РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

19.03.2024Справа № 910/15504/23
Господарський суд міста Києва у складі судді Картавцевої Ю.В., за участю секретаря судового засідання Негоди І.А., розглянувши матеріали господарської справи

за позовом Приватного акціонерного товариства "Завод супутник"

до Товариства з обмеженою відповідальністю "Ювелірний завод "Діамант-13"

про стягнення 888 586,58 грн.

Представники:

від позивача: Опалюк С.В.

від відповідача: Гера Р.Ю.

ОБСТАВИНИ СПРАВИ:

Приватне акціонерне товариство "Завод супутник" звернулось до Господарського суду міста Києва з позовом до Товариства з обмеженою відповідальністю "Ювелірний завод "Діамант-13" про стягнення 888 586,58 грн.

Позовні вимоги обґрунтовані порушенням відповідачем умов Договору оренди №701 від 16.01.2017, з огляду на що позивач просить суд стягнути неустойку за неповернення орендованого майна у розмірі подвійної орендної плати (888 586,58 грн).

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 09.10.2023 позовну заяву залишено без руху.

13.10.2023 через відділ діловодства суду від позивача надійшла заява про усунення недоліків.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 18.10.2023 суд ухвалив: прийняти позовну заяву до розгляду та відкрити провадження у справі; справу розглядати за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін; запропонувати відповідачу подати відзив на позовну заяву протягом 15 днів з дня вручення даної ухвали; встановити позивачу строк для подання відповіді на відзив - протягом п`яти днів з дня отримання відзиву; встановити відповідачу строк для подання заперечень - протягом п`яти днів з дня отримання відповіді на відзив; подати суду докази надіслання (надання) їх іншим учасникам справи.

02.11.2023 через відділ діловодства суду від відповідача надійшов відзив.

14.11.2023 через відділ діловодства суду від позивача надійшла відповідь на відзив.

14.12.2023 через відділ діловодства суду від відповідача надійшла заява про стягнення судових витрат.

Статтею 247 Господарського процесуального кодексу України визначено, що при вирішенні питання про розгляд справи в порядку спрощеного або загального позовного провадження суд враховує: 1) ціну позову; 2) значення справи для сторін; 3) обраний позивачем спосіб захисту; 4) категорію та складність справи; 5) обсяг та характер доказів у справі, в тому числі чи потрібно у справі призначити експертизу, викликати свідків тощо; 6) кількість сторін та інших учасників справи; 7) чи становить розгляд справи значний суспільний інтерес; 8) думку сторін щодо необхідності розгляду справи за правилами спрощеного позовного провадження.

Частиною 3 статті 12 Господарського процесуального кодексу України встановлено, що спрощене позовне провадження призначене для розгляду малозначних справ, справ незначної складності та інших справ, для яких пріоритетним є швидке вирішення справи. Загальне позовне провадження призначене для розгляду справ, які через складність або інші обставини недоцільно розглядати у спрощеному позовному провадженні.

Статтею 181 Господарського процесуального кодексу України для виконання завдання підготовчого провадження в кожній судовій справі, яка розглядається за правилами загального позовного провадження, проводиться підготовче засідання. Дата і час підготовчого засідання призначаються суддею з урахуванням обставин справи і необхідності вчинення відповідних процесуальних дій. Підготовче засідання має бути розпочате не пізніше ніж через тридцять днів з дня відкриття провадження у справі.

У підготовчому засіданні суд, зокрема, може роз`яснювати учасникам справи, які обставини входять до предмета доказування, які докази мають бути подані тим чи іншим учасником справи, з`ясовує, чи повідомили сторони про всі обставини справи, які їм відомі; з`ясовує, чи надали сторони докази, на які вони посилаються у позові і відзиві, а також докази, витребувані судом чи причини їх неподання; вирішує питання про проведення огляду письмових, речових і електронних доказів у місці їх знаходження; вирішує питання про витребування додаткових доказів та визначає строки їх подання, вирішує питання про забезпечення доказів, якщо ці питання не були вирішені раніше, вирішує питання про призначення експертизи, виклик у судове засідання експертів, свідків, залучення перекладача, спеціаліста, здійснює інші дії, необхідні для забезпечення правильного і своєчасного розгляду справи по суті (ст. 182 Господарського процесуального кодексу України).

Відповідно до ч. 6 ст. 250 Господарського процесуального кодексу України якщо суд вирішив розглянути справу в порядку спрощеного позовного провадження, але в подальшому за власною ініціативою або за клопотанням учасника справи постановив ухвалу про розгляд справи за правилами загального позовного провадження, розгляд справи починається зі стадії відкриття провадження у справі. У такому випадку повернення до розгляду справи за правилами спрощеного позовного провадження не допускається.

Дослідивши подані сторонами докази, суд прийшов до висновку про необхідність розгляду даної справи за правилами загального позовного провадження.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 27.12.2023 суд ухвалив: здійснювати розгляд справи № 910/15504/23 у порядку загального позовного провадження; підготовче засідання у справі призначити на 23.01.2024.

22.01.2024 через відділ діловодства суду від позивача надійшла заява про участь у підготовчому засіданні в режимі відеоконференції.

23.01.2023 через відділ діловодства суду від відповідача надійшли заяви про відкладення розгляду справи.

Разом з тим, підготовче засідання 23.01.2024 не відбулося у зв`язку з тривалою повітряною тривогою, з огляду на що ухвалою суду від 24.01.2024 підготовче засідання у справі № 910/15504/23 призначено на 20.02.2024.

26.01.2024 через відділ діловодства суду від відповідача надійшла заява про участь у судових засіданнях в режимі відеоконференції поза межами приміщення суду.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 05.02.2024 відмовлено у задоволенні заяви Приватного акціонерного товариства "Завод супутник" про участь у судових засіданнях в режимі відеоконференції поза межами приміщення суду у справі №910/15504/23; відмовлено у задоволенні заяви Товариства з обмеженою відповідальністю "Ювелірний завод "Діамант-13" про участь у судових засіданнях в режимі відеоконференції поза межами приміщення суду у справі №910/15504/23.

У підготовче засідання 20.02.2024 прибули представники сторін.

У підготовчому засіданні 20.02.2024 судом з`ясовано, що в процесі підготовчого провадження у даній справі вчинені всі необхідні дії передбачені ч. 2 ст. 182 Господарського процесуального кодексу України.

Згідно з п. 3 ч. 2 ст. 185 Господарського процесуального кодексу України за результатами підготовчого засідання суд постановляє ухвалу про закриття підготовчого провадження та призначення справи до судового розгляду по суті.

Відповідно до п. 18 ч. 2 ст. 182 Господарського процесуального кодексу України у підготовчому засіданні суд призначає справу до розгляду по суті, визначає дату, час і місце проведення судового засідання (декількох судових засідань - у разі складності справи) для розгляду справи по суті.

За наслідками підготовчого засідання судом закрито підготовче провадження у справі, призначено справу до судового розгляду по суті на 19.03.2024.

У судове засідання 19.03.2024 прибули представники сторін.

Представник позивача підтримав позовні вимоги, представник відповідача проти задоволення позову заперечив.

У судовому засіданні 19.03.2024 проголошено вступну та резолютивну частини рішення.

Розглянувши матеріали справи, заслухавши пояснення представників сторін та дослідивши докази, суд

ВСТАНОВИВ:

16.01.2017 між Приватним акціонерним товариством «Завод супутник» (позивач, орендодавець) та Товариством з обмеженою відповідальністю «Ювелірний завод «Діамант-13» (відповідач, орендар) укладено Договір оренди № 701 (далі - Договір), відповідно до умов якого:

- орендодавець передає, а орендар приймає у строкове платне користування без права передання в суборенду та без права викупу наступне приміщення, назване у подальшому "приміщення, що орендується": Адреса: м. Київ, 04080, вул. Межигірська, 82-А, загальною площею 777 м. кв. під офіс/виробництво та 91 м. кв. під склад, корпус № 3, поверх 2, 3 та підвальне приміщення;

- орендар вступає в строкове платне користування приміщенням у термін, указаний в договорі, але не раніше дати підписання сторонами Договору та Акта приймання-передачі приміщення, що орендується (пункт 3.1 Договору);

- передача приміщення в оренду не тягне за собою виникнення в орендаря права власності на приміщення. Власником залишається орендодавець, а орендар користується приміщенням протягом строку оренди (пункт 3.2 Договору);

- орендну плату орендар незалежно від наслідків його господарської діяльності сплачує в безготівковому порядку на розрахунковий рахунок орендодавця наперед, не пізніше 05 числа місяця в розмірі відповідно до Додатків № 1 до Договору. Нарахування ПДВ на суму орендної плати здійснюється у порядку, визначеному чинним законодавством України (пункт 5.1 Договору).

01.02.2017 сторонами підписано Акт приймання-передачі приміщення, що орендується, відповідно до якого позивач передав, а відповідач прийняв в оренду майно за Договором.

01.08.2017, 01.03.2018 та 29.10.2018 сторони підписали Додаткові угоди про зміну і доповнення Договору, а саме пунктів 1.2 Договору в частині зміни загальної площі приміщення.

У грудні 2019 року сторонами укладено Додаткову угоду до Договору, відповідно до умов якої погоджено продовжити строк дії Договору оренди з 01.01.2020 по 01.10.2022.

У Додатковій угоді від 01.01.2022 № 1 до Договору сторони внесли зміни до розрахунків платежів оренди та комунальних послуг та виклали їх у такій редакції: на період з 01.01.2022 по 31.01.2022 відповідно до пункту 5.4 Договору розмір орендної плати переглядається у разі змін цін і тарифів, передбачених чинним законодавством України. 203 кв. м. - офіс виробництво 2-ий поверх - Корпус № 3, Літера "Г"; плата за опалення за загальну площу оренди 23 351,09 грн, плата за електроенергію (за показниками лічильника) та оренда паркомісця (погодинна парковка), строк оплати (попередня оплата) з 01 по 05 щомісяця.

Відповідно до норм частини 1 та 2 статті 283 Господарського кодексу України за договором оренди одна сторона (орендодавець) передає другій стороні (орендареві) за плату на певний строк у користування майно для здійснення господарської діяльності. У користування за договором оренди передається індивідуально визначене майно виробничо-технічного призначення (або цілісний майновий комплекс), що не втрачає у процесі використання своєї споживчої якості (неспоживна річ).

Згідно з частиною 3 статті 283 Господарського кодексу України об`єктом оренди можуть бути: нерухоме майно (будівлі, споруди, приміщення); інше окреме індивідуально визначене майно виробничо-технічного призначення, що належить суб`єктам господарювання.

До відносин оренди застосовуються відповідні положення Цивільного кодексу України з урахуванням особливостей, передбачених цим Кодексом (частина 6 статті 283 Господарського кодексу України).

Відповідно до частини 1 статті 759 Цивільного кодексу України за договором найму (оренди) наймодавець передає або зобов`язується передати наймачеві майно у користування за плату на певний строк.

Дослідивши зміст Договору, суд дійшов висновку, що даний правочин за своєю правовою природою є договором оренди майна.

Звертаючись до суду з позовом у справі № 910/15504/23 позивач зазначає, що зважаючи на порушення відповідачем обов`язку зі здійснення орендних платежів, Приватним акціонерним товариством "Завод супутник" було повідомлено Товариство з обмеженою відповідальністю "Ювелірний завод "Діамант-13" про розірвання з 22 жовтня 2022 року Договору та зазначено про обов`язок останнього у строк до 21 жовтня 2022 року забезпечити присутність уповноваженого представника відповідача для підписання акту передачі орендованого приміщення.

Однак, як стверджує позивач, обов`язок щодо повернення майна після закінчення строку дії Договору відповідачем виконаний не був, з огляду на що, керуючись приписами ч. 2 ст. 785 ЦК України, позивач просить суд стягнути з відповідача 888 586,58 грн неустойки за період з 23.10.2022 по 22.09.2023.

Відповідач проти задоволення позовних вимог заперечує та, зокрема, зазначає, що у матеріалах справи відсутні докази надіслання позивачем листа про розірвання Договору та відповідачем вчинялися дії, спрямовані на звільнення орендованих приміщень від свого майна та передачі їх позивачу, однак, останній умисно вчиняв дії, спрямовані на створення ситуації, за якої відповідач не міг цього зробити. З огляду на викладене, підстави для стягнення з відповідача неустойки відсутні.

Оцінюючи подані докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів, та враховуючи, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається, як на підставу своїх вимог і заперечень, суд вважає, що позовні вимоги не підлягають задоволенню з наступних підстав.

Як встановлено судом, 16.01.2017 між Приватним акціонерним товариством «Завод супутник» та Товариством з обмеженою відповідальністю «Ювелірний завод «Діамант-13» було укладено Договір оренди № 701, за умовами якого орендодавець передав, а орендар прийняв у строкове платне користування без права передання в суборенду та без права викупу наступне приміщення, назване у подальшому "приміщення, що орендується": Адреса: м. Київ, 04080, вул. Межигірська, 82-А, загальною площею 777 м. кв. під офіс/виробництво та 91 м. кв. під склад, корпус № 3, поверх 2, 3 та підвальне приміщення.

Обставина передачі позивачем відповідачу приміщень підтверджується Актом приймання-передачі від 01.02.2017, копія якого долучена до позову.

У грудні 2019 року сторонами укладено Додаткову угоду до Договору, відповідно до умов якої погоджено продовжити строк дії Договору оренди з 01.01.2020 по 01.10.2022.

Пунктом 8.1 Договору встановлено, що після закінчення строку оренди орендар зобов`язаний передати орендодавцю приміщення, що орендується, протягом 10 днів з моменту закінчення строку оренди за актом передачі.

Протягом строку, визначеного в пункті 8.1 Договору, орендар зобов`язаний звільнити приміщення, що орендується, і підготувати його до передачі орендодавцю (пункт 8.2 Договору).

Пунктами 9.1 та 9.2 Договору передбачено, що дострокове розірвання договору можливе в односторонньому порядку, якщо одна із сторін порушує умови, визначені цим договором і свої зобов`язання. Термін дії цього договору також може бути припинений по бажанню кожної із сторін. Єдиною вимогою дострокового розірвання договору є письмове повідомлення однієї із сторін не пізніше, чим за 30 днів до розірвання.

Відповідно до частини четвертої статті 284 ГК України строк договору оренди визначається за погодженням сторін. У разі відсутності заяви однієї зі сторін про припинення або зміну умов договору оренди протягом одного місяця після закінчення строку дії договору він вважається продовженим на такий самий строк і на тих самих умовах, які були передбачені договором.

Згідно зі статтею 764 ЦК України якщо наймач продовжує володіти та/або користуватися майном після закінчення строку договору найму, то за відсутності заперечень наймодавця протягом одного місяця, договір вважається поновленим на строк, який був раніше встановлений договором.

Суть поновлення договору оренди у розумінні наведених норм полягає у тому, що орендар продовжує користуватися орендованим майном після закінчення строку оренди, а орендодавець, відповідно, не заперечує протягом одного місяця після закінчення строку договору в його поновленні. Відсутність такого заперечення може мати прояв у "мовчазній згоді" і у такому випадку орендар у силу закону може розраховувати, що договір оренди вважається поновленим на строк, який був раніше встановлений договором.

У контексті наведених норм заява орендодавця про припинення договору оренди за закінченням строку договору є одностороннім правочином, який відображає волевиявлення орендодавця у спірних правовідносинах, що не потребує узгодження з орендарем в силу прямої норми закону, і є підставою для припинення відповідних зобов`язальних правовідносин. Повідомлення орендодавцем орендаря про припинення договору є юридично значимою дією, яка засвідчує наявність такого волевиявлення та забезпечує своєчасну обізнаність з ним іншої сторони, є передумовою для настання обумовлених таким одностороннім правочином наслідків також для іншої особи за правилами абзацу 3 частини 3 статті 202 Цивільного кодексу України (постанова Великої Палати Верховного Суду від 19.05.2020 у справі № 910/719/19).

Отже, якщо на дату закінчення строку договору оренди і протягом місяця після закінчення цього строку мали місце заперечення орендодавця щодо поновлення договору на новий строк, то такий договір припиняється. Оскільки зазначеними нормами визначено умови, за яких договір оренди вважається пролонгованим на строк, який був раніше встановлений, і на тих самих умовах, що були передбачені договором, то для продовження дії договору не вимагається обов`язкового укладення нового договору або внесення змін до нього.

Аналогічна правова позиція викладена у постановах Верховного Суду 25.05.2021 у справі № 910/9949/20, від 30.01.2020 у справі № 904/1207/19, від 28.05.2019 у справі № 911/2980/17, від 12.06.2018 у справі № 910/15387/17, від 05.06.2018 у справі № 904/7825/17, від 29.05.2018 у справі № 923/854/17.

Велика Палата Верховного Суду у постанові від 19.05.2020 у справі № 910/719/19 також зазначила, що загальний порядок укладання, зміни та розірвання господарських договорів, які вчиняються в письмовій формі, пов`язує момент реалізації учасником правовідносин власного волевиявлення на виникнення, зміну чи припинення правовідносин зі здійсненням ним такого волевиявлення в належний спосіб.

Так, з наявної в матеріалах справи Вимоги про розірвання договору оренди № вих. 02-09/22 від 26.09.2022 вбачається, що позивач повідомив відповідача про розірвання Договору з 22.10.2022, зважаючи на порушення відповідачем обов`язку зі спати орендних платежів.

У вказаній вимозі ПрАТ «Завод Супутник» також вимагало не пізніше 21.10.2022 забезпечити присутність представників ТОВ «Ювелірний завод «Діамант-13» для підписання акта передачі орендованого приміщення, а також не пізніше 20.10.2022 сплатити заборгованість з орендної плати та штрафні санкції.

Відповідач у відзиві зазначає, що вимогу № вих. 02-09/22 від 26.09.2022 не отримував, докази направлення вимоги в матеріалах справи відсутні.

Разом з тим, позивачем разом з відповіддю на відзив подано копії фіскального чеку № 55, накладної № 404 та опису вкладення у лист, якими підтверджується обставина надіслання Вимоги на адресу відповідача (04080, м. Київ, вул. Межигірська, 82А), при цьому, суд зазначає, що до 03.10.2023 відповідач був зареєстрований за адресою: м. Київ, вул. Межигірська, 82А.

Більше того, обставина направлення Вимоги встановлена у рішенні Господарського суду міста Києва від 29.03.2023 у справі № 910/12395/22 (набрало законної сили 13.12.2023) за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю "Ювелірний завод "Діамант-13" до Приватного акціонерного товариства "Завод Супутник" про зобов`язання вчинити дії.

Відтак, доводи відповідача про не направлення позивачем вимоги судом до уваги не беруться.

Відповідно до пункту 9 частини 2 статті 129 Конституції України однією з основних засад судочинства є обов`язковість рішень суду.

Згідно з ч. 2 ст. 13 Закону України "Про судоустрій та статус суддів" судові рішення, що набрали законної сили, є обов`язковими до виконання усіма органами державної влади, органами місцевого самоврядування, їх посадовими та службовими особами, фізичними і юридичними особами та їх об`єднаннями на всій території України. Обов`язковість урахування (преюдиційність) судових рішень для інших судів визначається процесуальним законом.

Частинами 1 та 2 статті 18 Господарського процесуального кодексу України встановлено, що судові рішення, що набрали законної сили, є обов`язковими до виконання всіма органами державної влади, органами місцевого самоврядування, їх посадовими та службовими особами, фізичними і юридичними особами та їх об`єднаннями на всій території України. Невиконання судового рішення є підставою для відповідальності, встановленої законом.

Частиною 4 статті 75 Господарського процесуального кодексу України передбачено, що обставини, встановлені рішенням суду в господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, стосовно якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.

Рішення Господарського суду міста Києва від 29.03.2023 у справі № 910/12395/22 набрало законної сили, а відтак, встановлені ним обставини мають преюдиційне значення та не підлягають повторному доведенню.

З огляду на викладене, суд приходить до висновку про припинення дії Договору та відповідно наявності у відповідача обов`язку з повернення орендованих приміщень.

Пунктом 8.1 Договору встановлено, що після закінчення строку оренди орендар зобов`язаний передати орендодавцю приміщення, що орендується, протягом 10 днів з моменту закінчення строку оренди за актом передачі.

Відповідно до статті 193 Господарського кодексу України суб`єкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобов`язання належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобов`язання - відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться.

Зазначене також кореспондується з нормами ст. ст. 525, 526 Цивільного кодексу України.

Так, докази повернення спірних приміщень в матеріалах справи відсутні.

Відповідно до статті 610 Цивільного кодексу України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).

Згідно з нормами статті 549 Цивільного кодексу України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання.

Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання.

Штрафними санкціями у Господарському кодексі України визнаються господарські санкції у вигляді грошової суми (неустойка, штраф, пеня), яку учасник господарських відносин зобов`язаний сплатити у разі порушення ним правил здійснення господарської діяльності, невиконання або неналежного виконання господарського зобов`язання (частина 1 статті 230 Господарському кодексі України).

Положеннями п. 3 ч. 1 ст. 611 ЦК України встановлено, що у разі порушення зобов`язання настають правові наслідки встановлені договором або законом, зокрема, сплата неустойки.

За приписами ч. 1 ст. 785 Цивільного кодексу України у разі припинення договору найму наймач зобов`язаний негайно повернути наймодавцеві річ у стані, в якому вона була одержана, з урахуванням нормального зносу, або у стані, який було обумовлено в договорі.

Так, договір є підставою виникнення права наймача (орендаря) користуватися орендованим майном упродовж строку дії договору зі сплатою наймодавцю (орендодавцю) орендної плати, погодженої умовами договору; а припинення договору є підставою виникнення обов`язку наймача негайно повернути наймодавцеві річ у стані, в якому вона була одержана, з урахуванням нормального зносу, або у стані, який було обумовлено в договорі.

Користування майном за договором є правомірним, якщо воно відповідає умовам укладеного договору та положенням чинного законодавства, які регулюють такі правовідносини з урахуванням особливостей предмета найму та суб`єктів договірних правовідносин.

Відносини найму (оренди) у разі неправомірного користування майном можуть регулюватися умовами договору, що визначають наслідки неправомірного користування майном, та нормами законодавства, які застосовуються до осіб, які порушили зобов`язання у сфері орендних відносин.

Правова природа плати за користування річчю (орендної плати) безпосередньо пов`язана із правомірним користуванням річчю протягом певного строку, і обов`язок здійснення такого платежу є істотною ознакою орендних правовідносин, що випливає зі змісту регулятивних норм статей 759, 762, 763 Цивільного кодексу України, статей 283, 284, 286 Господарського кодексу України. Із припиненням договірних (зобов`язальних) відносин за договором у наймача (орендаря) виникає новий обов`язок - повернути наймодавцеві річ.

Суд звертає увагу на те, що після спливу строку дії договору невиконання чи неналежне виконання обов`язку з негайного повернення речі свідчить про неправомірне користування майном, яке було передане в найм (оренду). Тому права та обов`язки наймодавця і наймача, що перебували у сфері регулятивних правовідносин, переходять у сферу охоронних правовідносин та охоплюються правовим регулюванням за частиною другою статті 785 Цивільного кодексу України, яка регламентує наслідки невиконання майнового обов`язку щодо негайного повернення речі наймодавцеві.

З урахуванням викладеного, суд зазначає, що користування майном після припинення договору є таким, що здійснюється не відповідно до його умов - неправомірне користування майном, у зв`язку з чим вимога щодо стягнення орендної плати за користування майном за умовами договору, що припинився (у разі закінчення строку, на який його було укладено тощо), суперечить змісту правовідносин за договором найму (оренди) та регулятивним нормам Цивільного кодексу України та Господарського кодексу України.

Оскільки поведінка боржника не може бути одночасно правомірною та неправомірною, то регулятивна норма статті 762 Цивільного кодексу України ("Плата за користування майном") і охоронна норма частини другої статті 785 Цивільного кодексу України ("Обов`язки наймача у разі припинення договору найму") не можуть застосовуватися одночасно, адже орендар не може мати одночасно два обов`язки, які суперечать один одному: сплачувати орендну плату, що здійснюється за правомірне користування майном, і негайно повернути майно.

Отже, положення пункту 3 частини першої статті 3 та статті 627 Цивільного кодексу України про свободу договору не застосовуються до договорів оренди в тій їх частині, якою передбачені умови щодо здійснення орендної плати за період від моменту припинення дії договору до моменту повернення орендованого майна, оскільки сторони в такому випадку відступають від положень актів цивільного законодавства (стаття 6 Цивільного кодексу України).

Аналогічна правова позиція викладена у постанові об`єднаної палати Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 19.04.2021 року в справі № 910/11131/19.

Якщо наймач не виконує обов`язку щодо повернення речі, наймодавець має право вимагати від наймача сплати неустойки у розмірі подвійної плати за найм речі за час прострочення (частина 2 статті 785 Цивільного кодексу України).

Частиною 1 статті 614 Цивільного кодексу України передбачено, що особа, яка порушила зобов`язання, несе відповідальність за наявності її вини (умислу або необережності), якщо інше не встановлено договором або законом. Особа є невинуватою, якщо вона доведе, що вжила всіх залежних від неї заходів щодо належного виконання зобов`язання.

Таким чином неустойка, стягнення якої передбачено частиною 2 статті 785 Цивільного кодексу України, є самостійною майновою відповідальністю у сфері орендних правовідносин і для притягнення наймача, який порушив зобов`язання, до такої відповідальності необхідна наявність його вини (умислу або необережності) відповідно до вимог статті 614 Цивільного кодексу України.

Суд зазначає, що однією з основоположних засад цивільного законодавства є добросовісність (пункт 6 частини 1 статті 3 ЦК України) і дії учасників цивільних правовідносин мають бути добросовісними, що зумовлює вимогу щодо сумлінної та чесної поведінки суб`єктів при виконанні своїх юридичних обов`язків та здійсненні своїх суб`єктивних прав. Поведінкою, яка суперечить добросовісності та чесній діловій практиці, є, зокрема, поведінка, що не відповідає попереднім заявам або поведінці сторони, за умови, що інша сторона, яка діє собі на шкоду, розумно покладається на них.

Так, позивачем було направлено відповідачу лист з вимогою до 21.10.2022 забезпечити явку представника для підписання акту передачі приміщення, однак, доказів повернення приміщення за актом приймання-передачі матеріали справи № 910/15504/23 не містять.

Поряд з цим, відповідачем подано до суду акти про недопуск до приміщення від 27.10.2022 року, 25.10.2022 року, 24.10.2022 року та листи № 7 від 08.11.2022 року та № 19 від 25.07.2023 року, які стосуються недопуску відповідача до орендованих приміщень з метою вивезення обладнання.

Більше того, судом встановлено, що Товариство з обмеженою відповідальністю "Ювелірний завод "Діамант-13" зверталося до Господарського суду міста Києва з позовом до Приватного акціонерного товариства "Завод Супутник", у якому просило суд зобов`язати Приватне акціонерне товариство "Завод Супутник" надати Товариству з обмеженою відповідальністю "Ювелірний завод "Діамант-13" доступ до приміщень, площею 203 м.кв офіс виробництво корпус № 3 літера "Г", що знаходиться за адресою вул. Межигірська, будинок 82-А, м. Київ, 04080 (справа № 910/12395/22).

В обґрунтування позовних вимог, Товариство з обмеженою відповідальністю "Ювелірний завод "Діамант-13" вказувало, що в раніше орендованому позивачем приміщенні, станом на 24.02.2022 залишались основні засоби, техніка та обладнання, до яких ТОВ "Ювелірний завод "Діамант-13" з лютого 2022 не має доступу. Відповідачем були проігноровані неодноразові звернення позивача щодо надання доступу до приміщень раніше орендованих, для отримання доступу до своїх основних засобів, техніки, обладнання. Означені обставини й послугували підставою для звернення до суду з даним позовом.

У межах розгляду справи № 910/12395/22 судом було зроблено висновок про те, що при зверненні до суду з даним позовом позивачем (ТОВ "Ювелірний завод "Діамант-13") не доведено факту порушення його майнових прав, безпідставного утримання та й взагалі утримання відповідачем (ПрАТ "Завод супутник") будь якого належного позивачу майна.

Однак, з наявних у матеріалах справи № 910/15504/23 доказів вбачається, що 07.09.2023 року приватним виконавцем виконавчого округу м. Києва Кошарним Олександром Вікторовичем відносно відповідача було відкрите виконавче провадження № 72711913 з примусового виконання наказу Господарського суду міста Києва від 02.08.2023 року № 910/10253/22 про стягнення з відповідача заборгованості за договором оренди.

В ході зазначеного виконавчого провадження виконавцем було оглянуте, описане та арештоване майно відповідача, яке знаходиться в раніше орендованих ним приміщеннях, про що була винесена відповідна постанова від 07.09.2023 року.

З викладеного вбачається, що фактично користування приміщенням після закінчення строку дії договору оренди полягає в тому, що у ТОВ "Ювелірний завод "Діамант-13" в спірному приміщенні знаходиться майно, яке він не має об`єктивної можливості забрати (зважаючи на не допуск до приміщення; опис та арешт майна в межах виконавчого провадження), що в свою чергу, свідчить про відсутність вини відповідача та відповідно відсутність правових підстав для стягнення неустойки, передбаченої частиною 2 статті 785 Цивільного кодексу України.

З огляду на зазначене, суд прийшов до висновку про відмову у задоволенні позовних вимог Приватного акціонерного товариства "Завод супутник" до Товариства з обмеженою відповідальністю "Ювелірний завод "Діамант-13" про стягнення 888 586,58 грн.

Відповідно до ст. 74 Господарського процесуального кодексу України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

За приписами ст. 76, 77, 78, 79 Господарського процесуального кодексу України належними є докази, на підставі яких можна встановити обставини, які входять в предмет доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування. Предметом доказування є обставини, які підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Обставини, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Докази, одержані з порушенням закону, судом не приймаються. Достовірними є докази, створені (отримані) за відсутності впливу, спрямованого на формування хибного уявлення про обставини справи, які мають значення для справи. Наявність обставини, на яку сторона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, вважається доведеною, якщо докази, надані на підтвердження такої обставини, є більш вірогідними, ніж докази, надані на її спростування. Питання про вірогідність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.

Так, відповідно до вимог ст. 129 ГПК України судові витрати позивача по сплаті судового збору покладаються на позивача з огляду на відмову у задоволенні позовних вимог.

Керуючись ст.ст. 74, 76-80, 129, 236, 237, 238, 240-242 Господарського процесуального кодексу України, суд

ВИРІШИВ:

У позові відмовити повністю.

Рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом двадцяти днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини рішення суду, або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Повне рішення складено: 29.03.2024

Суддя Ю.В. Картавцева