РІШЕННЯ

15 лютого 2024 року м. ТернопільСправа № 921/42/23

Господарський суд Тернопільської області

у складі судді Боровця Я.Я.

за участю секретаря судового засідання Крутіної Ю.С.

Розглянув справу в порядку загального провадження

за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю "МАКС ЕНЕРГО РЕСУРС", пл. Героїв Євромайдану, 9, прим., 132, м. Тернопіль

до відповідача BITUM LOGISTICS CO S.R.L., 041817, Str. Mosoaia, nr. 45A, Bucharest, Romania.

про стягнення основного боргу у розмірі 6 733 497,43 грн та реальних збитків у розмірі 1 756 000,00 грн.

В судове засідання учасники судового процесу не з"явилися.

Судові процедури.

Судом роз`яснено форму і стадії судового провадження, що здійснюється у межах даної справи згідно до вимог ГПК України.

Фіксування судового засідання технічними засобами здійснюється відповідно до статті 222 ГПК України.

Заяв про відвід (самовідвід) судді та секретаря судового засідання з підстав, визначених ст. ст. 35-37 ГПК України не надходило.

Суть справи.

Товариство з обмеженою відповідальністю "МАКС ЕНЕРГО РЕСУРС", м. Тернопіль звернулося до Господарського суду Тернопільської області з позовом до відповідача BITUM LOGISTICS CO S.R.L., Bucharest, Romania про стягнення основного боргу у розмірі 173 588,04 Євро, що еквівалентно 6 733 497,43 грн в національній валюті за курсом, встановленим НБУ та реальних збитків у розмірі 1 756 000,00 грн.

Позовні вимоги мотивовані тим, що відповідачем порушено грошові зобов`язання, що виникли на підставі договору купівлі-продажу нафтопродуктів №19-05/2022 від 19.05.2022.

Відкриття провадження у справі.

Відповідно до Протоколу автоматизованого розподілу судових справ між суддями від 16.01.2023, для розгляду справи №921/42/23 визначено суддю Боровця Я.Я.

Ухвалою Господарського суду Тернопільської області від 18.01.2023 позовну заяву Товариства з обмеженою відповідальністю "МАКС ЕНЕРГО РЕСУРС" залишено без руху, на підставі частини 1 статті 174 ГПК України, для надання можливості позивачу усунути недоліки позовної заяви.

08.02.2023 на адресу Господарського суду Тернопільської області надійшло клопотання заявника про усунення недоліків ( вх. № 1128), зі змісту якого вбачається, що позивачем усунуто недоліки позовної заяви, які визначено в ухвалі про залишення позовної заяви без руху від 18.01.2023.

Ухвалою суду від 20.02.2023 клопотання ТОВ "МАКС ЕНЕРГО РЕСУРС" про відстрочення сплати судового збору, задоволено. Відстрочено ТОВ "МАКС ЕНЕРГО РЕСУРС" сплату судового збору у розмірі 124 658,46 грн за подання позову до ухвалення судового рішення. Відкрито провадження у справі №921/42/23 за правилами загального позовного провадження та підготовче засідання призначено на 18.05.2023.

Також, ухвалою суду від 20.02.2023 зупинено провадження у справі №921/42/23 до 18.05.2023, у відповідності до частини 4 статті 228 ГПК України (суд може за заявою учасника справи, а також з власної ініціативи зупинити провадження у справі у випадку звернення із судовим дорученням про надання правової допомоги або вручення виклику до суду чи інших документів до іноземного суду або іншого компетентного органу іноземної держави).

Розгляд справи здійснювався за правилами загального позовного провадження.

Підготовче провадження.

Підготовче засідання вперше призначено на 18.05.2023.

Відповідно до вимог ст. ст. 367, 368 ГПК України, 12.04.2023 Господарський суд Тернопільської області звернувся з судовим доручення про вручення документів до компетентного органу Румунії Міністерства юстиції Румунії.

10.05.2023 Господарським судом Тернопільської області листом № 921/42/23/249/2023 надіслано до Міністерства юстиції України, відповідно до п.2.5. Інструкції про порядок виконання міжнародних договорів з питань надання правової допомоги в цивільних справах щодо вручення документів, отримання доказів та визнання і виконання судових рішень, затвердженої Наказом Міністерства юстиції України, Державної судової адміністрації України від 27.06.2008 № 1092/5/54 та зареєстрованої в Міністерстві юстиції України 02 липня 2008 року за № 573/15264, судове доручення від 12.04.2023 за №921/42/23/194/2023 про вручення компетентним органом Румунії Міністерства юстиції Румунії документів у справі № 921/42/23 за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю "МАКС ЕНЕРГО РЕСУРС", пл. Героїв Євромайдану, 9, прим., 132, м. Тернопіль до відповідача BITUM LOGISTICS CO S.R.L., 041817, Str. Mosoaia, nr. 45A, Bucharest, Romania про стягнення основного боргу у розмірі 6 733 497,43 грн та реальних збитків у розмірі 1 756 000,00 грн.

Ухвалою Господарського суду Тернопільської області від 18.05.2023 поновлено провадження у справі №921/42/23, відкладено підготовче засідання на 15.06.2023 та зобов"язано Міністерство юстиції України подати/надіслати до суду в строк до 14.06.2023 - інформацію про стан виконання судового доручення про вручення документів відповідачу - BITUM LOGISTICS CO S.R.L., 041817, Str. Mosoaia, nr. 45A, Bucharest, Romania, у справі №921/42/23.

Ухвалою Господарського суду Тернопільської області від 15.06.2023 відкладено підготовче засідання на 25.07.2023 з підстав, викладених в ній.

30.06.2023 на адресу суду надійшов лист Міністерства юстиції України за № 76966/87112-22-23/12.1.2 від 14.06.2023 (вх. № 5593), зі змісту якого вбачається, що 26.05.2023 листом за №66889/74076-22-23/12.3.1 Міністерством юстиції України судове доручення Господарського суду Тернопільської області про вручення судових документів - BITUM LOGISTICS CO S.R.L. надіслано до Міністерства юстиції Румунії для передачі компетентному суду на виконання. Інформація про результати виконання судового доручення відсутня.

У судовому засіданні 25.07.2023 оголошено перерву до 03.08.2023, про що винесено відповідну ухвалу.

Ухвалами суду від 03.08.2023, від 07.09.2023 та від 28.09.2023 підготовче засідання відкладено відповідно на 07.09.2023, на 28.09.2023 та на 19.10.2023 з підстав, викладених в них.

Ухвалою суду від 19.10.2023 зупинено провадження у справі №921/42/23 до надходження відповіді від іноземного суду або іншого компетентного органу іноземної держави на судове доручення про надання правової допомоги, вручення виклику до суду чи інших документів.

Міністерство юстиції України листом №1736/12.1.3/22-44 від 04.01.2024 ( вх. № 273 від 10.01.2024) повернуло судове доручення у справі № 921/42/23 без виконання до Господарського суду Тернопільської області.

Зі змісту вказаного листа вбачається, що 26.05.2023 та 18.08.2023 Міністерство юстиції України судове доручення у справі №921/42/23 надсилало до Міністерства юстиції Румунії для передачі компетентному суду на виконання, яке повернулося без виконання з невідомих причин.

Ухвалою суду від 16.01.2024 поновлено провадження у справі №921/42/23 та призначено підготовче засідання у справі №921/42/23 на 24.01.2024.

Ухвалою суду від 24.01.2024 закрито підготовче провадження та призначено справу №921/42/23 до судового розгляду по суті на 08.02.2024.

Розгляд справи по суті.

У судовому засіданні 08.02.2024 розпочато розгляд справи по суті.

У судовому засіданні 08.02.2024 оголошено перерву до 15.02.2024, про що зазначено у протоколі судового засідання.

При розгляді справи по суті, суд з`ясував обставини справи, дослідив докази у справі, заслухав обґрунтування позовних вимог представника позивача, його вступне слово.

Судом враховано, що Законом України від 24 лютого 2022 року №2102-IX "Про затвердження Указу Президента України "Про введення воєнного стану в Україні" затверджено Указ Президента України від 24 лютого 2022 року №64/2022 "Про введення воєнного стану в Україні", яким введено в Україні воєнний стан із 05:30 год. 24 лютого 2022 року строком на 30 діб, строк дії воєнного стану в Україні (востаннє) продовжено з 05 години 30 хвилин 16 листопада 2023 року строком на 90 діб згідно з Указом Президента України "Про продовження строку дії воєнного стану в Україні" від 06.11.2023, затверджений Законом України "Про затвердження Указу Президента України "Про продовження строку дії воєнного стану в Україні" від 08.11.2023 за №3429-ІХ.

Згідно статті 26 Закону України "Про правовий режим воєнного стану" правосуддя на території, на якій введено воєнний стан, здійснюється лише судами. На цій території діють суди, створені відповідно до Конституції України. Скорочення чи прискорення будь-яких форм судочинства забороняється.

Водночас, відповідно до статті 3 Конституції України людина, її життя і здоров`я, честь і гідність, недоторканність і безпека визнаються в Україні найвищою соціальною цінністю.

Згідно з приписами статті 17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини" суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод та практику Європейського суду з прав людини як джерело права.

У відповідності до вимог пункту 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру або встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення.

Поняття розумного строку не має чіткого визначення, проте розумним слід уважати строк, який необхідний для вирішення справи у відповідності до вимог матеріального та процесуального законів.

Враховуючи обставину - запровадження воєнного стану в Україні строк розгляду скарги судом продовжено з урахуванням розумності тривалості розгляду справи по суті.

При цьому суд враховує приписи ст. 129 Конституції України, ст. 2 ГПК України, за якими своєчасний розгляд справи є одним із завдань судочинства, що відповідає положенням ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод щодо права кожного на справедливий розгляд справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом.

Аргументи сторін

Правова позиція позивача.

В обґрунтування позовних вимог позивач зазначає про неналежне виконання відповідачем зобов`язань згідно Договору купівлі - продажу нафтопродуктів за №19-05/2022 від 19.05.2022 щодо поставки товару, внаслідок чого позивач на підставі частини 2 статті 693 Цивільного кодексу України вимагає повернення суми попередньої оплати, у розмірі 173 588,04 Євро.

Також у зв"язку з невиконанням відповідачем умов Договору, позивачем нараховано відповідачу збитки у розмірі 1 756 000,00 грн.

В якості правових підстав позову позивач зазначає, зокрема статті Цивільного кодексу України, Господарського кодексу України, Закону України "Про міжнародне приватне право".

Просить суд позов задоволити.

Заперечення відповідача.

Відповідач явку свого представника в судове засідання не забезпечив, не скористався наданими йому процесуальними правами на подання відзиву.

Відповідно до частини 2 статті 178 Господарського процесуального кодексу України у разі ненадання відповідачем відзиву у встановлений судом строк без поважних причин суд має право вирішити спір за наявними матеріалами справи.

Згідно частин 1, 3 статті 202 Господарського процесуального кодексу України неявка у судове засідання будь-якого учасника справи за умови, що його належним чином повідомлено про дату, час та місце цього засідання, не перешкоджає розгляду справи по суті. Якщо учасник справи або його представник були належним чином повідомлені про судове засідання, суд розглядає справу за відсутності такого учасника у разі повторної неявки в судове засідання учасника справи (його представника) незалежно від причин неявки.

Враховуючи, положення статті 13 ГПК України, якою в господарському судочинстві реалізовано конституційний принцип змагальності судового процесу, беручи до уваги, що явка представника відповідача не визнавалась судом обов`язковою, брати участь у судовому засіданні є правом сторони, передбаченим ГПК України, доказів у справі є достатньо для вирішення спору по суті, справа розглядається без їх участі, за наявними у ній матеріалами.

Конвенцією про вручення за кордоном судових та позасудових документів у цивільних або комерційних справах 1965 року (Гаазька конвенція 1965 року), до якої Україна приєдналася 19.10.2000, прийнявши відповідний нормативний акт - Закон України "Про приєднання України до Конвенції про вручення за кордоном судових та позасудових документів у цивільних або комерційних справах" ( надалі Конвенція) застосовується у цивільних та комерційних справах щодо всіх випадків, коли існує потреба в передачі судових та позасудових документів для вручення за кордоном.

Пунктом 6 Закону України "Про приєднання України до Конвенції про вручення за кордоном судових та позасудових документів у цивільних або комерційних справах" від 19.10.2000 №2052-III встановлено, що, якщо виконано всі умови, зазначені у частині другій статті 15 Конвенції, суддя незалежно від положень частини першої статті 15 Конвенції може винести рішення, навіть якщо не надійшло жодного підтвердження про вручення або безпосередню доставку документів.

Як визначено статтею 15 Конвенції про вручення за кордоном судових та позасудових документів у цивільних або комерційних справах, кожна Договірна Держава може заявити, що суддя, незалежно від положень частини першої цієї статті, може постановити рішення, навіть якщо не надійшло жодного підтвердження про вручення або безпосередню доставку, у разі, якщо виконані всі наступні умови: a) документ було передано одним із способів, передбачених цією Конвенцією, b) з дати направлення документа сплинув термін, який суддя визначив як достатній для даної справи і який становить щонайменше шість місяців, c) не було отримано будь-якого підтвердження, незважаючи на всі розумні зусилля для отримання його через компетентні органи запитуваної Держави.

Таким чином, однією з вимог, при виконанні якої суддя може постановити рішення, навіть якщо не надійшло жодного підтвердження про вручення або безпосередню доставку, є закінчення строку з дати направлення документа, який суддя визначив як достатній для даної справи і який становить щонайменше шість місяців.

Так, 10.05.2023 Господарським судом Тернопільської області листом № 921/42/23/249/2023 надіслано до Міністерства юстиції України, відповідно до п.2.5. Інструкції про порядок виконання міжнародних договорів з питань надання правової допомоги в цивільних справах щодо вручення документів, отримання доказів та визнання і виконання судових рішень, затвердженої Наказом Міністерства юстиції України, Державної судової адміністрації України від 27.06.2008 № 1092/5/54 та зареєстрованої в Міністерстві юстиції України 02 липня 2008 року за № 573/15264, судове доручення від 12.04.2023 за №921/42/23/194/2023 про вручення компетентним органом Румунії Міністерства юстиції Румунії документів у справі № 921/42/23 за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю "МАКС ЕНЕРГО РЕСУРС", пл. Героїв Євромайдану, 9, прим., 132, м. Тернопіль до відповідача BITUM LOGISTICS CO S.R.L., 041817, Str. Mosoaia, nr. 45A, Bucharest, Romania про стягнення основного боргу у розмірі 6 733 497,43 грн та реальних збитків у розмірі 1 756 000,00 грн.

Міністерство юстиції України листом №1736/12.1.3/22-44 від 04.01.2024 ( вх. № 273 від 10.01.2024) повернуло судове доручення у справі № 921/42/23 без виконання до Господарського суду Тернопільської області.

Зі змісту вказаного листа вбачається, що 26.05.2023 та 18.08.2023 Міністерство юстиції України судове доручення у справі №921/42/23 надсилало до Міністерства юстиції Румунії для передачі компетентному суду на виконання, яке повернулося без виконання з невідомих причин.

З огляду на приписи ч. 2 ст. 3 Господарського процесуального кодексу України та ст. 3 Закону України "Про міжнародне приватне право" господарський суд повинен виходити з правил, встановлених у міжнародному договорі, тобто застосовувати щонайменше шестимісячний строк з моменту порушення провадження у справі.

Зважаючи, що судом вчинено всі передбачені процесуальні дії для належного повідомлення відповідача BITUM LOGISTICS CO S.R.L. про розгляд даної справи і забезпечення явки останнього в судове засідання для реалізації права на судовий захист своїх прав та інтересів, з огляду на перебування в провадженні даної справи більше шести місяців, наявність доказів передання процесуальних документів у спосіб передбачений Конвенцією, суд вважає можливим прийняти рішення виходячи із приписів ч. 2 ст. 15 Конвенції про вручення за кордоном судових та позасудових документів у цивільних або комерційних справах.

Враховуючи, що матеріали справи містять достатньо документів для розгляду справи по суті, суд вважає, що неявка у судове засідання представника відповідача не є перешкодою для прийняття рішення у даній справі.

При цьому, суд зазначає, що ані норми чинного процесуального законодавства України, ані приписи міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, не містять вимоги щодо необхідності повідомлення іноземного суб`єкта господарювання про кожне наступне судове засідання у справі шляхом направлення до компетентного органу іноземної держави судового доручення про вручення документів нерезиденту України, та, у зв`язку з цим, зупинення щоразу провадження у справі, що, у свою чергу, призводить до порушення розумного строку розгляду справи.

Правовий висновок викладений у постановах Верховного Суду від 10.09.2018 у справі № 910/6880/17 та від 09.06.2020 у справі № 910/3980/16.

Фактичні обставини, встановлені судом.

19 травня 2022 року між BITUM LOGISTICS CO S.R.L. ( Romania), як Продавець/ відповідач та Товариством з обмеженою відповідальністю "МАКС ЕНЕРГО РЕСУРС" (Україна), як Покупець/позивач укладено договір купівлі-продажу нафтопродуктів №19-05/2022, відповідно до умов якого, Продавець зобов"язується продати, а Покупець зобов"язується оплатити та прийняти нафтопродукти (дизельне паливо, бензин, скраплений вуглеводневий газ) товар відповідно до умов ІНКОТЕРМС - 2010 (п.1.1. Договору).

Згідно п.2.1. Договору, визначено, що кількість, асортимент, строки і умови поставки товару, адрес поставки вказується в додатковій (их) угоді (ах), яка (і) є невід"ємною частиною цього Договору.

Ціна за одиницю Товару, вказується в окремих Додаткових угодах до цього Договору для кожної партії товару. Валютою платежу по Договору та Додатковими угодами до нього є євро ( п.3.1. Договору).

Покупець здійснює повну передоплату оплату за товар, якщо інше не передбачено додатковими угодами до цього Договору ( п.3.2. Договору).

Пунктом 4.2. Договору передбачено, що відвантаження товару здійснюється Продавцем відповідно до умов додаткової (их) угоди (ах), укладеній (их) сторонами та є невід"ємною частиною цього Договору. Термін відвантаження товару не повинен перевищувати 10 днів з моменту отримання Продавцем 100% оплати за товар.

Продавець зобов"язався поставити товар за реквізитами Покупця відповідно до умов цього Договору та на умовах визначених Додатковими угодами до цього Договору ( п.5.1.Договору).

За порушення зобов"язань, визначених по цьому Договору , винна сторона відшкодовує іншій стороні фактичні збитки ( п. 6.2. Договору).

Цей Договір набирає чинності з дня підписання, зазначеного на першій сторінці цього Договору і закінчується 31 грудня 2023 року, в частині взаєморозрахунків Договору залишаються в силі до повного виконання ( п.11.1. Договору).

Вказаний Договір підписаний уповноваженими представниками сторін та скріплений відтисками печаток юридичних осіб.

Як стверджує позивач, що договірні зобов`язання ТОВ"МАКС ЕНЕРГО РЕСУРС" виконало та перерахувало передоплату у розмірі 462 565 ,00 Євро за товар, що підтверджується платіжними дорученнями в іноземній валюті №1 від 08.06.2022 на 10 000,00 Євро, №2 від 17.06.2022 на суму 58 750,00 Євро, №3 від 20.06.2022 на суму 150 000,00 Євро, №5 від 27.06.2022 на суму 193 750,00 Євро, №10 від 24.08.2022 на суму 27 586,28 Євро, №12 від 29.08.2022 на суму 22 478,72 Євро.

У встановлені Договором строки товар поставлений частково, а саме на суму 168 976,96 Євро , про що свідчать митні декларації ( форма МД 2) на суму 22 442,76 Євро, на суму 22 478,72 Євро, на суму 32 512,00 Євро, на суму 31 648,40 Євро, на суму 27 586,28 Євро, на суму 32 308,80 Євро.

Також, 04.11.2022 між сторонами укладено та підписано Додаткову уоду №01-041122 до Договору №19-05/2022 від 19.05.2022, якою сторони домовилися, про наступне:

Станом на дату підписання Додаткової угоди загальна сума , яку Товариство з обмеженою відповідальністю "МАКС ЕНЕРГО РЕСУРС" перерахувало на розрахунковий рахунок BITUM LOGISTICS CO S.R.L. становить 462 565,00 Євро ( п.1 Додаткової угоди).

Станом на дату підписання Додаткової угоди BITUM LOGISTICS CO S.R.L. поставило нафтопродукти (дизпаливо, бензин) на суму 168 976,96 Євро ( п.2 Додаткової угоди).

Сторони цією Додатковою угодою підтверджують необхідність повернення суми 293 588,04 Євро на розрахунковий рахунок Товариства з обмеженою відповідальністю "МАКС ЕНЕРГО РЕСУРС" ( п.3 Додаткової угоди).

BITUM LOGISTICS CO S.R.L. зобов"язався повернути суму 293 588,04 Євро на розрахунковий рахунок Товариства з обмеженою відповідальністю "МАКС ЕНЕРГО РЕСУРС" не пізніше 04.12.2022 (одноразово або частково) ( п.4 Додаткової угоди).

Ця Додаткова угода є невід"ємною частиною Договору ( п.7 Додаткової угоди).

На виконання вимог Додаткової угоди, відповідачем здійснено повернення коштів частково у розмірі 120 000,00 Євро.

Як зазначає позивач, у відповідача виник борг у розмірі 173 588,04 Євро.

Оскільки поставка товару втратила для позивача інтерес, у зв`язку із чим ТОВ "МАКС ЕНЕРГО РЕСУРС" надіслало відповідачу претензію від 23.12.2022, в якій просить повернути суму передоплати за товар у розмірі 173 588,04 Євро шляхом перерахування грошових коштів.

Отже, позивач зазначає, що оскільки відповідач BITUM LOGISTICS CO S.R.L. порушив свої зобов`язання за договором щодо поставки товару у встановлені строки, порушив зобов`язання щодо повернення отриманої ним суми передоплати в частин, у зв"язку з чим у відповідача перед позивачем виник борг у розмірі 173 588,04 Євро.

Окрім того, позивач зазначає, що відповідно до вимог податкового законодавства, після здійснення передоплати за товар, ТОВ "МАКС ЕНЕРГО РЕСУРС" сплатило податкові зобов"язання через систему адміністрування ПДВ в загальному розмірі 956 000,00 грн, про що свідчать платіжні доручення №5 від 28.06.2022 на суму 65 000, 00 грн та №8 від 30.06.2022 на суму 891 000,00 грн.

Також, з метою виконання умов Договору купівлі - продажу, 23 червня 2022 року між ТОВ "МГК РЕЙЛ" , як Виконавець та ТОВ "МАКС ЕНЕРГО РЕСУРС", як Замовник укладено Договір надання транспортних послуг №09-23062022, відповідно до умов якого Виконавець зобов"язується надати послуги Замовнику щодо забезпечення перевезень вантажів Замовника у технічно та комерційно придатному власному (орендованому) рухомому складі (РС) , залізницями, а Замовник зобов"язується оплачувати ці послуги ( п.1.1 Договору надання транспортних послуг).

Пунктами 5.1, 5.2, 5.3 Договору надання транспортних послуг визначено, що плата за послуги Виконавця нараховується за кожну добу використання одного вагона. Сума договору, попередня вартість послуг Виконавця складає 9 000,00 грн за добу за надання одного вагона, у тому числі ПДВ. Оплата послуг Виконавця провадиться Замовником так: до початку виконання послуг за цим договором, Замовник сплачує передоплату за цим договором у сумі, що складає не менше 10% від загальної вартості послуг за цим договором; надалі оплата послуг Виконавця проводиться Замовником протягом 5 банківських днів з моменту підписання акту виконаних робіт у розмірі 100 % вартості послуг за виконані роботи.

На виконання умов договору надання транспортних послуг позивач здійснив передоплату за послуги у розмірі 800 000,00 грн, про що свідчить платіжне доручення №5 від 26.06.2022.

Позивач стверджує, що оскільки відповідач не здійснив поставку товару у повному обсязі, а тому ТОВ"МАКС ЕНЕРГО РЕСУРС" понесло збитки у розмірі 1 756 000,00 грн, які заявлені до стягнення.

Такі обставини, на думку позивача, свідчать про порушення його прав та охоронюваних законом інтересів і є підставою для їх захисту у судовому порядку, у зв"язку з чим звернувся до суду з даним позовом.

Норми права, які застосував суд.

Мотивована оцінка судом.

За змістом статті 7 Господарського процесуального кодексу України правосуддя в господарських судах здійснюється на засадах рівності всіх юридичних осіб незалежно від організаційно-правової форми, форми власності, підпорядкування, місцезнаходження, місця створення та реєстрації, законодавства, відповідно до якого створена юридична особа, та інших обставин; рівності всіх фізичних осіб незалежно від раси, кольору шкіри, політичних, релігійних та інших переконань, статі, етнічного і соціального походження, майнового стану, місця проживання, мовних або інших ознак; рівності фізичних та юридичних осіб незалежно від будь-яких ознак чи обставин.

Статтею 365 Господарського процесуального кодексу України визначено, що іноземні особи мають такі самі процесуальні права та обов`язки, що і громадяни України та юридичні особи, створені за законодавством України, крім винятків, встановлених законом або міжнародним договором, згода на обов`язковість якого надана Верховною Радою України.

Підсудність справ за участю іноземних осіб визначається цим Кодексом, законом або міжнародним договором, згода на обов`язковість якого надана Верховною Радою України (стаття 366 Господарського процесуального кодексу України ).

Відповідач - BITUM LOGISTICS CO S.R.L. є нерезидентом України.

За приписами статті 3 Господарського процесуального кодексу України судочинство в господарських судах здійснюється відповідно до Конституції України, цього Кодексу, Закону України "Про міжнародне приватне право", Закону України "Про відновлення платоспроможності боржника або визнання його банкрутом", а також міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України. Якщо міжнародним договором України встановлено інші правила судочинства, ніж ті, що передбачені цим Кодексом, іншими законами України, застосовуються правила міжнародного договору.

Правовідносини, пов`язані з усіма видами зовнішньоекономічної діяльності в Україні, регулюються положеннями Закону України "Про зовнішньоекономічну діяльність", а питання, що виникають у сфері приватноправових відносин з іноземним елементом (хоча б один учасник правовідносин є іноземцем, особою без громадянства або іноземною особою), зокрема, і питання підсудності судам України справ з іноземним елементом, визначені Законом України "Про міжнародне приватне право".

Закон України "Про міжнародне приватне право" визначає приватноправові відносини як відносини, які ґрунтуються на засадах юридичної рівності, вільному волевиявленні, майновій самостійності, суб`єктами яких є фізичні та юридичні особи.

Статтею 2 Закону України "Про міжнародне приватне право" встановлено, що цей Закон застосовується до таких питань, що виникають у сфері приватноправових відносин з іноземним елементом, зокрема, підсудності судам України справ з іноземним елементом.

Відповідно до статті 3 Закону України "Про міжнародне приватне право", якщо міжнародним договором України передбачено інші правила, ніж встановлені цим Законом, застосовуються правила цього міжнародного договору.

За частиною 1 статті 4 Закону України "Про міжнародне приватне право" право, що підлягає застосуванню до приватноправових відносин з іноземним елементом, визначається згідно з колізійними нормами та іншими положеннями колізійного права цього Закону, інших законів, міжнародних договорів України.

Іноземний елемент - ознака, яка характеризує приватноправові відносини, що регулюються цим Законом, та виявляється в одній або кількох з таких форм: хоча б один учасник правовідносин є громадянином України, який проживає за межами України, іноземцем, особою без громадянства або іноземною юридичною особою; об`єкт правовідносин знаходиться на території іноземної держави; юридичний факт, який створює, змінює або припиняє правовідносини, мав чи має місце на території іноземної держави.

Матеріали справи свідчать, що між сторонами виникли приватноправові відносини з іноземним елементом.

Відповідно до частини 1 статті 5 Закону України "Про міжнародне приватне право" в випадках, передбачених законом, учасники (учасник) правовідносин можуть самостійно здійснювати вибір права, що підлягає застосуванню до змісту правових відносин.

Згідно статті 19 Закону України "Про міжнародні договори України" чинні міжнародні договори України, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, є частиною національного законодавства і застосовуються у порядку, передбаченому для норм національного законодавства. Якщо міжнародним договором України, який набрав чинності в установленому порядку, встановлено інші правила, ніж ті, що передбачені у відповідному акті законодавства України, то застосовуються правила міжнародного договору.

За статтею 43 Закону України "Про міжнародне приватне право" сторони договору згідно зі статями 5 та 10 цього Закону можуть обрати право, що застосовується до договору, крім випадків, коли вибір права прямо заборонено законами України.

Статтею 76 Закону України "Про міжнародне приватне право" визначено, що суди розглядають будь-які справи з іноземним елементом у таких випадках якщо сторони передбачили своєю угодою підсудність справи з іноземним елементом судам України, крім випадків, передбачених у статті 77 цього Закону, дія або подія, що стала підставою для подання позову, мала місце на території України.

Як визначено п.8.1. Договору, будь які спори, що виникають з даного Договору, розглядаються сторонами шляхом переговорів, а при не досягненні згоди підлягає остаточному врегулюванню в судових органах України.

Пунктом 8.2 Договору, даний Договір регулюється правом України.

Доказів визнання вказаного Договору не чинним суду не подано.

Суд встановив, що домовленості, передбачені у Договорі , не суперечать ст. ст. 43, 76 Закону України "Про міжнародне приватне право", ст.38 Закону України "Про зовнішньоекономічну діяльність".

Отже, даний спір, за вибором сторін, підсудний Господарському суду Тернопільської області, а до правовідносин між сторонами повинно бути застосоване діюче законодавство України.

Згідно статті 55 Конституції України кожному гарантується право на судовий захист.

Відповідно до частини 1 статті 4 Господарського процесуального кодексу України, право на звернення до господарського суду в установленому цим Кодексом порядку гарантується. Ніхто не може бути позбавлений права на розгляд його справи у господарському суді, до юрисдикції якого вона віднесена законом.

Реалізуючи передбачене ст. 55 Конституції України, ст. 4 ГПК України право на судовий захист, звертаючись до суду, особа вказує в позові власне суб`єктивне уявлення про порушене право чи охоронюваний інтерес та спосіб його захисту.

Гарантоване ст. 55 Конституції України й конкретизоване у законах України право на судовий захист передбачає можливість звернення до суду за захистом порушеного права, але вимагає, щоб порушення, про яке стверджує позивач, було обґрунтованим. Таке порушення прав має бути реальним, стосуватися індивідуально виражених прав або інтересів особи, яка стверджує про їх порушення.

Правова позиція наведена у постанові Верховного Суду від 19.02.2020 у справі № 910/16448/18.

Позивач звертаючись до суду з позовом самостійно визначає у ній, яке його право чи охоронюваний законом інтерес порушено особою, до якої пред`явлено позов, та зазначає, які саме дії необхідно вчинити суду для відновлення порушеного права. У свою чергу, суд має перевірити доводи, на яких ґрунтуються заявлені вимоги, у тому числі щодо матеріально-правового інтересу у спірних відносинах.

Оцінка предмету заявленого позову, а отже наявності підстав для захисту порушеного права позивача, про яке ним зазначається в позовній заяві, здійснюється судом на розгляд якого передано спір крізь призму оцінки спірних правовідносин та обставин (юридичних фактів), якими позивач обґрунтовує заявлені вимоги.

Аналогічні висновки викладено у постановах Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 19.09.2019 у справі № 924/831/17, від 28.11.2019 у справі № 910/8357/18.

Процесуально-правовий зміст захисту права, закріпленого у Господарському процесуальному кодексі України, полягає у тому, що юридичні особи та фізичні особи - підприємці, фізичні особи, які не є підприємцями, державні органи, органи місцевого самоврядування мають право на звернення до господарського суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав та законних інтересів у справах, віднесених законом до юрисдикції господарського суду, а також для вжиття передбачених законом заходів, спрямованих на запобігання правопорушенням (стаття 4 ГПК України).

Захист цивільних прав - це передбаченні законом способи охорони цивільних прав у разі їх порушення чи реальної небезпеки такого порушення.

Право на захист - це юридично закріплена можливість особи використати заходи правоохоронного характеру для поновлення порушеного права і припинення дій, які порушують це право.

Згідно статті 15 Цивільного кодексу України, кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.

Статтею 16 Цивільного кодексу України передбачено, що кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Тобто, право на судовий захист у суб`єкта господарювання виникає у разі порушення або оспорювання його права або охоронюваного законом інтересу.

Метою господарського судочинства є ефективний захист порушених, невизнаних або оспорюваних прав і законних інтересів фізичних та юридичних осіб, держави (стаття 2 Господарського процесуального кодексу України).

Способи захисту права та законного інтересу передбачені в статті 16 Цивільного кодексу України, зокрема способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути: 1) визнання права; 2) визнання правочину недійсним; 3) припинення дії, яка порушує право; 4) відновлення становища, яке існувало до порушення; 5) примусове виконання обов`язку в натурі; 6) зміна правовідношення; 7) припинення правовідношення; 8) відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди; 9) відшкодування моральної (немайнової) шкоди; 10) визнання незаконними рішення, дій чи бездіяльності органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб.

Відповідно до статті 20 Господарського кодексу України право на захист особа здійснює на свій розсуд, тобто обирає той спосіб захисту, який вона вважає належним та ефективним. Обов`язок доведення суду обґрунтованості своїх вимог з урахуванням обраного способу захисту покладається на особу (позивача), який звернувся до суду за захистом своїх прав.

Зазначені приписи узгоджуються із процесуальними нормами статті 5 Господарського процесуального кодексу України за змістом якої здійснюючи правосуддя, господарський суд захищає права та інтереси фізичних і юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного права чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону.

Позов - це вимога позивача до відповідача, спрямована через суд, про захист порушеного або оспорюваного суб`єктивного права та охоронюваного законом інтересу, яке здійснюється у визначеній законом процесуальній формі.

Предмет позову - це певна матеріально-правова вимога позивача до відповідача, яка кореспондує зі способами захисту права, визначеними, зокрема, ст. 16 Цивільного кодексу України, ст. 20 Господарського кодексу України.

Підставу позову становлять обставини, якими позивач обґрунтовує свої вимоги щодо захисту права та охоронюваного законом інтересу.

Отже, зазначені норми визначають об`єктом захисту порушене, невизнане або оспорюване право чи цивільний інтерес. Порушення права пов`язане з позбавленням його володільця можливості здійснити (реалізувати) своє право повністю або частково. При оспорюванні або невизнанні права виникає невизначеність у праві, викликана поведінкою іншої особи. Таким чином порушення, невизнання або оспорювання суб`єктивного права є підставою для звернення особи до суду за захистом цього права із застосуванням відповідного способу захисту. Особа, права якої порушено, може скористатися не будь-яким, а конкретним способом захисту свого права, який має відповідати тим фактичним обставинам, які склалися, виходячи із тих відносин, які відповідають відповідним нормам права.

Згідно статті 509 Цивільного кодексу України зобов`язання - це правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку.

Господарським визнається зобов`язання, що виникає між суб`єктом господарювання та іншим учасником (учасниками) відносин у сфері господарювання з підстав, передбачених цим Кодексом, в силу якого один суб`єкт (зобов`язана сторона, у тому числі боржник) зобов`язаний вчинити певну дію господарського чи управлінсько-господарського характеру на користь іншого суб`єкта (виконати роботу, передати майно, сплатити гроші, надати інформацію тощо), або утриматися від певних дій, а інший суб`єкт (управнена сторона, у тому числі кредитор) має право вимагати від зобов`язаної сторони виконання її обов`язку (частина 1 статті 173 Господарського кодексу України).

У відповідності до вимог статті 174 Господарського кодексу України господарські зобов`язання можуть виникати з господарського договору та інших угод, передбачених законом, а також з угод, не передбачених законом, але таких, які йому не суперечать.

Статтею 175 Господарського кодексу України визначено, що майнові зобов`язання, які виникають між учасниками господарських відносин, регулюються Цивільним кодексом України з урахуванням особливостей, передбачених цим Кодексом.

До виконання господарських зобов`язань застосовуються відповідні положення Цивільного кодексу України з урахуванням особливостей, передбачених Господарським кодексом України (стаття 193 Господарського кодексу України).

Цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки. Підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є договори та інші правочини (стаття 11 Цивільного кодексу України).

У відповідності до частини 1 статті 202 Цивільного кодексу України, правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

Правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним (стаття 204 Цивільного кодексу України).

Із змісту частини 1 статті 626 Цивільного кодексу України випливає, що договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

Згідно частини 1 статті 627 Цивільного кодексу України відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд та за погодженням сторін, та умов, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства (стаття 628 Цивільного кодексу України).

Договір є обов`язковим для виконання сторонами (статті 629 Цивільного кодексу України).

Статтею 638 Цивільного кодексу передбачено, що договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.

Згідно з визначенням, наведеним у статті 1 Закону України "Про зовнішньоекономічну діяльність", зовнішньоекономічний договір (контракт) - домовленість двох або більше суб`єктів зовнішньоекономічної діяльності та їх іноземних контрагентів, спрямована на встановлення, зміну або припинення їх взаємних прав та обов`язків у зовнішньоекономічній діяльності.

Зовнішньоекономічною діяльністю суб`єктів господарювання є господарська діяльність, яка в процесі її здійснення потребує перетинання митного кордону України майном, зазначеним у частині першій статті 139 цього Кодексу, та/або робочою силою (частина 1 статті 377 Господарського кодексу України).

Приписами частин 1-2 статті 382 Господарського кодексу України встановлено, що суб`єкти зовнішньоекономічної діяльності мають право укладати будь-які зовнішньоекономічні договори (контракти), крім тих, укладення яких заборонено законодавством України.

Форма і порядок укладення зовнішньоекономічного договору (контракту), права та обов`язки його сторін регулюються Законом України "Про міжнародне приватне право" та іншими законами.

Правовідносини, що склалися між сторонами, випливають із договору, який по своїй правовій природі є договором купівлі-продажу та, які підпадають під правове регулювання Глави 54 Цивільного кодексу України.

Так, укладений між сторонами договір купівлі - продажу є підставою для виникнення у сторін за цим договором господарських зобов`язань відповідно до ст.ст. 173, 174 Господарського кодексу України, (ст.ст. 11, 202, 509 Цивільного кодексу України), і згідно ст. 629 Цивільного кодексу України є обов`язковим для виконання його сторонами.

Предметом доказування у даній справі є обставини, пов`язані з укладенням договору купівлі - продажу, строк дії договору, умови продажу, факт поставки, загальна вартість поставленого товару, настання строку його оплати та наявність часткової чи повної оплати.

Згідно статті 655 Цивільного кодексу України за договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов`язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов`язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму.

Встановлені обставини у даній справі, свідчать, що між сторонами виникли договірні правовідносини на підставі Договору купівлі - продажу нафтопродуктів від 19.05.2022 за №19-05/2022, відповідно до умов якого, Продавець зобов"язався продати, а Покупець зобов"язався оплатити та прийняти нафтопродукти (дизельне паливо, бензин, скраплений вуглеводневий газ) товар відповідно до умов ІНКОТЕРМС - 2010 (п.1.1. Договору).

Згідно частини 1 статті 691 Цивільного кодексу України покупець зобов`язаний оплатити товар за ціною, встановленою у договорі купівлі-продажу, або, якщо вона не встановлена у договорі і не може бути визначена виходячи з його умов, - за ціною, що визначається відповідно до статті 632 цього Кодексу, а також вчинити за свій рахунок дії, які відповідно до договору, актів цивільного законодавства або вимог, що звичайно ставляться, необхідні для здійснення платежу.

Як визначено статтею 692 Цивільного кодексу України, покупець зобов`язаний оплатити товар після його прийняття або прийняття товаророзпорядчих документів на нього, якщо договором або актами цивільного законодавства не встановлений інший строк оплати товару.

Договір купівлі-продажу є оплатним, відтак одним із основних обов`язків покупця є оплата ціни товару. Ціна - грошове відображення вартості товару за його кількісну одиницю. Ціна товару, як правило, визначається у договорі за згодою сторін.

Відповідно до статті 693 Цивільного кодексу України, якщо договором встановлений обов`язок покупця частково або повністю оплатити товар до його передання продавцем (попередня оплата), покупець повинен здійснити оплату в строк, встановлений договором купівлі-продажу, а якщо такий строк не встановлений договором, - у строк, визначений відповідно до статті 530 цього Кодексу.

Якщо продавець, який одержав суму попередньої оплати товару, не передав товар у встановлений строк, покупець має право вимагати передання оплаченого товару або повернення суми попередньої оплати.

Покупець здійснює повну передоплату оплату за товар, якщо інше не передбачено додатковими угодами до цього Договору ( п.3.2. Договору).

Як слідує з матеріалів справи, ТОВ"МАКС ЕНЕРГО РЕСУРС" договірні зобов"язання виконало та перерахувало передоплату у розмірі 462 565 ,00 Євро за товар, що підтверджується платіжними дорученнями в іноземній валюті №1 від 08.06.2022 на 10 000,00 Євро, №2 від 17.06.2022 на суму 58 750,00 Євро, №3 від 20.06.2022 на суму 150 000,00 Євро, №5 від 27.06.2022 на суму 193 750,00 Євро, №10 від 24.08.2022 на суму 27 586,28 Євро, №12 від 29.08.2022 на суму 22 478,72 Євро.

Статтями 662, 663 Цивільного кодексу України визначено, що Продавець зобов`язаний передати покупцеві товар, визначений договором купівлі-продажу. Продавець зобов`язаний передати товар покупцеві у строк, встановлений договором купівлі-продажу, а якщо зміст договору не дає змоги визначити цей строк, - відповідно до положень статті 530 цього Кодексу.

Згідно п.2.1. Договору, визначено, що кількість, асортимент, строки і умови поставки товару, адрес поставки вказується в додатковій (их) угоді (ах), яка (і) є невід"ємною частиною цього Договору.

Пунктом 4.2. Договору передбачено, що відвантаження товару здійснюється Продавцем відповідно до умов додаткової (их) угоди (ах), укладеній (их) сторонами та є невід"ємною частиною цього Договору. Термін відвантаження товару не повинен перевищувати 10 днів з моменту отримання Продавцем 100% оплати за товар.

Продавець зобов"язався поставити товар за реквізитами Покупця відповідно до умов цього Договору та на умовах визначених Додатковими угодами до цього Договору ( п.5.1.Договору).

Відповідно до статті 664 Цивільного кодексу України обов`язок продавця передати товар покупцеві вважається виконаним у момент вручення товару покупцеві, якщо договором встановлений обов`язок продавця доставити товар.

У встановлені Договором строки товар поставлений частково, а саме на суму 168 976,96 Євро , що підтверджується митними деклараціями ( форма МД 2) на суму 22 442,76 Євро, на суму 22 478,72 Євро, на суму 32 512,00 Євро, на суму 31 648,40 Євро, на суму 27 586,28 Євро, на суму 32 308,80 Євро.

Також, 04.11.2022 між сторонами укладено та підписано Додаткову угоду №01-041122 до Договору №19-05/2022 від 19.05.2022, якою сторони домовилися, про наступне:

Станом на дату підписання Додаткової угоди загальна сума , яку Товариство з обмеженою відповідальністю "МАКС ЕНЕРГО РЕСУРС" перерахувало на розрахунковий рахунок BITUM LOGISTICS CO S.R.L. становить 462 565,00 Євро ( п.1 Додаткової угоди).

Станом на дату підписання Додаткової угоди BITUM LOGISTICS CO S.R.L. поставило нафтопродукти (дизпаливо, бензин) на суму 168 976,96 Євро ( п.2 Додаткової угоди).

Сторони цією Додатковою угодою підтверджують необхідність повернення суми 293 588,04 Євро на розрахунковий рахунок Товариства з обмеженою відповідальністю "МАКС ЕНЕРГО РЕСУРС" ( п.3 Додаткової угоди).

BITUM LOGISTICS CO S.R.L. зобов"язався повернути суму 293 588,04 Євро на розрахунковий рахунок Товариства з обмеженою відповідальністю "МАКС ЕНЕРГО РЕСУРС" не пізніше 04.12.2022 (одноразово або частково) ( п.4 Додаткової угоди).

Ця Додаткова угода є невід"ємною частиною Договору ( п.7 Додаткової угоди).

На виконання вимог Додаткової угоди, відповідачем здійснено повернення коштів частково у розмірі 120 000,00 Євро.

Зі змісту Додаткової угоди №01-041122 від 04.11.2022 вбачається, що всі складові заборгованості, яка виникла станом на 04.11.2022, погоджені сторонами у тексті вказаної Додаткової угоди.

Відповідно до частини 2 статті 614 Цивільного кодексу України відсутність своєї вини доводить особа, яка порушила зобов`язання.

Частинами 3 та 4 статті 13 ГПК України передбачено, що кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних з вчиненням чи не вчиненням нею процесуальних дій.

За таких обставин обов`язок доведення факту своєчасності здійснення передачі покупцю оплаченого останнім товару закон покладає на продавця.

Відповідач доказів належного виконання своїх зобов`язань за договором та передачі товару позивачу не представив, відповідно доводи позивача не спростував.

Отже, як вбачається з наявних в матеріалах справи доказів, відповідачем отримано попередню оплату за товар, проте на виконання умов договору останній не передав позивачу обумовлений договором товар.

Положеннями статей 525, 526, 530 Цивільного кодексу України встановлено, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Одностороння відмова від зобов`язання не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом. Якщо у зобов"язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

Аналогічне положення містить стаття 193 Господарського кодексу України.

Умовою виконання зобов`язання - є строк (термін) його виконання. Дотримання строку виконання є одним із критеріїв належного виконання зобов`язання, оскільки прострочення є одним із проявів порушення зобов`язання. Строк (термін) виконання зобов`язання за загальним правилом, узгоджується сторонами в договорі.

Матеріали справи не містять доказів передачі відповідачем позивачу обумовленого договором товару, або доказів повернення відповідачем позивачу грошових коштів попередньої оплати за товар на суму 173 588,04 Євро.

Отже, основний борг відповідача перед позивачем станом на дату прийняття рішення становить 173 588,04 Євро, що відображено у розрахунку ціни позову.

Належним виконанням зобов`язання є виконання, прийняте кредитором, у результаті якого припиняються права та обов`язки сторін зобов`язання.

Підстави припинення зобов`язання передбачені ст.ст. 202 - 205 ГК України, ст.ст. 599 - 601, 604 - 609 ЦК України, зокрема за ст. 599 ЦК України зобов`язання припиняється виконанням, проведеним належним чином.

Нормами статті 599 Цивільного кодексу України вказано, що зобов`язання припиняється виконанням, проведеним належним чином.

Як визначено статтею 610 Цивільного кодексу України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).

Частиною 1 статті 612 Цивільного кодексу України встановлено, що боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом.

Оскільки поставка товару втратила для позивача інтерес, у зв`язку із чим ТОВ "МАКС ЕНЕРГО РЕСУРС" надіслало відповідачу претензію від 23.12.2022, в якій просить повернути суму передоплати за товар у розмірі 173 588,04 Євро шляхом перерахування грошових коштів.

Вказана вимога залишена відповідачем без відповіді та задоволення.

Враховуючи викладене та приймаючи до уваги, що згідно статті 629 ЦК України договір є обов`язковим для виконання сторонами, а тому позовні вимоги щодо стягнення основного боргу у розмірі 173 588,04 Євро, підлягають до задоволення як обґрунтовано заявлені, підтверджені матеріалами справи та неоспорені відповідачем.

Щодо виконання зобов`язання в іноземній валюті, суд зазначає таке.

Статтею 99 Конституції України встановлено, що грошовою одиницею України є гривня.

При цьому Основний Закон не встановлює заборони щодо можливості використання в Україні грошових одиниць іноземних держав.

Гривня як національна валюта є єдиним законним платіжним засобом на території України (стаття 35 Закону України "Про Національний банк України").

Відповідно до статті 192 Цивільного кодексу України іноземна валюта може використовуватися в Україні у випадках і в порядку, встановлених законом.

Тобто відповідно до чинного законодавства гривня має статус універсального платіжного засобу, який без обмежень приймається на всій території України, однак обіг іноземної валюти обумовлений вимогами спеціального законодавства України.

Отже, гривня як національна валюта вважається єдиним законним платіжним засобом на території України. При цьому, заборони на виконання грошового зобов`язання у іноземній валюті, у якій воно зазначено у договорі, чинне законодавство не містить.

Суд має право ухвалити рішення про стягнення грошової суми в іноземній валюті при існуванні іноземного елемента у відносинах.

Згідно зі статтею 524 Цивільного кодексу України зобов`язання має бути виражене в грошовій одиниці України - гривні. Сторони можуть визначити грошовий еквівалент зобов`язання в іноземній валюті.

За статтею 533 Цивільного кодексу України грошове зобов`язання має бути виконане у гривнях. Якщо у зобов`язанні визначено грошовий еквівалент в іноземній валюті, сума, що підлягає сплаті у гривнях, визначається за офіційним курсом відповідної валюти на день платежу, якщо інший порядок її визначення не встановлений договором або законом чи іншим нормативно-правовим актом. Використання іноземної валюти, а також платіжних документів в іноземній валюті при здійсненні розрахунків на території України за зобов`язаннями допускається у випадках, порядку та на умовах, встановлених законом.

Аналіз наведених правових норм свідчить про те, що гривня як національна валюта є єдиним законним платіжним засобом на території України. Сторони, якими можуть бути як резиденти, так і нерезиденти, які перебувають на території України, в разі укладення цивільно-правових угод, які виконуються на території України, можуть визначити в грошовому зобов`язанні грошовий еквівалент в іноземній валюті.

Відсутня заборона на укладення цивільних правочинів, предметом яких є іноземна валюта, крім використання іноземної валюти на території України як засобу платежу або як застави, за винятком оплати в іноземній валюті за товари, роботи, послуги, а також оплати праці, на тимчасово окупованій території України.

Суд зазначає, що заборони на виконання грошового зобов`язання в іноземній валюті, в якій воно зазначено в договорі, чинне законодавство не містить. Зазначення судом у своєму рішенні двох грошових сум, які необхідно стягнути з боржника, вносить двозначність до розуміння суті обов`язку боржника, який може бути виконаний примусово. У разі зазначення в судовому рішенні про стягнення суми коштів в іноземній валюті з визначенням еквівалента такої суми в гривні стягувачеві має бути перерахована вказана в резолютивній частині судового рішення сума в іноземній валюті, а не її еквівалент у гривні.

У такому разі сума, що підлягає сплаті за зобов`язанням, визначається в гривнях за офіційним курсом Національного банку України, встановленим для відповідної валюти на день платежу, якщо інший порядок її визначення не передбачений договором або законом чи іншим нормативно-правовим актом.

Частиною 1 статті 2 Закону України "Про валюту та валютні операції" визначено, що фізичні та юридичні особи - резиденти вправі укладати угоди з нерезидентами та виконувати зобов`язання, пов`язані з цими угодами, в іноземній валюті.

Тому, як укладення так і виконання договірних зобов`язань в іноземній валюті не суперечить чинному законодавству.

Валютою платежу по Договору та Додатковими угодами до нього є Євро ( п.3.1. Договору).

Зважаючи на те, що відповідачем у справі є BITUM LOGISTICS CO S.R.L., місцем реєстрації якого є Румунія, тобто відповідач не є резидентом України, суд вважає за можливе стягнути грошові кошти з відповідача в іноземній валюті - Євро .

Аналогічні висновки Верховного Суду про можливість ухвалення судом рішення про стягнення боргу в іноземній валюті містяться в постановах Великої Палати Верховного Суду від 04.07.2018 у справі № 761/12665/14-ц, від 16.01.2019 у справі № 464/3790/16-ц, від 23.10.2019 у справі № 723/304/16-ц, у постанові КГС ВС від 18.09.2020 у справі № 916/4693/15.

Щодо позовних вимог щодо стягнення реальних збитків у сумі 1 756 000,00 грн, суд зазначає таке.

Порядок визначення, відшкодування збитків врегульовано Цивільним кодексом України .

Статтею 16 Цивільного кодексу України передбачено , що кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Одним із способів захисту порушених або оспорюваних прав та охоронюваних законом інтересів, згідно статті 16 ЦК України, є відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди.

Відповідно до статті 20 Господарського кодексу України кожний суб`єкт господарювання та споживач має право на захист своїх прав і законних інтересів. Права та законні інтереси зазначених суб`єктів захищаються шляхом: відшкодування збитків.

У відповідності до частини 2 статті 11 Цивільного кодексу України підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є завдання майнової (матеріальної) та моральної шкоди іншій особі.

За загальними положеннями статті 22 Цивільного кодексу України особа, якій завдано збитків у результаті порушення її цивільного права, має право на їх відшкодування.

Збитками є: втрати, яких особа зазнала у зв`язку зі знищенням або пошкодженням речі, а також витрати, які особа зробила або мусить зробити для відновлення свого порушеного права (реальні збитки).

Збитки відшкодовуються у повному обсязі, якщо договором або законом не передбачено відшкодування у меншому або більшому розмірі.

Статтею 224 Господарського кодексу України, встановлено, що учасник господарських відносин, який порушив господарське зобов`язання або установлені вимоги щодо здійснення господарської діяльності, повинен відшкодувати завдані цим збитки суб`єкту, права або законні інтереси якого порушено.

Під збитками розуміються витрати, зроблені управненою стороною, втрата або пошкодження її майна, а також не одержані нею доходи, які управнена сторона одержала б у разі належного виконання зобов`язання або додержання правил здійснення господарської діяльності другою стороною.

За змістом статті 225 Господарського кодексу України до складу збитків, що підлягають відшкодуванню особою, яка допустила господарське правопорушення, включаються: вартість втраченого, пошкодженого або знищеного майна, визначена відповідно до вимог законодавства; додаткові витрати (штрафні санкції, сплачені іншим суб`єктам, вартість додаткових робіт, додатково витрачених матеріалів тощо), понесені стороною, яка зазнала збитків внаслідок порушення зобов`язання другою стороною; неодержаний прибуток (втрачена вигода), на який сторона, яка зазнала збитків, мала право розраховувати у разі належного виконання зобов`язання другою стороною; матеріальна компенсація моральної шкоди у випадках, передбачених законом.

Тобто, збитки - це об`єктивне зменшення будь-яких майнових благ сторони, що обмежує її інтереси як учасника певних господарських відносин і проявляється у витратах, зроблених кредитором, втраті або пошкодженні майна, а також у не одержаних кредитором доходах, які б він одержав, якби зобов`язання було виконано боржником.

Реальні збитки характеризують зменшення наявного майна потерпілого (проведені витрати, знищення і пошкодження майна тощо).

Майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується у повному обсязі особою, яка її завдала. Особа, яка завдала шкоди, звільняється від її відшкодування, якщо доведе, що шкоди завдано не з її вини (стаття 1166 Цивільного кодексу України ).

Зобов`язання про відшкодування шкоди - це правовідношення, у силу якого одна сторона (потерпілий) має право вимагати відшкодування завданої шкоди, а інша сторона (боржник) зобов`язана відшкодувати завдану шкоду у повному розмірі.

Таким чином, за загальним правилом підставою виникнення зобов`язання про відшкодування шкоди є завдання майнової шкоди іншій особі.

Для застосування такого заходу відповідальності як стягнення збитків необхідна наявність усіх елементів складу господарського правопорушення: 1) протиправної поведінки (дії чи бездіяльності) особи (порушення зобов`язання); 2) шкідливого результату такої поведінки - збитків; 3) причинного зв`язку між протиправною поведінкою та збитками; 4) вини особи, яка заподіяла шкоду. У разі відсутності хоча б одного із цих елементів відповідальність у вигляді відшкодування збитків не настає.

Протиправною вважається поведінка, яка порушує імперативні норми права або санкціоновані законом умови договору, внаслідок чого порушуються права іншої особи (така поведінка особи може виявлятися у прийнятті нею неправомірного рішення або у неправомірній поведінці - діях або бездіяльності). Під збитками розуміється матеріальна шкода, що виражається у зменшенні майна потерпілого в результаті порушення належного йому майнового права, та (або) применшенні немайнового блага тощо. Причинний зв`язок між протиправною поведінкою та заподіяними збитками виражається в тому, що протиправні дії заподіювача є причиною, а збитки є наслідком такої протиправної поведінки. Вина заподіювача збитків є суб`єктивним елементом відповідальності і полягає в психічному ставленні особи до вчинення нею протиправного діяння і проявляється у вигляді умислу або необережності.

Важливим елементом доказування наявності збитків є встановлення причинного зв`язку між протиправною поведінкою заподіювача та збитками потерпілої сторони. Причинний зв`язок між протиправною поведінкою і збитками є обов`язковою умовою відповідальності. Протиправна поведінка особи тільки тоді є причиною збитків, коли вона прямо (безпосередньо) пов`язана зі збитками. Непрямий (опосередкований) зв`язок між протиправною поведінкою і збитками означає лише, що поведінка оцінюється за межами конкретного випадку, і, відповідно, за межами юридично значимого зв`язку.

Отже, з урахуванням предмета позову для висновку щодо збитків предметом доказування у цій справі є обставини, пов`язані з наявністю в діях/бездіяльності відповідача повного складу господарського правопорушення, а саме: 1) протиправної поведінки (дії чи бездіяльності) особи (порушення зобов`язання); 2) шкідливого результату такої поведінки збитків; 3) причинного зв`язку між протиправною поведінкою та збитками; 4) вини особи, яка заподіяла шкоду. У разі відсутності хоча б одного із цих елементів відповідальність у вигляді відшкодування збитків не настає.

При цьому, саме на позивача покладається обов`язок довести наявність збитків, протиправність поведінки заподіювача збитків та причинний зв`язок такої поведінки із заподіяними збитками.

В свою чергу, відповідач повинен довести, що в його діях відсутня вина у заподіянні збитків.

У такому випадку баланс інтересів обох сторін спірних правовідносин дотримується.

Правовий висновок викладений у постановах Верховного Суду від 30.03.2021 у справі №908/2261/17, від 21.09.2021 у справі № 904/6992/20, від 31.10.2023 у справі №910/3317/21.

Підставою для відшкодування збитків відповідно до пункту 1 статті 611 ЦК України та статті 224 ГК України є порушення зобов`язання.

Статтею 611 ЦК України передбачено, що у разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема відшкодування збитків.

Цивільно-правова відповідальність - це покладення на правопорушника передбачених законом невигідних правових наслідків, які полягають у позбавленні його певних прав або в заміні невиконання обов`язку новим, або у приєднанні до невиконаного обов`язку нового, додаткового. Для застосування заходів цивільно-правової відповідальності необхідний склад цивільного правопорушення.

Протиправна поведінка особи може виявлятися у прийнятті нею неправомірного рішення або у неправомірній поведінці (діях або бездіяльності).

Протиправною вважається поведінка, яка порушує імперативні норми права або умови договору, внаслідок чого порушуються права іншої особи.

Під шкодою розуміють майнову шкоду, що виражається у зменшенні майна потерпілого в результаті порушення належного йому майнового права та (або) применшенні немайнового блага (життя, здоров`я тощо).

Причинно-наслідковий зв`язок між протиправною поведінкою особи та завданою шкодою є обов`язковою умовою відповідальності, яка передбачає, що шкода стала об`єктивним наслідком поведінки заподіювача шкоди.

Вина заподіювача збитків є суб`єктивним елементом відповідальності і полягає в психічному ставленні особи до вчинення нею протиправного діяння і проявляється у вигляді умислу або необережності.

Частиною 2 статті 623 Цивільного кодексу України визначено, що розмір збитків, завданих порушенням зобов`язання, доказується кредитором.

ТОВ "МАКС ЕНЕРГО РЕСУРС" знаходиться на обліку в Головного управління ДПС у Тернопільській області. як платник податків.

Статтею 67 Конституцією України встановлено, що кожен зобов`язаний сплачувати податки і збори в порядку і розмірах, встановлених законом.

Податковий кодекс України регулює відносини, що виникають у сфері справляння податків і зборів, зокрема визначає вичерпний перелік податків та зборів, що справляються в Україні, та порядок їх адміністрування, платників податків та зборів, їх права та обов`язки, компетенцію контролюючих органів, повноваження і обов`язки їх посадових осіб під час адміністрування податків та зборів, а також відповідальність за порушення податкового законодавства ( стаття 1 Податкового кодексу України).

Податком є обов`язковий, безумовний платіж до відповідного бюджету або на єдиний рахунок, що справляється з платників податку відповідно до цього Кодексу стаття 6 Податкового кодексу України).

Податкове зобов`язання - сума коштів, яку платник податків, у тому числі податковий агент, повинен сплатити до відповідного бюджету або на єдиний рахунок як податок або збір на підставі, в порядку та строки, визначені податковим законодавством (у тому числі сума коштів, визначена платником податків у податковому векселі та не сплачена в установлений законом строк), та/або сума коштів, сформована за рахунок податкових пільг, що були використані платником податків не за цільовим призначенням чи з порушенням порядку їх надання, встановленим цим Кодексом та/або Митним кодексом України (підпункт 14.1.156 пункту 14.1 статті 14 Податкового кодексу України).

Згідно статті 16 Податкового кодексу України платники податків зобов`язані сплачувати податки та збори в строки та у розмірах, встановлених Податковим кодексом.

Статтею 187 Податкового кодексу України визначено, що датою виникнення податкових зобов`язань у разі ввезення товарів на митну територію України є дата подання митної декларації для митного оформлення. У випадках, передбачених статтею 191 цього Кодексу, дата виникнення податкових зобов`язань визначається з урахуванням положень статті 191 цього Кодексу.

Датою виникнення податкових зобов`язань за операціями з постачання нерезидентами суб`єктам господарювання послуг, місце постачання яких розташоване на митній території України, є дата списання коштів з рахунку платника податку в банку/небанківському надавачу платіжних послуг в оплату послуг або дата оформлення документа, що засвідчує факт постачання послуг нерезидентом, залежно від того, яка з подій відбулася раніше.

Судом встановлено, що відповідно до вимог податкового законодавства, після здійснення передоплати за товар, ТОВ "МАКС ЕНЕРГО РЕСУРС" сплатило податкові зобов"язання через систему адміністрування ПДВ в загальному розмірі 956 000,00 грн, про що свідчать платіжні доручення №5 від 28.06.2022 на суму 65 000, 00 грн та №8 від 30.06.2022 на суму 891 000,00 грн.

Так, з метою виконання умов Договору купівлі - продажу, 23 червня 2022 року між ТОВ "МГК РЕЙЛ" , як Виконавець та ТОВ "МАКС ЕНЕРГО РЕСУРС", як Замовник укладено Договір надання транспортних послуг №09-23062022, відповідно до умов якого Виконавець зобов"язується надати послуги Замовнику щодо забезпечення перевезень вантажів Замовника у технічно та комерційно придатному власному (орендованому) рухомому складі (РС) , залізницями, а Замовник зобов"язується оплачувати ці послуги ( п.1.1 Договору надання транспортних послуг).

Пунктами 5.1, 5.2, 5.3 Договору надання транспортних послуг визначено, що плата за послуги Виконавця нараховується за кожну добу використання одного вагона. Сума договору, попередня вартість послуг Виконавця складає 9 000,00 грн за добу за надання одного вагона, у тому числі ПДВ. Оплата послуг Виконавця провадиться Замовником так: до початку виконання послуг за цим договором, Замовник сплачує передоплату за цим договором у сумі, що складає не менше 10% від загальної вартості послуг за цим договором; надалі оплата послуг Виконавця проводиться Замовником протягом 5 банківських днів з моменту підписання акту виконаних робіт у розмірі 100 % вартості послуг за виконані роботи.

На виконання умов договору надання транспортних послуг позивач здійснив передоплату за послуги у розмірі 800 000,00 грн, що підтверджується платіжним дорученням №5 від 26.06.2022.

Наслідки не здійснення відповідачем договірних зобов"язань призвели до понесення збитків ТОВ"МАКС ЕНЕРГО РЕСУРС" .

Порушення прав позивача полягає в тому, що він не отримує грошових коштів, що належать йому в силу договору, що негативно впливає на його фінансово-господарську діяльність.

За порушення зобов"язань, визначених по цьому Договору , винна сторона відшкодовує іншій стороні фактичні збитки ( п. 6.2. Договору купівлі продажу нафтопродуктів ).

З огляду на зазначене, позивачем доведено, що заявлені до стягнення кошти за своєю правовою природою є реальними збитками в розумінні чинного законодавства, як і доведено порушення відповідачем умов спірного договору в частині не здійснення поставки товару та повернення попередньої оплати, у зв`язку з чим наявний причинно-наслідковий зв`язок між діями відповідача та завданими збитками, а тому позовні вимоги щодо стягнення реальних збитків у розмірі 1 756 000,00 грн, підлягають до задоволення як обґрунтовано заявлені, підтверджені матеріалами справи та неоспорені відповідачем.

Висновок суду.

Згідно статті 8 Конституції України в Україні визнається і діє принцип верховенства права.

Верховенство права - це панування права в суспільстві, що вимагає від держави його втілення в правотворчу та правозастосовчу діяльність, зокрема в закони, зміст яких має відповідати критеріям соціальної справедливості, рівності тощо.

Справедливість - одна з основних засад права - є вирішальною у визначенні його як регулятора суспільних відносин, одним із загальних вимірів права.

Принципи права - це основні ідеї, вихідні положення, які закріплені в законі, мають загальну значущість, вищу імперативність (веління) і відображають суттєві положення права.

Верховний Суд у справі № 521/17654/15-ц (постанова від 16 січня 2019 року) при вирішенні спору застосував загальні засади цивільного права - принцип справедливості, добросовісності та розумності, а також керувався однією з аксіом цивільного судочинства: "Placuit in omnibus rebus praecipuum esse iustitiae aequitatisque quam stricti iuris rationem", що означає: "У всіх юридичних справах правосуддя й справедливість мають перевагу перед строгим розумінням права".

При цьому Європейський суд з прав людини у пунктах 52, 56 рішення від 14.10.2010 у справі "Щокін проти України" зазначив, що тлумачення й застосування національного законодавства є прерогативою національних органів. Однак суд зобов`язаний переконатися в тому, що спосіб, у який тлумачиться й застосовується національне законодавство, призводить до наслідків, сумісних із принципами Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод з погляду тлумачення їх у практиці Європейського суду з прав людини. На думку ЄСПЛ, відсутність у національному законодавстві необхідної чіткості й точності, які передбачали можливість різного тлумачення, порушує вимогу "якості закону", передбачену Конвенцією, і не забезпечує адекватного захисту від свавільного втручання публічних органів державної влади в майнові права заявника.

Отже, національне законодавство має тлумачитися таким чином, щоб результат тлумачення відповідав принципам справедливості, розумності та узгоджувався з положеннями Конвенції.

Статтею 3 Цивільного кодексу України визначено, що однією з основоположних засад цивільного законодавства є добросовісність.

Отже, дії учасників цивільних правовідносин мають бути добросовісними. Тобто відповідати певному стандарту поведінки, що характеризується чесністю, відкритістю й повагою інтересів іншої сторони договору або відповідного правовідношення.

Так, згідно статті 13 Цивільного кодексу України встановлено, що при здійсненні своїх прав особа зобов`язана утримуватися від дій, які могли б порушити права інших осіб, завдати шкоди довкіллю або культурній спадщині. Не допускаються дії особи, що вчиняються з наміром завдати шкоди іншій особі, а також зловживання правом в інших формах.

Частиною 1 статті 2 ГПК України передбачено, що завданням господарського судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів, пов`язаних із здійсненням господарської діяльності, та розгляд інших справ, віднесених до юрисдикції господарського суду, з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав і законних інтересів фізичних та юридичних осіб, держави.

Згідно частин 2-3 статті 13 Господарського процесуального кодексу України учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених цим Кодексом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом.

Як визначено статтею 73 Господарського процесуального кодексу України доказами у справі є будь - які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Статтею 74 Господарського процесуального кодексу України встановлено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

Згідно статті 76 Господарського процесуального кодексу України належними є докази, на підставі яких можна встановити обставини, які входять в предмет доказування.

Обставини, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування (стаття 77 Господарського процесуального кодексу України).

Приписами статті 79 Господарського процесуального кодексу України передбачено, що наявність обставини, на яку сторона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, вважається доведеною, якщо докази, надані на підтвердження такої обставини, є більш вірогідними, ніж докази, надані на її спростування. Питання про вірогідність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.

Пунктами 1, 2 статті 86 Господарського процесуального кодексу України зазначено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також вірогідність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

Частиною 4 статті 236 ГПК України передбачено, що при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Відповідно до частини 6 статті 13 Закону України "Про судоустрій і статус суддів" висновки щодо застосування норм права, викладені у постановах Верховного Суду, враховуються іншими судами при застосуванні таких норм права.

Позивач, стверджуючи про існування певної обставини подає відповідні докази, а відповідач може спростувати цю обставину, подавши власні докази. Про перевагу однієї позиції над іншою суд і виносить власне рішення.

Правова позиція викладена у постанові Верховного Суду від 23.10.2019 у справі № 917/1307/18.

При аналізі доводів сторін, суд враховує позицію Європейського суду з прав людини, який у рішенні "Трофимчук проти України" зазначив, що хоча пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, це не слід розуміти як вимогу детально відповідати на кожен довід (рішення від 28.10.2010, заява № 4241/03).

Всі інші доводи та заперечення сторін не приймаються судом до уваги, оскільки спростовуються вищевикладеними висновками суду.

Необхідність доводити обставини, на які учасник справи посилається як на підставу своїх вимог і заперечень в господарському процесі, є складовою обов`язку сприяти всебічному, повному та об`єктивному встановленню усіх обставин справи, що передбачає, зокрема, подання належних доказів, тобто таких, що підтверджують обставини, які входять у предмет доказування у справі, з відповідним посиланням на те, які обставини цей доказ підтверджує.

Правова позиція, наведена у постановах Верховного суду від 05.02.2019 у справі № 914/1131/18, від 26.02.2019 у справі № 914/385/18, від 10.04.2019 у справі № 904/6455/17, від 05.11.2019 у справі № 915/641/18.

Одним з основних принципів господарського судочинства є принцип змагальності. Названий принцип полягає в тому, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається на підтвердження чи заперечення вимог.

Принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин справи. Цей принцип передбачає покладання тягаря доказування на сторони. Одночасно цей принцип не передбачає обов`язку суду вважати доведеною та встановленою обставину, про яку сторона стверджує. Така обставина підлягає доказуванню таким чином, аби задовольнити, як правило, стандарт переваги більш вагомих доказів, тобто коли висновок про існування стверджуваної обставини з урахуванням поданих доказів видається більш вірогідним, ніж протилежний.

З огляду на викладене, змагальність полягає в тому, що сторони у процесуальній формі доводять перед судом свою правоту, за допомогою доказів переконують суд у правильності власної правової позиції. Спір повинен вирішуватись на користь тієї сторони, яка за допомогою відповідних процесуальних засобів переконала суд в обґрунтованості своїх вимог чи заперечень. Відповідно до принципу змагальності сторони, інші особи, які беруть участь у справі, якщо вони бажають досягти бажаного для себе, або осіб, на захист прав яких подано позов, найбільш сприятливого рішення, зобов`язані повідомити суду усі юридичні факти, що мають значення для справи, вказати або надати докази, які підтверджують чи спростовують ці факти, а також вчинити інші передбачені законом дії, спрямовані на те, аби переконати суд у своїй правоті.

Слід зазначити, що 10.05.2023 Господарським судом Тернопільської області листом № 921/42/23/249/2023 надіслано до Міністерства юстиції України, відповідно до п.2.5. Інструкції про порядок виконання міжнародних договорів з питань надання правової допомоги в цивільних справах щодо вручення документів, отримання доказів та визнання і виконання судових рішень, затвердженої Наказом Міністерства юстиції України, Державної судової адміністрації України від 27.06.2008 № 1092/5/54 та зареєстрованої в Міністерстві юстиції України 02 липня 2008 року за № 573/15264, судове доручення від 12.04.2023 за №921/42/23/194/2023 про вручення компетентним органом Румунії Міністерства юстиції Румунії документів у справі № 921/42/23 за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю "МАКС ЕНЕРГО РЕСУРС", пл. Героїв Євромайдану, 9, прим., 132, м. Тернопіль до відповідача BITUM LOGISTICS CO S.R.L., 041817, Str. Mosoaia, nr. 45A, Bucharest, Romania про стягнення основного боргу у розмірі 6 733 497,43 грн та реальних збитків у розмірі 1 756 000,00 грн.

30.06.2023 на адресу суду надійшов лист Міністерства юстиції України за № 76966/87112-22-23/12.1.2 від 14.06.2023 (вх. № 5593), зі змісту якого вбачається, що 26.05.2023 листом за №66889/74076-22-23/12.3.1 Міністерством юстиції України судове доручення Господарського суду Тернопільської області про вручення судових документів - BITUM LOGISTICS CO S.R.L. надіслано до Міністерства юстиції Румунії для передачі компетентному суду на виконання. Інформація про результати виконання судового доручення відсутня.

Міністерство юстиції України листом №1736/12.1.3/22-44 від 04.01.2024 ( вх. № 273 від 10.01.2024) повернуло судове доручення у справі № 921/42/23 без виконання до Господарського суду Тернопільської області.

Зі змісту вказаного листа вбачається, що 26.05.2023 та 18.08.2023 Міністерство юстиції України судове доручення у справі №921/42/23 надсилало до Міністерства юстиції Румунії для передачі компетентному суду на виконання, яке повернулося без виконання з невідомих причин.

За таких обставин, суд дійшов висновку, що позовні вимоги підлягають задоволенню.

Судові витрати.

Як передбачено пунктом 2 частини 5 статті 238 ГПК України, в резолютивній частині рішення зазначається про розподіл судових витрат.

У відповідності до частини 1 статті 123 ГПК України, судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи.

Щодо судового збору.

Предметом судового розгляду у справі №921/42/23 на день подання позовної заяви є вимога майнового характеру: стягнення заборгованості у розмірі 8 489 497,43 грн.

Отже, при поданні даного позову до суду підлягає сплата судового збору в розмірі 127 342,46 грн (1,5 відсотка ціни позову (8 489 497,43 грн)) .

Проте, позивачем частково сплачено судовий збір у розмірі 2684,00 грн, що підтверджується платіжною інструкцією №118 від 07.02.2023.

Відповідно до частини 2 статті 9 Закону України "Про судовий збір" суд перед відкриттям провадження у справі, прийняттям до розгляду заяв (скарг) перевіряє зарахування судового збору до спеціального фонду Державного бюджету України.

Факт зарахування сплаченого заявником при зверненні до суду з заявою про забезпечення позову судового збору в сумі 2684,00 грн до спеціального фонду державного бюджету України підтверджується Випискою про зарахування судового збору до спеціального фонду державного бюджету України, сформованою Господарським судом Тернопільської області ( міститься в матеріалах справи).

Ухвалою Господарського суду Тернопільської області від 20.02.2023 відстрочено ТОВ "МАКС ЕНЕРГО РЕСУРС" сплату судового збору у розмірі 124 658,46 грн за подання позову до ухвалення судового рішення.

В силу приписів статті 129 ГПК України судовий збір у розмірі 127 342,46 грн, покладається на відповідача.

Щодо витрат, пов`язаних з розглядом справи - витрат на послуги перекладу та нотаріальне посвідчення документів.

Позивач просить стягнути з відповідача витрати на послуги перекладу та нотаріальне посвідчення документів у розмірі 67 475,00 грн.

Статтею 123 Господарського процесуального кодексу України, визначено, що до витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати в тому числі, пов`язані із залученням свідків, спеціалістів, перекладачів, експертів та проведенням експертизи; пов`язані з вчиненням інших процесуальних дій, необхідних для розгляду справи або підготовки до її розгляду.

Згідно положень статті 127 Господарського процесуального кодексу України, експерт, спеціаліст чи перекладач отримують винагороду за виконану роботу, пов`язану із справою, якщо це не входить до їхніх службових обов`язків.

Розмір витрат на підготовку експертного висновку на замовлення сторони, проведення експертизи, залучення спеціаліста, оплати робіт перекладача встановлюється судом на підставі договорів, рахунків та інших доказів.

Розмір витрат на оплату робіт залученого стороною експерта, спеціаліста, перекладача має бути співмірним із складністю відповідної роботи, її обсягом та часом, витраченим ним на виконання робіт.

У разі недотримання вимог щодо співмірності витрат суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на оплату послуг експерта, спеціаліста, перекладача, які підлягають розподілу між сторонами.

Обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат, які підлягають розподілу між сторонами.

Ухвалою суду від 20.02.2023 зобов`язано позивача - ТОВ "МАКС ЕНЕРГО РЕСУРС" здійснити нотаріально засвідчені переклади на румунську мову: ухвали Господарського суду Тернопільської області про відкриття провадження у справі № 921/43/23 та позовної заяви з додатками, з врахуванням клопотання про усунення недоліків, в трьох примірниках з метою звернення до компетентного органу Румунії - Міністерства юстиції Румунії, обов`язком якого є отримання прохань про вручення документів, що виходять від інших Договірних Держав, через Міністерство юстиції України, з судовим дорученням про вручення відповідачу - BITUM LOGISTICS CO S.R.L., 041817, Str. Mosoaia, nr. 45A, Bucharest, Romania.

Так, позивач звернувся до ФОП Овод В.В. для отримання послуг з перекладу наданих судом документів на румунську мову та подальшого направлення їх безпосередньо до компетентного органу країни Румунії з метою вручення відповідачу.

Як слідує з матеріалів справи, позивачем в якості доказів понесених витрат на послуги перекладу та нотаріальне посвідчення документів надано наступні документи: рахунок - фактура №50043 від 29.03.2023 на суму 27 250,00 грн, Акт надання послуг №50043 від 29.03.2023 на суму 27250,00 грн, рахунок - фактура №49387 від 09.03.2023 на суму 39 425,00 грн, Акт надання послуг №49387 від 09.03.2023 на суму 39 425,00 грн, та замовлення/рахунок № 47075 від 22.12.2022 на суму 800,00 грн.

Позивач оплатив вартість наданих послуг у розмірі 67 475,00 грн, що підтверджується платіжними інструкціями №138 від 07.04.2023 на суму 27 250,00 грн та №133 від 22.03.2023 на суму 39 425,00 грн, а також рахунок № 47075 від 22.12.2022 на суму 800,00 грн.

Таким чином, загальна вартість наданих та оплачених позивачем послуг становить 67 475,00 грн.

Отже, суд доходить висновку, що вказані витрати слід розглядати як витрати пов`язані із розглядом справи, які передбачені ст. 123 ГПК України.

Пунктом 4 частини 3 статті 129 ГПК України передбачено, що інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються на відповідача у разі задоволення позову.

Зважаючи на це, витрати, пов`язані із послуг перекладу та нотаріальне посвідчення документів щодо вручення судових документів у розмірі 67 475,00 грн, слід покласти на відповідача.

Керуючись статтями 7, 13, 42, 86, 129, 210, 232, 233, 236-241 Господарського процесуального кодексу України, Господарський суд, -

ВИРІШИВ:

1. Позовні вимоги задовольнити.

2. Судові витрати у складі судового збору у розмірі 127 342,46 грн покласти на відповідача.

3. Стягнути з BITUM LOGISTICS CO S.R.L. (041817, Str. Mosoaia, nr. 45A, Bucharest, Romania, ідентифікаційний номер 43080364) на користь Товариства з обмеженою відповідальністю "МАКС ЕНЕРГО РЕСУРС" (пл. Героїв Євромайдану, 9, прим., 132, м. Тернопіль, ) 173 588,04 Євро, 1 756 000,00 грн реальних збитків, 67 475,00 грн витрат на послуги перекладу та нотаріальне посвідчення документів та 2684,00 грн судового збору.

4. Стягнути з BITUM LOGISTICS CO S.R.L. (041817, Str. Mosoaia, nr. 45A, Bucharest, Romania, ідентифікаційний номер 43080364) в дохід Державного бюджету України - 124 658,46 грн судового збору.

5. Видати накази стягувачеві після набрання рішенням законної сили.

Рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга на рішення суду в порядку статті 256 -257 ГПК України подається безпосередньо до суду апеляційної інстанції протягом двадцяти днів, з дня його проголошення.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини рішення суду, або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Примірник рішення надіслати учасникам справи відповідно до вимог статті 6 ГПК України.

Учасники справи можуть отримати інформацію у справі на офіційному веб-порталі судової влади України в мережі Інтернет за веб - адресою: https://te.court.gov.ua/sud5022.

Повне рішення складено та підписано "22" березня 2024 року.

Суддя Я.Я. Боровець