ПІВДЕННО-ЗАХІДНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
_____________________________________________________________________________________________
П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

27 березня 2024 року м. ОдесаСправа № 916/896/23(916/3968/23)

Південно-західний апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

Головуючого судді: Таран С.В.,

Суддів: Богатиря К.В., Поліщук Л.В.,

при секретарі судового засідання: Колцун В.В.,

за участю представників:

від Товариства з обмеженою відповідальністю "Вердикт Капітал" - участі не брали,

від ОСОБА_1 - участі не брали,

від ОСОБА_2 - Гусельщикова М.А.,

керуючий реалізацією - Вудуд Г.І.,

розглянувши апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю "Вердикт Капітал"

на рішення Господарського суду Одеської області від 20.12.2023, прийняте суддею Грабован Л.І., м. Одеса, повний текст складено 22.12.2023,

у справі №916/896/23(916/3968/23)

за позовом: Товариства з обмеженою відповідальністю "Вердикт Капітал"

до відповідачів:

- ОСОБА_1 ;

- ОСОБА_2

за участю третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору, на стороні відповідача ( ОСОБА_1 ): керуючого реалізацією - арбітражного керуючого Вудуда Гаррі Ігоровича

про визнання недійсними боргових розписок

ВСТАНОВИВ:

У березні 2023 р. ОСОБА_1 звернувся до Господарського суду Одеської області з заявою про відкриття провадження у справі про неплатоспроможність.

Зазначена заява мотивована наявністю у ОСОБА_1 заборгованості перед кредиторами ( ОСОБА_2 та Товариством з обмеженою відповідальністю "Вердикт Капітал"), яку останній неспроможний погасити.

Ухвалою Господарського суду Одеської області від 01.05.2023 відкрито провадження у справі №916/896/23 про неплатоспроможність ОСОБА_1 ; введено процедуру реструктуризації боргів ОСОБА_1 ; введено мораторій на задоволення вимог кредиторів та призначено керуючим реструктуризацією боржника - арбітражного керуючого Вудуда Гаррі Ігоровича.

З метою виявлення всіх кредиторів 01.05.2023 здійснено офіційне оприлюднення оголошення про відкриття провадження у справі про неплатоспроможність боржника - ОСОБА_1 на офіційному веб-порталі судової влади України в мережі Інтернет за №70524 від 01.05.2023.

Ухвалою Господарського суду Одеської області від 05.06.2023 у справі №916/896/23 визнано грошові вимоги ОСОБА_2 до ОСОБА_1 в сумі 2314116 грн з задоволенням у другу чергу, а ухвалою попереднього засідання суду від 05.06.2023 - визначено розмір та перелік усіх визнаних вимог для внесення керуючим реструктуризацією боржника до реєстру вимог кредиторів, до складу якого включені вимоги одного кредитора - ОСОБА_2 .

В подальшому ухвалою Господарського суду Одеської області від 26.07.2023 у справі №916/896/23 визнано грошові вимоги Товариства з обмеженою відповідальністю "Вердикт Капітал" до ОСОБА_1 в сумі 3309537,29 грн з задоволенням у другу чергу та 97848,94 грн з задоволенням у третю чергу.

Постановою Господарського суду Одеської області від 26.07.2023 у справі №916/896/23 визнано ОСОБА_1 банкрутом; введено відносно ОСОБА_1 процедуру погашення боргів та призначено арбітражного керуючого Вудуда Гаррі Ігоровича керуючим реалізацією майна.

08.09.2023 до суду першої інстанції від Товариства з обмеженою відповідальністю "Вердикт Капітал" в межах справи про неплатоспроможність №916/896/23 надійшла позовна заява до ОСОБА_1 та ОСОБА_2 про визнання недійсними розписки від 20.01.2006, наданої ОСОБА_1 , про отримання у ОСОБА_2 60000 дол. США та розписки від 20.01.2007, наданої ОСОБА_1 , про отримання у ОСОБА_2 120000 грн.

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що оспорювані розписки є фіктивними, оскільки вони були укладені за попередньою змовою ОСОБА_1 та ОСОБА_2 задля ухилення від виконання судового рішення у справі №520/16754/16-ц шляхом штучного створення додаткового обсягу заборгованості.

Ухвалою Господарського суду Одеської області від 13.09.2023 прийнято вищенаведену позовну заяву до розгляду в межах провадження у справі про неплатоспроможність ОСОБА_1 , присвоєно №916/896/23(916/3968/23) та залучено керуючого реалізацією - арбітражного керуючого Вудуда Гаррі Ігоровича до участі у цій справі в якості третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, на стороні відповідача ( ОСОБА_1 ).

Рішенням Господарського суду Одеської області від 20.12.2023 у справі №916/896/23(916/3968/23) (суддя Грабован Л.І.) у задоволенні позову відмовлено повністю; витрати по сплаті судового збору покладено на позивача.

Дане судове рішення мотивоване недоведеністю позивачем наявності правових підстав для визнання оспорюваних ним боргових розписок недійсними.

Не погодившись з прийнятим рішенням, Товариство з обмеженою відповідальністю "Вердикт Капітал" звернулося з апеляційною скаргою, в якій просить рішення Господарського суду Одеської області від 20.12.2023 у справі №916/896/23(916/3968/23) скасувати та ухвалити нове рішення, яким позов задовольнити.

Зокрема, в апеляційній скарзі скаржник наголошує на тому, що місцевий господарський суд, не зважаючи на наявність вмотивованих сумнівів Товариства з обмеженою відповідальністю "Вердикт Капітал" щодо реальності (дійсності) заборгованості ОСОБА_1 перед ОСОБА_2 , безпідставно не перевірив джерел походження коштів, наданих фізичною особою - кредитором у позику фізичній особі - боржнику, та не дослідив обставин наявності/відсутності між кредитором (позикодавцем) та боржником (позичальником) відповідних зобов`язальних правовідносин. Крім того, апелянт стверджує про фіктивність оспорюваних боргових розписок.

Ухвалою Південно-західного апеляційного господарського суду у складі головуючого судді Таран С.В., суддів: Богатиря К.В., Поліщук Л.В. від 29.01.2024 у справі №916/896/23(916/3968/23) за вказаною апеляційною скаргою відкрито апеляційне провадження; встановлено строк для подання відзивів на апеляційну скаргу, а також будь-яких заяв чи клопотань з процесуальних питань до 13.02.2024.

В подальшому ухвалою Південно-західного апеляційного господарського суду від 14.02.2024 призначено справу №916/896/23(916/3968/23) до розгляду на 27.03.2024 о 10:30.

У судовому засіданні 27.03.2024 керуючий реалізацією - арбітражний керуючий Вудуд Гаррі Ігорович та представник ОСОБА_2 висловили заперечення проти задоволення апеляційної скарги; представники Товариства з обмеженою відповідальністю "Вердикт Капітал" та ОСОБА_1 участі не брали, хоча були належним чином сповіщені про дату, час та місце його проведення, що підтверджується матеріалами справи, при цьому ОСОБА_1 подано клопотання б/н від 22.03.2024 (вх.№143/24/Д2 від 25.03.2024) про розгляд справи за його відсутності (т.ІІІ а.с.53).

20.02.2024, тобто з пропуском встановленого судом строку, ОСОБА_1 звернувся до суду апеляційної інстанції з відзивом на апеляційну скаргу б/н від 18.02.2024 (вх.№143/24/Д1 від 20.02.2024), в якому, зокрема, викладено клопотання про поновлення процесуального строку на подання даного відзиву.

В силу частини першої статті 263 Господарського процесуального кодексу України учасники справи мають право подати до суду апеляційної інстанції відзив на апеляційну скаргу в письмовій формі протягом строку, встановленого судом апеляційної інстанції в ухвалі про відкриття апеляційного провадження.

Положеннями частини другої статті 118 Господарського процесуального кодексу України унормовано, що заяви, скарги і документи, подані після закінчення процесуальних строків, залишаються без розгляду, крім випадків, передбачених цим Кодексом.

За змістом частин першої, другої статті 119 Господарського процесуального кодексу України поновленим може бути процесуальний строк, встановлений законом, а встановлений судом процесуальний строк може бути продовжений судом за заявою учасника справи, поданою до закінчення цього строку, чи з ініціативи суду.

Оскільки строк на подання відзиву на апеляційну скаргу встановлюється не законом, а судом, та відповідно до вимог процесуального закону може бути продовженим за заявою учасника справи, поданою до закінчення цього строку, а не поновленим, клопотання відповідача про поновлення строку на подання відзиву на апеляційну скаргу не підлягає задоволенню.

За таких обставин, Південно-західний апеляційний господарський суд дійшов висновку про наявність правових підстав для залишення відзиву ОСОБА_1 на апеляційну скаргу б/н від 18.02.2024 (вх.№143/24/Д1 від 20.02.2024) без розгляду, у зв`язку з чим колегія суддів не надає оцінку викладеним у ньому доводам.

Аналогічний сталий правовий висновок стосовно того, що встановлений судом процесуальний строк не підлягає поновленню, а може бути виключно продовжений за заявою учасника справи, поданою до закінчення цього строку, міститься у низці постанов Верховного Суду, зокрема, від 13.09.2023 у справі №910/6246/22, від 01.08.2022 у справі №910/16784/20 тощо.

ОСОБА_2 та керуючий реалізацією - арбітражний керуючий Вудуд Гаррі Ігорович своїм правом згідно з частиною першою статті 263 Господарського процесуального кодексу України не скористалися, відзивів на апеляційну скаргу не надали, що згідно з частиною третьою статті 263 Господарського процесуального кодексу України не перешкоджає перегляду оскаржуваного рішення суду першої інстанції.

За умовами частин першої, другої статті 269 Господарського процесуального кодексу України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Заслухавши пояснення керуючого реалізацією - арбітражного керуючого Вудуда Гаррі Ігоровича та представника ОСОБА_2 , обговоривши доводи апеляційної скарги, перевіривши наявні матеріали справи на предмет правильності застосування Господарським судом Одеської області норм права, колегія суддів дійшла наступних висновків.

З матеріалів справи вбачається, що відповідно до розписки від 20.01.2006 ОСОБА_1 взяв в борг у ОСОБА_2 грошові кошти у сумі 60000 дол. США, які зобов`язався повернути до 31.03.2016.

22.06.2006 між Відкритим акціонерним товариством "ВіЕйБі Банк" ("Кредитодавець") та ОСОБА_2 ("Позичальник") укладено кредитний договір №97/06ф (далі -договір №97/06ф від 22.06.2006), за умовами якого Кредитодавець надав, а Позичальник отримав для проведення реконструкції садового будинку кредит в іноземній валюті у сумі 140000 дол. США під 14% річних з терміном повернення кредиту до 21.06.2011.

Згідно з розпискою від 20.01.2007 ОСОБА_1 взяв в борг у ОСОБА_2 грошові кошти у сумі 120000 грн, які зобов`язався повернути до 31.03.2020.

14.05.2007 між Відкритим акціонерним товариством "ВіЕйБі Банк" ("Кредитодавець") та ОСОБА_1 ("Позичальник") укладено кредитний договір №130/07ф (далі - договір №130/07ф від 14.05.2007), відповідно до якого Кредитодавець надав, а Позичальник отримав кредит в іноземній валюті у сумі 60000 дол. США під 14% річних з терміном користування кредитом до 13.05.2017.

В силу пункту 1.4 договору №130/07ф від 14.05.2007 Позичальник свідчить, що на момент підписання цього договору не існує подій, що створюють загрозу належному виконанню цього договору (судові спори, майнові вимоги третіх осіб тощо), про які він не повідомив Кредитодавця.

Додатковою угодою №3 від 25.12.2007 до договору №130/07ф від 14.05.2007 розмір кредиту було збільшено до 110000 дол. США.

23.05.2007 між Відкритим акціонерним товариством "ВіЕйБі Банк" ("Іпотекодержатель") та ОСОБА_3 ("Майновий поручитель-іпотекодавець") укладено іпотечний договір б/н (далі - договір б/н від 23.05.2007), згідно з яким Майновий поручитель-іпотекодавець в забезпечення виконання Позичальником зобов`язань за кредитним договором №130/07ф від 14.05.2007 надає Іпотекодержателю в іпотеку вказане у цьому договорі нерухоме майно.

У розписці від 25.03.2016 ОСОБА_1 зазначив про визнання ним боргу та просив ОСОБА_2 продовжити строк для повернення 60000 дол. США до 31.03.2021.

Рішенням Овідіопольського районного суду Одеської області від 27.05.2019 у справі №509/33/17 задоволено позов Публічного акціонерного товариства "Всеукраїнський Акціонерний Банк" (Публічного акціонерного товариства "ВіЕйБі Банк") в особі уповноваженої особи Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на здійснення ліквідації Публічного акціонерного товариства "ВіЕйБі Банк" до ОСОБА_2 про стягнення заборгованості за кредитним договором; стягнуто з ОСОБА_2 на користь Публічного акціонерного товариства "Всеукраїнський Акціонерний Банк" заборгованість за кредитним договором у розмірі 9776425,74 грн.

Постановою Верховного Суду від 23.02.2022 у справі №520/16754/16 касаційну скаргу ОСОБА_1 задоволено частково; постанову Одеського апеляційного суду від 22.10.2020 змінено; викладено абзац 4 резолютивної частини постанови апеляційного суду в наступній редакції: "Стягнути з ОСОБА_1 на користь ТОВ "Вердикт Капітал" заборгованість за кредитним договором від 14.05.2007 №130/07ф в загальному розмірі 90502,16 дол. США та 97848,94 грн, яка складається із: заборгованості за тілом кредиту - 42149,64 дол. США, заборгованості за відсотками - 48352,52 дол. США, неустойки - 97848,94 грн".

Постановою приватного виконавця виконавчого округу Одеської області Щербаковим Юрієм Сергійовичем №64352193 від 02.02.2021 відкрито виконавче провадження з виконання виконавчого листа №520/16754/16-ц від 21.12.2020, виданого Київським районним судом м. Одеси 21.12.2020.

У матеріалах справи також містяться копії:

-заявки ОСОБА_1 на отримання кредиту б/н від 30.03.2007, в якій в якості поручителя значиться ОСОБА_2 і сам заявник засвідчує те, що не виступає позичальником або поручителем;

-довідок про середню заробітну плату ОСОБА_1 за періоди березень-серпень 2011 року та квітень 2006 року-березень 2007 року;

-трудової книжки ОСОБА_1 ;

-свідоцтва про укладення шлюбу між ОСОБА_1 та ОСОБА_4 серії НОМЕР_1 ;

-довідки про доходи ОСОБА_4 за періоди січень-листопад 2007 року та квітень 2006 року-березень 2007 року;

-довідок про доходи ОСОБА_2 за періоди травень 2005 року-квітень 2006 року, грудень 2006 року-листопад 2007 року та лютий-червень 2006 року;

-трудової книжки ОСОБА_2 .

Предметом спору у даній справі є вимоги Товариства з обмеженою відповідальністю "Вердикт Капітал" про визнання недійсними розписки від 20.01.2006, наданої ОСОБА_1 , про отримання у ОСОБА_2 60000 дол. США та розписки від 20.01.2007, наданої ОСОБА_1 , про отримання у ОСОБА_2 120000 грн.

Відмовляючи у задоволенні позову, місцевий господарський суд послався на недоведеність позивачем наявності підстав для визнання оспорюваних розписок недійсними.

Колегія суддів не погоджується з висновком Господарського суду Одеської області про відмову у задоволенні позову з огляду на наступне.

Згідно з частиною другою статті 4 Цивільного кодексу України основним актом цивільного законодавства є Цивільний кодекс України.

Частиною шостою статті 104 Цивільного кодексу України унормовано, що порядок припинення юридичної особи в процесі відновлення її платоспроможності або банкрутства встановлюється законом.

Враховуючи положення статей 4, 104, 110, 112 Цивільного кодексу України, Кодекс України з процедур банкрутства є частиною цивільного законодавства, що не виключає можливості застосування до правовідносин, які регулює цей спеціальний Кодекс, також норм Цивільного кодексу України, зокрема, щодо загальних підстав для визнання недійсними правочинів за участі боржника.

Згідно з частиною першою статті 202 Цивільного кодексу України правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

В силу статті 16 Цивільного кодексу України визнання правочину недійсним є одним із передбачених законом способів захисту цивільних прав та інтересів.

Підстави недійсності правочину встановлені статтею 215 Цивільного кодексу України.

За умовами частин першої, третьої статті 215 Цивільного кодексу України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).

Цивільний кодекс України імперативно не визнає оспорюваний правочин недійсним, а лише допускає можливість визнання його таким у судовому порядку, при цьому визнання такого правочину недійсним відбувається судом, по-перше, за вимогою однієї із сторін або іншої заінтересованої особи, а по-друге, якщо в результаті судового розгляду такого звернення буде доведено наявність визначених законодавством підстав недійсності правочину.

Положеннями частин першої-п`ятої статті 203 Цивільного кодексу України передбачено, що зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Отже, недійсність правочину зумовлюється наявністю дефектів його елементів: дефекти (незаконність) змісту правочину; дефекти (недотримання) форми; дефекти суб`єктного складу; дефекти волі - невідповідність волі та волевиявлення.

Вирішуючи спори про визнання правочинів недійсними, господарський суд повинен встановити наявність фактичних обставин, з якими закон пов`язує визнання таких правочинів недійсними на момент їх вчинення (укладення) і настання відповідних наслідків, та в разі задоволення позовних вимог зазначати в судовому рішенні, в чому конкретно полягає неправомірність дій сторони та яким нормам законодавства не відповідає оспорюваний правочин.

Саме така правова позиція Великої Палати Верховного Суду викладена в постанові від 27.11.2018 у справі №905/1227/17.

Правочини можуть бути визнані недійсними лише з підстав і з наслідками, передбаченими законом, а тому у справі про визнання правочинів недійсними суд повинен встановити наявність тих обставин, з якими закон пов`язує визнання їх недійсними і настання певних юридичних наслідків.

Невідповідність правочину актам законодавства як підстава його недійсності повинна ґрунтуватися на повно та достовірно встановлених судами обставинах справи про порушення певним правочином (чи його частиною) імперативного припису законодавства. Саме по собі відступлення сторонами від положень законодавства, регулювання їх іншим чином не свідчить про суперечність змісту правочину Цивільному кодексу України, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства.

При вирішенні позову про визнання недійсним оспорюваного правочину враховуються загальні приписи статей 3, 15, 16 Цивільного кодексу України. За результатами розгляду такого спору вирішується питання про спростування презумпції правомірності правочину й має бути встановлено не лише наявність підстав недійсності правочину, передбачених законом, але й визначено, чи було на час пред`явлення позову порушене цивільне право особи, за захистом якого позивач звернувся до суду, яке саме право порушене та в чому полягає його порушення, оскільки залежно від цього визначається необхідний та ефективний спосіб захисту порушеного права, якщо таке порушення відбулося.

Визнання недійсними правочинів боржника у межах справи про банкрутство спрямоване на досягнення однієї з основних цілей процедури неплатоспроможності - максимально можливе справедливе задоволення вимог кредиторів.

Метою доброчесного боржника повинне бути добросовісне виконання всіх своїх зобов`язань, а в разі неможливості такого виконання - надання своєчасного та справедливого задоволення (сатисфакції) прав і правомірних інтересів кредитора, зокрема, у процедурі банкрутства.

Обираючи варіант добросовісної поведінки, боржник зобов`язаний піклуватися про те, щоб його юридично значимі вчинки були економічно обґрунтованими. Також поведінка боржника, повинна відповідати критеріям розумності, що передбачає, що кожне зобов`язання, яке правомірно виникло, повинно бути виконано належним чином, а тому кожний кредитор вправі розраховувати, що усі існуючі перед ним зобов`язання за звичайних умов будуть належним чином та своєчасно виконані.

Використання особою належного їй суб`єктивного права не для задоволення легітимних інтересів, а з метою заподіяння шкоди кредиторам, ухилення від виконання зобов`язань перед кредиторами є очевидним використанням приватно-правового інструментарію всупереч його призначенню ("вживанням права на зло").

За цих умов недійсність договору як приватно-правова категорія є інструментом, який покликаний не допускати або присікати порушення цивільних прав та інтересів або ж їх відновлювати.

У такому разі звернення в межах справи про банкрутство з позовом про визнання недійсним правочину боржника на підставі загальних засад цивільного законодавства є належним способом захисту, який гарантує практичну й ефективну можливість захисту порушених прав кредиторів та боржника.

Інститут визнання недійсними правочинів боржника у межах справи про банкрутство є універсальним засобом захисту у відносинах неплатоспроможності та частиною єдиного механізму правового регулювання відносин неплатоспроможності, що спрямована на дотримання балансу інтересів не лише осіб які беруть участь у справі про банкрутство, а й осіб, залучених у справу про банкрутство, наприклад, контрагентів боржника.

Однією із основоположних засад цивільного законодавства є добросовісність (пункт 6 статті 3 Цивільного кодексу України) і дії учасників цивільних правовідносин мають бути добросовісними, тобто відповідати певному стандарту поведінки, що характеризується чесністю, відкритістю і повагою інтересів іншої сторони договору або відповідного правовідношення.

Згідно з частинами другою, третьою статті 13 Цивільного кодексу України при здійсненні своїх прав особа зобов`язана утримуватися від дій, які могли б порушити права інших осіб, завдати шкоди довкіллю або культурній спадщині. Не допускаються дії особи, що вчиняються з наміром завдати шкоди іншій особі, а також зловживання правом в інших формах.

Правочин не може використовуватися учасниками цивільних відносин для уникнення сплати боргу або виконання судового рішення про стягнення коштів, що набрало законної сили. Правопорядок не може залишати поза реакцією такі дії, які хоч і не порушують конкретних імперативних норм, але є очевидно недобросовісними та зводяться до зловживання правом.

Угоди, що укладаються учасниками цивільних відносин, повинні мати певну правову і фактичну мету, яка не має бути очевидно неправомірною та недобросовісною. Угода, що укладається "про людське око", таким критеріям відповідати не може.

Аналогічний висновок судової палати для розгляду справ про банкрутство Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду викладено в постанові від 24.11.2021 у справі №905/2030/19(905/2445/19).

Однією із форм недобросовісних дій боржника є вчинення ним, за наявності в нього невиконаних зобов`язань та заборгованості перед іншими кредиторами, правочину задля нарощування обсягу наявних кредиторських зобов`язань та в майбутнього формування кредиторської заборгованості із заінтересованим кредитором (так званий "дружній кредитор").

Правопорядок не може залишати поза реакцією такі дії, які хоч і не порушують конкретних імперативних норм, але є очевидно недобросовісними та зводяться до зловживання правом, спрямованим на недопущення (уникнення) задоволення вимог такого кредитора.

Вчинення правочину, який за своїм змістом суперечить вимогам закону, оскільки не спрямований на реальне настання обумовлених ним правових наслідків, є порушенням частин першої та п`ятої статті 203 Цивільного кодексу України, що за правилами статті 215 цього Кодексу є підставою для визнання його недійсним відповідно до статті 234 даного Кодексу.

Згідно зі статтею 234 Цивільного кодексу України фіктивним є правочин, який вчинено без наміру створення правових наслідків, які обумовлювалися цим правочином. Фіктивний правочин визнається судом недійсним. Правові наслідки визнання фіктивного правочину недійсним встановлюються законами.

Фіктивний правочин характеризується тим, що сторони вчиняють такий правочин лише "про людське око", знаючи заздалегідь, що він не буде виконаним; вчиняючи фіктивний правочин, сторони мають інші цілі, ніж ті, що передбачені правочином.

Для визнання правочину фіктивним суди повинні встановити наявність умислу в усіх сторін правочину. При цьому необхідно враховувати, що саме собою невиконання правочину сторонами не означає, що укладено фіктивний правочин. Якщо сторонами не вчинено будь-яких дій на виконання такого правочину, суд ухвалює рішення про визнання договору недійсним без застосування будь-яких наслідків. У фіктивних правочинах внутрішня воля сторін не відповідає її зовнішньому прояву, тобто обидві сторони, вчиняючи фіктивний правочин, знають заздалегідь, що він не буде виконаний, тобто мають інші цілі, ніж передбачені правочином. Такий правочин завжди укладається умисно. Основними ознаками фіктивного правочину є: введення в оману (до або в момент укладення угоди) третьої особи щодо фактичних обставин правочину або дійсних намірів учасників; свідомий намір невиконання зобов`язань договору; приховування справжніх намірів учасників правочину (постанова Великої Палати Верховного Суду від 03.07.2019 у справі №369/11268/16-ц).

Колегія суддів зазначає, що оспорюваними розписками між відповідачами оформлено правочини позики.

Відповідно до статті 1046 Цивільного кодексу України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

Частиною першою статті 1048 Цивільного кодексу України передбачено, що позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом.

Отже, за своїми правовими ознаками договір позики є реальним, одностороннім (оскільки, укладаючи договір, лише одна сторона - позичальник зобов`язується до здійснення дії (до повернення позики), а інша сторона - позикодавець стає кредитором, набуваючи тільки право вимоги), оплатним або безоплатним правочином, на підтвердження якого може бути надана розписка позичальника, яка є доказом не лише укладення договору, але й посвідчує факт передання грошової суми позичальнику.

За своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який боржник видає кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання від кредитора певної грошової суми або речей.

Досліджуючи боргові розписки чи договори позики, суди повинні виявляти справжню правову природу укладеного договору, а також надавати оцінку всім наявним доказам і залежно від установлених результатів - робити відповідні правові висновки.

Зазначений правовий висновок, викладений у постанові Великої Палати Верховного Суду від 16.01.2019 у справі № 464/3790/16-ц, повністю відповідає усталеній правовій позиції Верховного Суду, відповідно до якої боргова розписка підтверджує не лише факт укладення договору позики та погодження його умов між кредитором та боржником, а також вона засвідчує й безпосередньо факт отримання боржником від кредитора грошових коштів у певному розмірі або речей.

Однак, такий правовий висновок є застосовним у позовному провадженні, коли між кредитором та боржником за борговою розпискою існує відповідний спір, з метою вирішення якого сторона звертається з позовом до суду. Натомість, у справах про неплатоспроможність існує певна відмінність у контексті оцінки вимог кредиторів до боржника, що виникли на підставі боргової розписки.

Зазначена відмінність, серед іншого, полягає у тому, що визнання господарським судом вимог певного кредитора породжує відповідні правові наслідки, що впливають на права інших кредиторів цього боржника у процедурі неплатоспроможності. При цьому, у вказаній категорії справ існує ризик обопільної недобросовісної поведінки певного кредитора та боржника щодо створення фіктивної (неіснуючої, штучної) заборгованості останнього за борговою розпискою задля збільшення кількості голосів цього кредитора на зборах кредиторів та можливості впливу на саму процедуру неплатоспроможності фізичної особи, зокрема, у питанні формування та реалізації ліквідаційної маси боржника, що, у кінцевому результаті, впливатиме на обсяг задоволених вимог.

Таким чином, з метою унеможливлення загрози визнання господарським судом фіктивної кредиторської заборгованості до боржника на сторін правочину, оформленого борговою розпискою, покладається обов`язок підвищеного стандарту доказування у разі виникнення вмотивованих сумнівів сторін у справі про неплатоспроможність фізичної особи щодо обґрунтованості вимог кредитора на підставі такої розписки.

Відтак, у разі вмотивованих сумнівів інших кредиторів щодо реальності (дійсності) такої заборгованості, обґрунтування грошових вимог до боржника самим лише договором позики та/або борговою розпискою у справі про неплатоспроможність фізичної особи може бути недостатнім. Необхідним, у такому випадку, може бути також документальне підтвердження джерел походження коштів, наданих фізичною особою-кредитором у позику фізичній особі-боржнику, подання інших додаткових доказів наявності між кредитором (позикодавцем) та боржником (позичальником) зобов`язальних правовідносин за відповідним договором позики.

Визначена приписами статті 204 Цивільного кодексу України презумпція правомірності укладеного між сторонами правочину не спростовує відповідного обов`язку сторін правочину, оформленого борговою розпискою, надати сукупність усіх необхідних доказів на обґрунтування своїх вимог, зокрема, зазначені вище докази джерел походження наданих у позику коштів.

Даний висновок Південно-західного апеляційного господарського суду повністю узгоджується з правовою позицією судової палати для розгляду справ про банкрутство Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду, відображеною в постанові від 01.03.2023 у справі №902/221/22.

Колегія суддів зауважує на тому, що оспорювані розписки виступають підставою виникнення у ОСОБА_1 заборгованості перед ОСОБА_2 , з яким боржник перебуває у родинних зв`язках (дружина боржника є сестрою ОСОБА_2 ), у сумі 60000 дол. США та 120000 грн.

При цьому з наявних у матеріалах кредитної справи довідок про доходи ОСОБА_2 вбачається, що щомісячний дохід останнього у період з травня місяця по вересень місяць 2005 року становив 1200 грн; з жовтня місяця 2005 року по січень місяць 2006 року - 350 грн; з лютого місяця по червень місяць 2006 року - 500 грн; з грудня місяця 2006 року по листопад місяць 2007 року - 2500 грн.

Отже, навіть сумарний дохід ОСОБА_2 майже за 2,5 роки є істотно меншим за суму наданої ним ОСОБА_1 позики, яка до того ж виступає безвідсотковою та тривалою у часі, що, з огляду на вказаний самим вищенаведеним кредитором свій майновий стан, є сумнівним з урахуванням критеріїв розумності та економічної обґрунтованості.

При цьому у матеріалах справи відсутні та ОСОБА_2 до суду першої інстанції не подано жодного доказу, який би підтверджував фінансову спроможність даного кредитора надати відповідну позику боржнику та джерела походження коштів, наданих у позику.

Крім того, апеляційним господарським судом враховується, що у пункті 1.4 кредитного договору №130/07ф від 14.05.2007, який був укладений вже після оформлення оспорюваних розписок, ОСОБА_1 , як позичальник, засвідчив, що на момент підписання цього договору не існує подій, що створюють загрозу належному виконанню цього договору (судові спори, майнові вимоги третіх осіб тощо), про які він не повідомив кредитодавця. Поряд з цим, докази повідомлення Відкритого акціонерного товариства "ВіЕйБі Банк" (кредитодавець) про наявність у боржника заборгованості перед будь-якими третіми особами (зокрема, перед ОСОБА_2 ) у матеріалах справи відсутні, натомість, навпаки, ОСОБА_1 безпосередньо у самій заявці на отримання кредиту б/н від 30.03.2007 зазначив ОСОБА_2 в якості свого поручителя та засвідчив те, що не виступає позичальником коштів перед третіми особами.

Таким чином, сам боржник у письмовій формі підтвердив, що станом на момент укладення вищенаведеного кредитного договору не мав заборгованості перед третіми особами, у тому числі і перед ОСОБА_2 .

Суд апеляційної інстанції також наголошує на тому, що, оформлюючи розписку від 25.03.2016, ОСОБА_1 свідомо та цілеспрямовано поновив строк позовної давності та, відповідно, право вимоги пов`язаної з ним особи - ОСОБА_2 , чим фактично збільшив обсяг власних фінансових зобов`язань.

За таких обставин, колегія суддів зазначає, що правочини позики, оформлені оспорюваними розписками, які повинні забезпечити регулювання цивільних відносин і мають бути спрямовані на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків, у даному випадку не мають на меті встановлення правових наслідків, які передбачені законом для цього виду правочинів, та добросовісне виконання зобов`язань за ними, а, навпаки, спрямовані на фіктивну передачу грошових коштів від кредитора до боржника і, як наслідок, на штучне збільшення кількості голосів окремого кредитора на зборах кредиторів для можливості впливу на саму процедуру неплатоспроможності фізичної особи.

Між тим, зазначені обставини необґрунтовано залишились поза увагою Господарського суду Одеської області, який в оскаржуваному рішенні не надав цим останнім належної правової оцінки, обмежившись формальним посиланням на недоведеність позивачем наявності правових підстав для визнання оспорюваних розписок недійсними та не зазначивши при цьому про причини, з яких дійшов висновку про недостатність доказів, наявних у матеріалах справи.

Південно-західний апеляційний господарський суд зауважує, що кредитор є тією зацікавленою особою у справі про банкрутство, який має право звертатися з позовами про захист майнових прав та інтересів з підстав, передбачених нормами Цивільного кодексу України, Господарського кодексу України чи інших законів, у межах справи про банкрутство і таке звернення є належним способом захисту, який гарантує практичну й ефективну можливість відновлення порушених прав кредиторів та боржника.

Оскільки ухвалою Господарського суду Одеської області від 26.07.2023 у справі №916/896/23 визнано грошові вимоги Товариства з обмеженою відповідальністю "Вердикт Капітал" до ОСОБА_1 в сумі 3309537,29 грн з задоволенням у другу чергу та 97848,94 грн з задоволенням у третю чергу, то Товариство з обмеженою відповідальністю "Вердикт Капітал" виступає заінтересованою особою у цій справі та є належним позивачем у справі про визнання недійсними правочинів, вчинених боржником на шкоду кредитору.

Аналогічна позиція Верховного Суду про те, що кредитор у справі про банкрутство є зацікавленою особою та, відповідно, належним позивачем у справі про визнання недійсними правочинів позики з підстав їх фіктивності, викладена в постанові від 14.09.2023 у справі №922/2884/21(922/157/22), правовідносини в якій є подібними до спірних правовідносин у даній справі.

Враховуючи зазначене, Південно-західний апеляційний господарський суд дійшов висновку про наявність підстав для задоволення позову та, як наслідок, визнання недійсними правочинів, оформлених розпискою від 20.01.2006, наданою ОСОБА_1 , про отримання у ОСОБА_2 60000 дол. США, та розпискою від 20.01.2007, наданою ОСОБА_1 , про отримання у ОСОБА_2 120000 грн.

У викладі підстав для прийняття рішення суду необхідно дати відповідь на доречні аргументи та доводи сторін, здатні вплинути на вирішення спору; виклад підстав для прийняття рішення не повинен неодмінно бути довгим, оскільки необхідно знайти належний баланс між стислістю та правильним розумінням ухваленого рішення; обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент заявника на підтримку кожної підстави; обсяг цього обов`язку суду може змінюватися залежно від характеру рішення. Згідно з практикою Європейського суду з прав людини очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а крім того, ще й від різних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах (правова позиція Верховного Суду від 28.05.2020 у справі №909/636/16).

Європейський суд з прав людини у рішенні в справі "Серявін та інші проти України" вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях, зокрема, судів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожний аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною залежно від характеру рішення.

У справі "Трофимчук проти України" Європейський суд з прав людини також зазначив, що хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, це не може розумітись як вимога детально відповідати на кожен довід.

За умовами статті 236 Господарського процесуального кодексу України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним та обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи.

Отже, судове рішення повинно прийматись у цілковитій відповідності з нормами матеріального і процесуального права та фактичними обставинами справи, з достовірністю встановленими господарським судом, тобто з`ясованими шляхом дослідження та оцінки судом належних і допустимих доказів у конкретній справі.

Рішення Господарського суду Одеської області від 20.12.2023 у справі №916/896/23(916/3968/23) не відповідає вказаним вище вимогам у зв`язку з невідповідністю висновків, викладених в оскаржуваному судовому рішенні, встановленим обставинам справи, а тому підлягає скасуванню з одночасним ухваленням нового рішення про задоволення позову.

Керуючись статтями 232, 233, 236, 240, 269, 270, 275, 277, 281-284 Господарського процесуального кодексу України, Південно-західний апеляційний господарський суд

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю "Вердикт Капітал" задовольнити.

Рішення Господарського суду Одеської області від 20.12.2023 у справі №916/896/23(916/3968/23) скасувати.

Позов Товариства з обмеженою відповідальністю "Вердикт Капітал" до ОСОБА_1 та ОСОБА_2 задовольнити.

Визнати недійсним правочин, оформлений розпискою від 20.01.2006, наданою ОСОБА_1 , про отримання у ОСОБА_2 60000 дол. США.

Визнати недійсним правочин, оформлений розпискою від 20.01.2007, наданою ОСОБА_1 , про отримання у ОСОБА_2 120000 грн.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена у касаційному порядку у строк, який обчислюється відповідно до статті 288 Господарського процесуального кодексу України.

Повний текст постанови складено та підписано 01.04.2024.

Головуючий суддя С.В. Таран

Суддя К.В. Богатир

Суддя Л.В. Поліщук