаменту міжнародного співробітництва, на підставі пункту 1 частини 1 статті 87 Закону України "Про державну службу", у зв`язку з реорганізацією Міністерства на підставі постанови Кабінету Міністрів України від 02.09.2019 №829 "Деякі питання оптимізації системи центральних органів виконавчої влади".

Адміністративним судом встановлено, що у зв`язку зі звільненням, 13.12.2019 ОСОБА_1 подав заяви від цієї ж дати до Святошинської районної філії Центру (з 15.12.2022 перейменовано на Святошинське управління Центру) про надання йому статусу безробітного та про призначення передбаченої Законом виплати допомоги по безробіттю.

З відомостей з персональної картки ОСОБА_1 №00029 вбачається, що наказами Святошинської районної філії Центру: від 13.12.2019 №НТ191213, від 20.12.2019 №НТ191220, від 13.01.2020 №НТ200113 та від 06.11.2020 №НТ201116 зазначеній особі надано статус безробітного з 13.12.2019, призначено виплату допомоги по безробіттю, розпочато її виплату з 13.01.2020 та з 06.11.2020 припинено виплату вказаної допомоги та реєстрацію особи як безробітної на підставі абзацу 3 підпункту 1 пункту 30 Порядку реєстрації, перереєстрації безробітних та ведення обліку осіб, які шукають роботу, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 19.09.2018 №792 (що був чинний на моменту виникнення спірних правовідносин, далі - Порядок).

21.12.2021 ОСОБА_1 повторно звернувся до Святошинської районної філії Центру з заявами від вказаної дати про надання йому статусу безробітного та про призначення передбаченої Законом виплати допомоги по безробіттю (копії вказаних заяв наявні в матеріалах справи).

З відомостей з персональної картки ОСОБА_1 №00029 вбачається, що наказами Святошинської районної філії Центру: від 21.12.2021 №НТ211221 та від 16.09.2022 №НТ220916 цій особі надано статус безробітного, призначено виплату допомоги по безробіттю з 21.12.2021 і з 16.09.2022 припинено виплату допомоги по безробіттю та реєстрацію ОСОБА_1 як безробітної особи відповідно до абзацу 16 підпункту 1 пункту 30 Порядку.

Постановою Кабінету Міністрів України від 28.12.2020 №1344 "Деякі питання оптимізації системи центральних органів виконавчої влади" скасовано рішення про реорганізацію Міністерства шляхом приєднання до Міністерства розвитку економіки, торгівлі та сільського господарства України, зокрема визнано таким, що втратив чинність, абзац 2 пункту 2 постанови Кабінету Міністрів України від 02.09.2019 №829 та внесено зміни до додатку 1 розпорядження Кабінету Міністрів України від 06.09.2019 року №738 "Про утворення комісій з проведення реорганізації та ліквідації деяких центральних органів виконавчої влади" шляхом виключення з Переліку центральних органів виконавчої влади, у яких утворюються комісії з проведення їх реорганізації, Міністерства.

У зв`язку з цим, рішенням Окружного адміністративного суду міста Києва від 27.10.2022 у справі №640/8828/20 позов ОСОБА_1 задоволено. Визнано протиправним та скасовано наказ Міністерства від 12.12.2019 №789-к "Про звільнення ОСОБА_1 ". Поновлено ОСОБА_1 на посаді головного спеціаліста відділу зовнішньої торгівлі та співробітництва з СОТ - Департаменту міжнародного співробітництва Міністерства, з 12.12.2019. Вказане рішення суду, в частині поновлення ОСОБА_1 на займаній посаді з 12.12.2019, допущено до негайного виконання.

Згідно з частиною 4 статті 75 ГПК України обставини, встановлені рішенням суду в адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, стосовно якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.

На виконання рішення Окружного адміністративного суду міста Києва від 27.10.2022 у справі №640/8828/20 наказом Міністерства від 12.05.2023 №71-к скасовано наказ відповідача від 12.12.2019 №789-к "Про звільнення ОСОБА_1 " та поновлено вказану особу з 12.12.2019 на посаді головного спеціаліста відділу зовнішньої торгівлі та співробітництва з СОТ - Департаменту міжнародного співробітництва Міністерства.

Зі змісту наданих позивачем копій довідок-розрахунків від 08.06.2023 №07-947/10-21/23 та №07-948/10-21/23 вбачається, що ОСОБА_1 , за період перебування на обліку в Центрі отримав допомогу по безробіттю: з 13.12.2019 до 06.11.2020 в розмірі 80 279,52 грн; з 21.12.2021 по 15.09.2022 в розмірі 78 706,09 грн. Загальна сума коштів матеріального забезпечення, виплачених ОСОБА_1 , становить 158 985,61 грн.

У зв`язку з наведеним, наказом Центру від 12.06.2023 №НТ230612 прийнято рішення про відшкодування Міністерством суми матеріальної допомоги, виплаченої ОСОБА_1 , у зв`язку з поновленням його на посаді за рішенням суду.

13.06.2023 Святошинське управління Центру звернулося до відповідача з претензією від вказаної дати №275.1-1913/23 про необхідність повернення матеріальної допомоги, виплаченої ОСОБА_1 у розмірі 158 985,61 грн. Однак, вказана претензія залишена Міністерством без задоволення та виконання, що і стало підставою для звернення Центру до суду першої інстанції з даним позовом.

Мотиви та джерела права, з яких виходить суд апеляційної інстанції при прийнятті постанови та оцінка аргументів учасників справи

Відповідно до частини 1 статті 270 ГПК України в суді апеляційної інстанції справи переглядаються за правилами розгляду справ у порядку спрощеного позовного провадження, з урахуванням особливостей, передбачених у цій главі.

Статтею 269 ГПК України встановлено, що суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права.

Розглянувши доводи апеляційної скарги, відзиву на апеляційну скаргу, дослідивши наявні матеріали справи у повному обсязі, перевіривши повноту встановлення обставин справи та їх юридичну оцінку, проаналізувавши правильність застосування судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, суд апеляційної інстанції зазначає наступне.

Згідно зі статтею 11 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України) цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки; підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є договори та інші правочини.

Правові, фінансові та організаційні засади загальнообов`язкового державного соціального страхування на випадок безробіття визначаються Законом, який, згідно з його преамбулою, розроблений відповідно до Конституції України та Основ законодавства України про загальнообов`язкове державне соціальне страхування.

Згідно з пунктом 1 статті 1 Закону загальнообов`язкове державне соціальне страхування на випадок безробіття - система прав, обов`язків і гарантій, яка передбачає матеріальне забезпечення на випадок безробіття з незалежних від застрахованих осіб обставин та надання соціальних послуг за рахунок коштів Фонду загальнообов`язкового державного соціального страхування України на випадок безробіття (далі - Фонд) на випадок безробіття.

Пунктом 8 статті 1 Закону визначено, що страховий випадок - це подія, через яку: застраховані особи втратили заробітну плату (грошове забезпечення) або інші передбачені законодавством України доходи внаслідок втрати роботи з незалежних від них обставин та зареєстровані в установленому порядку як безробітні, готові та здатні приступити до підходящої роботи і дійсно шукають роботу; застраховані особи опинилися в стані часткового безробіття.

Матеріалами справи підтверджується, що ОСОБА_1 перебував на обліку як безробітній у Центрі в періоди: з 13.12.2019 до 06.11.2020 (знятий з обліку у зв`язку з працевлаштуванням за наймом на умовах трудового договору (контракту) та з 21.12.2021 до 16.09.2022 (знятий з обліку у зв`язку з поданням зареєстрованим безробітним заяви про припинення реєстрації). За вказані вище періоди ОСОБА_1 виплачено допомогу по безробіттю на загальну суму 158 985,61 грн.

За приписами пункту 2 частини 1 статті 45 Закону України "Про зайнятість населення" реєстрація безробітного в територіальному органі центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері зайнятості населення та трудової міграції, припиняється у разі поновлення на роботі за рішенням суду, що набрало законної сили.

Згідно з підпунктом 1 пункту 30 Порядку (у редакції на час виникнення спірних правовідносин) Центр припиняє реєстрацію безробітного з дня видання наказу (розпорядження) про поновлення зареєстрованого безробітного на роботі.

Відповідно до пункту 2 частини 1 статті 31 Закону виплата допомоги по безробіттю також припиняється у разі поновлення безробітного на роботі за рішенням суду.

Як вірно встановлено судом першої інстанції, незаконність звільнення з посади ОСОБА_1 відповідачем встановлена рішенням Окружного адміністративного суду міста Києва від 27.10.2022 у справі №640/8828/20, яким, зокрема, і поновлено на займаній посаді вказану особу.

Частиною 1 статті 34 Закону встановлено, що Фонд має право стягувати з роботодавця суму страхових коштів та вартість соціальних послуг, наданих безробітному, у разі поновлення його на роботі за рішенням суду, а також незаконно виплачені безробітному суми матеріального забезпечення в разі неповідомлення роботодавцем Фонду про прийняття його на роботу.

За змістом частини 4 статті 35 Закону з роботодавця утримується, зокрема, сума виплаченого забезпечення та вартості наданих соціальних послуг безробітному у разі поновлення його на роботі за рішенням суду.

Таким чином, положеннями статей 34, 35 Закону встановлено право Фонду стягувати з роботодавця суму страхових коштів і вартість соціальних послуг, наданих безробітному, у разі поновлення його на роботі за рішенням суду та обов`язок роботодавця відшкодувати суму виплаченого забезпечення та вартості наданих соціальних послуг безробітному у разі поновлення його на роботі за рішенням суду.

Відповідно до частини 1 статті 4 Закону України "Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування" роботодавці - це підприємства, установи та організації, інші юридичні особи, утворені відповідно до законодавства України, незалежно від форми власності, виду діяльності та господарювання, які використовують працю фізичних осіб на умовах трудового договору (контракту) або на інших умовах, передбачених законодавством, чи за цивільно-правовими договорами (крім цивільно-правового договору, укладеного з фізичною особою-підприємцем, якщо виконувані роботи (надавані послуги) відповідають видам діяльності, відповідно до відомостей з Єдиного державного реєстру юридичних осіб та фізичних осіб-підприємців), у тому числі філії, представництва, відділення та інші відокремлені підрозділи зазначених підприємств, установ і організацій, інших юридичних осіб, які мають окремий баланс і самостійно ведуть розрахунки із застрахованими особами.

Як вірно зазначено місцевим господарським судом, відповідач по відношенню до ОСОБА_1 є роботодавцем, у розумінні частини 4 статті 35 Закону, а тому саме на Міністерство покладено обов`язок по відшкодуванню суми виплаченого забезпечення та вартості наданих соціальних послуг безробітному, у разі поновлення його на роботі за рішенням суду, оскільки невиконання відповідачем законодавства про працю потягло за собою незаконне звільнення з роботи застрахованої особи і саме через цю подію така особа втратила заробітну плату і була вимушена стати на облік як безробітна та отримувати страхові виплати.

Аналогічна правова позиція викладена у постанові Верховного Суду від 06.07.2018 у справі №921/220/17-г/16.

Таким чином, достатньою умовою для відшкодування роботодавцем суми виплаченого забезпечення та вартості наданих соціальних послуг безробітному є факт його поновлення на роботі за рішенням суду, що набрало законної сили.

При цьому, доводи відповідача про те, що стягнення з нього середнього заробітку за час вимушеного прогулу у справі №320/13860/23, яка перебуває на розгляді Київського окружного адміністративного суду, та спірної допомоги по безробіттю, фактично є подвійним стягненням однієї й тієї ж суми, є безпідставними, оскільки сума соціальної допомоги по безробіттю в розмірі 158 985,61 грн, виплачена позивачем ОСОБА_1 , підлягає відшкодуванню в порядку, визначеному статтями 34, 35 Закону, а виплати, що можуть будуть присуджені вказаній особі за результатами розгляду справи №320/13860/23 в порядку статті 235 КЗпП, є сумою середнього заробітку за час вимушеного прогулу. Отже, вказані суми мають різну правову природу, а відтак одночасне їх стягнення не суперечить приписам статті 61 Конституції України.

Схожа за змістом правова позиція викладена в постановах Верховного Суду від 21.03.2018 у справі №910/12913/17 та від 12.07.2018 у справі №914/586/17.

Відповідач також стверджував, що відповідно до абзацу 7 частини 1 статті 34 Закону лише Фонд має право стягувати з роботодавця суму страхових коштів та вартість соціальних послуг, наданих безробітному, у разі поновлення його на роботі за рішенням суду, а також незаконно виплачені безробітному суми матеріального забезпечення.

Відповідно до статті 8 Закону Фонд створюється для управління страхуванням на випадок безробіття, акумуляції страхових внесків, контролю за використанням коштів, виплати забезпечення та надання соціальних послуг, здійснення інших функцій згідно із цим Законом і статутом Фонду.

Згідно з пунктом 3 розділу VIII "Прикінцеві положення" Закону, функції виконавчої дирекції Фонду, які здійснювалися органами державної служби зайнятості відповідно до цього Закону, починаючи з 2013 року покладаються на центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері зайнятості населення та трудової міграції, та його територіальні органи.

Пунктом 1 розділу II Положення про державну службу зайнятості, затвердженого наказом Міністерства розвитку економіки, торгівлі та сільського господарства України від 16.12.2020 №2663, встановлено, що завдання з реалізації державної політики у сфері зайнятості населення та трудової міграції, соціального захисту від безробіття покладено на Державну службу зайнятості. Служба складається з Державного центру зайнятості, міжрегіональних, регіональних центрів зайнятості та їх філій, Інституту підготовки кадрів державної служби зайнятості України, закладів професійної (професійно-технічної) освіти Державної служби зайнятості, інших закладів освіти Державної служби зайнятості, а також підприємств, установ, організацій, утворених Службою.

За змістом пунктів 1-3 розділу III цього Положення Державний центр зайнятості, який є головною державною установою у централізованій системі державних установ Служби, виконує повноваження безпосередньо та через міжрегіональні, регіональні центри зайнятості та їхні філії, забезпечуючи, зокрема, надання соціальних послуг та виплату матеріального забезпечення відповідно до Закону та Закону України "Про зайнятість населення", а також стягнення відповідно до закону коштів Фонду, виплачених особам, у вигляді матеріального забезпечення на випадок безробіття та витрачених на надання соціальних послуг безробітним.

Згідно з Положенням про Центр, затвердженого наказом Державної служби зайнятості від 29.09.2017 №140, Центр є неприбутковою державною установою, підпорядкованою та підзвітною Державній службі зайнятості.

Таким чином, відповідно до вищевказаних приписів законодавства Центр виконує завдання та функції у сфері зайнятості населення, трудової міграції та соціального захисту населення від безробіття, а також функції виконавчої дирекції Фонду, визначені Законом та Законом України "Про зайнятість населення".

Враховуючи наведене, колегія суддів вважає вірними висновки місцевого господарського суду, що Центр є органом Фонду, який діє від імені останнього відповідно до Закону, а отже є належним позивачем у даній справі.

Також, судова колегія погоджується з судом першої інстанції, що необґрунтованими є посилання Міністерства на приписи абзацу 3 частини 2 статті 22 Закону, оскільки вказана норма була введена в дію Законом України "Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо реформування служби зайнятості, соціального страхування на випадок безробіття, сприяння продуктивній зайнятості населення, у тому числі молоді, та впровадження нових активних програм на ринку праці" від 21.09.2022, який набрав законної сили лише 29.10.2022, тобто, вже після спірного періоду перебування ОСОБА_1 на обліку в Центрі як безробітної особи. Відтак, вищевказана норма Закону до спірних правовідносин застосуванню не підлягає.

Крім того, колегія суддів відхиляє посилання скаржника на частину 4 статті 22 Закону (у редакції чинній на момент виникнення у ОСОБА_1 прав на виплати) з огляду на таке.

Відповідно до пункту 11 Порядку надання допомоги по безробіттю, у тому числі одноразової її виплати для організації безробітним підприємницької діяльності, затвердженого наказом Міністерства розвитку економіки, торгівлі та сільського господарства України від 06.04.2020 №624 (чинного на момент виникнення спірних правовідносин) допомога по безробіттю призначається в межах дворічного періоду, який починається з восьмого календарного дня після реєстрації безробітного (або з першого календарного дня у період проведення заходів, спрямованих на запобігання виникненню та поширенню коронавірусної хвороби (COVID-19) та закінчується відповідного місяця та числа другого року. Після закінчення зазначеного дворічного періоду, наступний дворічний період починається з дня призначення допомоги по безробіттю за умови наступної реєстрації особи як безробітної після працевлаштування та набуття страхового стажу.

Згідно з пунктом 32 Прикінцевих положень Закону (чинного на момент виникнення спірних правовідносин) установлено, що для осіб, які втратили роботу в період карантину, не застосовуються вимоги щодо скорочення тривалості виплати допомоги по безробіттю, визначені пунктом 1 частини 5 статті 31 цього Закону. При цьому загальна тривалість виплати допомоги по безробіттю для таких осіб не може перевищувати 270 календарних днів.

Так, дворічний період після першої реєстрації закінчився 13.12.2021. ОСОБА_1 звернувся до Центру повторно з заявою про надання статусу безробітного 21.12.2021, наказом Святошинської районної філії Центру від 21.12.2021 №НТ211221 ОСОБА_1 надано статус безробітного та призначено виплату вимоги по безробіттю щ 21.12.2021 тривалістю 270 календарних днів. Наказом Святошинської районної філії Центру від 16.09.2022 №НТ220916 ОСОБА_1. припинено виплату допомоги по безробіттю та припинено реєстрацію особи як безробітної з 16.09.2022

Також, місцевий господарський суд вірно звернув увагу відповідача на те, що передбачений статтю 222 ГК України претензійний порядок врегулювання спору є додатковим, а не основним засобом правового захисту, і його використання чи невикористання жодним чином не впливає на можливість подання позову до суду та не є окремою підставою для відмови в його задоволенні.

На переконання колегії суддів, суд першої інстанції дійшов вірного висновку, що оскільки заявлена до стягнення сума заборгованості, яка складає 158 985,61 грн, підтверджена належними доказами, наявними в матеріалах справи, і Міністерство на момент прийняття рішення не надало доказів, які свідчать про погашення вказаної заборгованості перед позивачем, даний позов підлягає задоволенню.

Інші доводи апеляційної скарги, взяті судом до уваги, однак не спростовують вищенаведених висновків суду.

Згідно з частиною 4 статті 11 ГПК України суд застосовує при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України та практику Європейського суду з прав людини як джерело права.

Європейський суд з прав людини у рішенні від 10.02.2010 у справі "Серявін та інші проти України" зауважив, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях, зокрема, судів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча, пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожний аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною, залежно від характеру рішення.

В пункті 53 рішення Європейського суду з прав людини у справі "Федорченко та Лозенко проти України" від 20.09.2012 зазначено, що при оцінці доказів суд керується критерієм доведення "поза розумним сумнівом". Тобто, аргументи сторони мають бути достатньо вагомими, чіткими та узгодженими.

При винесені даної постанови судом апеляційної інстанції були надані вичерпні відповіді на доводи апелянта, з посиланням на норми права, які підлягають застосуванню до спірних правовідносин.

Висновки суду апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги

Статтею 13 ГПК України встановлено, що судочинство у господарських судах здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених цим Кодексом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом.

Згідно зі статтями 73, 74 ГПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Відповідно до частини 2 статті 86 ГПК України жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

Таким чином, виходячи з фактичних обставин справи, суд апеляційної інстанції погоджується з висновком місцевого господарського суду про задоволення позову.

Відповідно до пункту 1 частини 1 статті 275 ГПК України суд апеляційної інстанції, за результатами розгляду апеляційної скарги, має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.

Частиною 1 статті 276 ГПК України визначено, що суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Зважаючи на вищенаведене, колегія суддів Північного апеляційного господарського суду дійшла висновку, що рішення Господарського суду міста Києва від 19.12.2023 у справі №910/15699/23 ухвалено з дотриманням норм матеріального та процесуального права, у зв`язку з чим апеляційна скарга Міністерства задоволенню не підлягає.

Розподіл судових витрат

Оскільки цією постановою суд апеляційної інстанції не змінює рішення та не ухвалює нового, розподіл судових витрат судом апеляційної інстанції не здійснюється, а витрати пов`язані з розглядом апеляційної скарги на рішення Господарського суду міста Києва від 19.12.2023 у справі №910/15699/23, відповідно до статті 129 ГПК України покладаються на скаржника.

Керуючись статтями 129, 269, 270, 275, 276, 281-284 Господарського процесуального кодексу України, Північний апеляційний господарський суд,

ПОСТАНОВИВ:

1. Апеляційну скаргу Міністерства аграрної політики та продовольства України на рішення Господарського суду міста Києва від 19.12.2023 у справі №910/15699/23 залишити без задоволення.

2. Рішення Господарського суду міста Києва від 19.12.2023 у справі №910/15699/23 залишити без змін.

3. Судові витрати за розгляд апеляційної скарги покласти на Міністерство аграрної політики та продовольства України.

4. Матеріали справи №910/15699/23 повернути до Господарського суду міста Києва.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та не підлягає касаційному оскарженню, крім випадків, що визначені в частині 3 статті 287 Господарського процесуального кодексу України.

Головуючий суддя Л.Г. Сітайло

Судді В.В. Шапран

С.І. Буравльов