РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

м. Київ

22.03.2024Справа № 910/14757/23
За позовом Товариства з обмеженою відповідальністю "Арома Юкрейн", м. Миколаїв

до Держави Україна в особі Державної казначейської служби України, м. Київ

про стягнення моральної шкоди в розмірі 2 500 000,00 грн, -

Суддя Морозов С.М.

За участю представників сторін:

від позивача: не з`явились;

від відповідача: не з`явились.

ОБСТАВИНИ СПРАВИ:

19.09.2023 року до Господарського суду міста Києва звернулось Товариство з обмеженою відповідальністю "Арома Юкрейн" (позивач) з позовною заявою про стягнення з Державного бюджету моральної шкоди у розмірі 2 500 000,00 грн, завдану позивачу рішеннями Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду у справі №6917/22, що порушують право позивача на "ефективний засіб правового захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження".

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 04.10.2023 прийнято позовну заяву до розгляду, відкрито провадження у справі за правилами загального позовного провадження та призначено підготовче засідання на 21.11.2023.

10.10.2023 до суду від позивача надійшла заява про розгляд справи без його участі.

16.10.2023 до суду від позивача надійшла заява про розгляд справи без його участі.

В підготовчому засіданні 21.11.2023 судом було продовжено строк підготовчого провадження на 30 днів та відкладено підготовче засідання до 13.02.2024.

02.02.2024 до суду від відповідача надійшли додаткові пояснення з клопотання про розгляд справи без його участі.

Ухвалою від 13.02.2024 року закрито підготовче провадження та призначено справу до судового розгляду по суті на 12.03.2024 року.

У зв`язку з неявкою в судове засідання 12.03.2024 року представників учасників справи, розгляд справи було завершено в порядку письмового провадження, а тому, згідно ч. 5 ст. 240 Господарського процесуального кодексу України, датою ухвалення рішення у даній справі є дата складення його повного тексту.

У засіданнях здійснювалась фіксація судового процесу технічним засобами у відповідності до статті 222 Господарського процесуального кодексу України.

Розглянувши подані документи і матеріали, заслухавши пояснення представників сторін, всебічно і повно з`ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об`єктивно оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, господарський суд міста Києва, -

Розглянувши подані документи і матеріали, всебічно і повно з`ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, Господарський суд міста Києва, -

ВСТАНОВИВ:

В позовній заяві зазначено, що судді Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду Банасько О.О., Картере В.І. і Погребняк В.Я. ухвалою від 30.05.2023 року у справі №910/6917/22 залишили без руху касаційну скаргу ТОВ "Арома Юкрейн" від 12.05.2023 року на рішення Господарського суду міста Києва від 05 грудня 2022 року у справі №910/6917/22 та постанову Північного апеляційного господарського суду від 11 квітня 2023 року у справі № 910/6917/22 за позовом позивача № 25-07 від 25.07.2022 року про відшкодування за рахунок коштів Державного бюджету моральної шкоди, завданої діями Печерського районного суду м. Києва та Київського апеляційного суду, шо порушили його право на "ефективний засіб правового захисту в національному органі" при розгляді справи №757/900/22-к та мають ознаки кримінальних правопорушень, передбачених ч. 1 ст. 356, ч. 1 ст. 366 і ч. 4 ст. 382 КК України.

Залишаючи касаційну скаргу ТОВ "Арома Юкрейн" від 12.05.2023 року без руху судді Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду Банасько О.О., Картере В.І. і Погребняк В.Я. вчинили: самоправство, що є ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 356 КК України; умисно затягнули розгляд касаційної скарги; внесли завідомо неправдиві відомості до ухвали, що є ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 366 КК України; намагання порушити право заявника як позивача на доступ до суду, що є ознаками тяжкого злочину, передбаченого ч. 4 ст. 382 КК України.

Вказані твердження, на думку позивача, підтверджуються наступними обставинами:

- судді Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду Песков В.Г., Банасько 0.0. і Картере В.І. при відкритті провадження у справі у справі №910/17451/21 за касаційною скаргою позивача від 21.12.2022 року недоліків касаційної скарги, що значені в ухвалі суддів Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду Банаська О.О., Картере В.І. і Погребняка В.Я. від 30.05.2023 року у справі № 910/6917/22, не зазначали, не дивлячись на те, що підстави касаційного оскарженні були тіж самі, що і у справі №910/17451/21;

- судді Банасько 0.0. Білоус В.В. і Песков В.Г. в постанові від 27 липня 2023 року у справі № 910/6917/22, якої залишили касаційну скаргу позивача від 12.05.20223 року без задоволення, в п. 18 відзначили: "Після усунення недоліків касаційної скарги ухвалою Верховного Суду від 12.07.2023 року відкрито касаційне провадження...", тобто внесли в постанову завідомо неправдиві відомості, що є ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 366 КК України.

- судді не застосували Закон України "Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду",

- судді проігнорували той факт, що постанови Верховного Суду, на які посилається судді Банасько О.О. Білоус В.В. і Песков В.Г. в постанові від 27 липня 2023 року у справі №910/6917/22, стосуються інших питань, які не мають відношення до питань, що розглядалися ними у справі № 910/6917/22;

- судді не застосували вимоги ч. 7 ст. 75 ГПК України, де зазначено: "правова оцінка, надана судом певному факту при розгляді іншої справи, не є обов`язковою для господарського суду";

- судді проігнорували той факт, що в Законі України "Про порядок відшкодування -шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно- розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду" не зазначено, що "його дія не розповсюджується на потерпілих осіб, зокрема юридичних, яким завдано шкоди внаслідок бездіяльності органу досудового розслідування та прокуратури під час розслідування за заявою таких осіб", про що з посиланням на відповідні постанови Верховного Суду зазначили судді Банасько О.О. Білоус В.В. і Песков В.Г. в постанові від 27 липня 2023 року у справі № 910/6917/22;

- судді проігнорували той факт, що Верховний Суд не має права тлумачити Закони України, вирішення питання про конституційність Закону України належить до юрисдикції Конституційного Суду України;

- судді проігнорували вимоги ст. 8 Конституції України, де зазначено: "закони та інші нормативно-правові акти приймаються на основі Конституції України і повинні відповідати їй", а не висновкам постанов Верховного Суду.

Позивач звертаючись до суду з позовом про відшкодування за рахунок коштів Державного бюджету моральної шкоди у розмірі 2 500 000, 00 гри, завданої позивачу рішеннями Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду у справі №910/6917/22, що порушують його право на "ефективний засіб правового захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження" (ст. 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод), незаконність чого підтверджується тим, що вони мають: знаки тяжкого злочину, передбаченого ч. 4 ст. 382 КК України, та кримінальних правопорушень, передбачених ч. 1 ст. 356, ч. 1 ст. 364 і ч. 1 ст. 366 КК України, що в свою чергу підриває принцип верховенства права, зазначеного в ст. 8 Конституції України.

Оцінюючи подані докази та наведені обґрунтування за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об`єктивному розгляді всіх обставин справи в їх сукупності, суд зазначає наступне.

Згідно з пунктом 3 частини другої статті 11 Цивільного кодексу України (надалі також - ЦК України) завдання майнової (матеріальної) та моральної шкоди є підставою виникнення цивільних прав та обов`язків.

Пунктами 8, 9 частини другої статті 16 ЦК України визначено такі способи захисту цивільних прав та інтересів, як відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди, а також відшкодування моральної (немайнової) шкоди.

В частині другій статті 19 Конституції України передбачено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Кожному гарантовано право на відшкодування за рахунок держави чи органів місцевого самоврядування матеріальної та моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень (стаття 56 Конституції України).

Спеціальні підстави відповідальності за шкоду, завдану органом державної влади, зокрема органами дізнання, попереднього (досудового) слідства, прокуратури або суду, визначені статтею 1176 ЦК України. Ці підстави характеризуються особливостями суб`єктного складу заподіювачів шкоди, серед яких законодавець виокремлює посадових чи службових осіб органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, органи досудового розслідування, прокуратури або суду, та особливим способом заподіяння шкоди. Сукупність цих умов і є підставою покладення цивільної відповідальності за завдану шкоду саме на державу.

У пунктах 5.6 і 5.7 постанови Великої Палати Верховного Суду від 12 березня 2019 року у справі № 920/715/17 (провадження № 12-199гс18) зазначено, що «шкода, завдана незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, розслідування, прокуратури або суду, відшкодовується державою лише у випадках вчинення незаконних дій, вичерпний перелік яких охоплюється частиною першою статті 1176 ЦК України, а саме у випадку незаконного засудження, незаконного притягнення до кримінальної відповідальності, незаконного застосування запобіжного заходу, незаконного затримання, незаконного накладення адміністративного стягнення у вигляді арешту чи виправних робіт. За відсутності підстав для застосування частини першої статті 1176 ЦК України в інших випадках заподіяння шкоди цими органами діють правила частини шостої цієї статті - така шкода відшкодовується на загальних підставах, тобто виходячи із загальних правил про відшкодування шкоди, завданої органом державної влади, їх посадовими та службовими особами (статті 1173, 1174 ЦК України).

… необхідною підставою для притягнення органу державної влади до відповідальності у вигляді стягнення шкоди є наявність трьох умов: неправомірні дії цього органу, наявність шкоди та причинний зв`язок між неправомірними діями і заподіяною шкодою, і довести наявність цих умов має позивач, який звернувся з позовом про стягнення шкоди на підставі статті 1173 ЦК України. Шкода, завдана фізичній особі незаконними рішеннями, дією чи бездіяльністю посадової особи органу державної влади при здійсненні нею своїх повноважень, відшкодовується на підставі статті 1174 ЦК України».

Згідно з положеннями статті 23 ЦК України особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає: у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку із знищенням чи пошкодженням її майна; у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи.

Відповідно до ст. 91 ЦК України юридична особа здатна мати такі ж цивільні права та обов`язки (цивільну правоздатність), крім тих, які за своєю природою можуть належати лише людині.

У силу статті 94 ЦК України юридична особа має право на недоторканність її ділової репутації. Способами захисту ділової репутації може бути вимога про відшкодування збитків та моральної (немайнової) шкоди, заподіяної такими порушеннями юридичній особі. Зазначені вимоги розглядаються відповідно до загальних підстав щодо відповідальності за заподіяння шкоди.

Визначення терміну "ділова репутація" наведено у пункті 26 частини першої статті 1 Закону України "Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг" від 12.07.2001 №2664-III (зі змінами та доповненнями), за змістом якої діловою репутацією є сукупність документально підтвердженої інформації про особу, що дає можливість зробити висновок про відповідність її господарської та/або професійної діяльності вимогам законодавства, а для фізичної особи - також про належний рівень професійних здібностей та управлінського досвіду, а також відсутність в особи судимості за корисливі кримінальні правопорушення і за злочини у сфері господарської діяльності, не знятої або не погашеної в установленому законом порядку.

Приниженням ділової репутації суб`єкта господарювання (підприємця) є поширення у будь-якій формі неправдивих, неточних або неповних відомостей, що дискредитують спосіб ведення чи результати його господарської (підприємницької) діяльності у зв`язку з чим знижується вартість його нематеріальних активів. Зазначені дії завдають майнової та моральної шкоди суб`єктам господарювання, а тому ця шкода за відповідними позовами потерпілих осіб підлягає відшкодуванню за правилами статей 1166 та 1167 ЦК України.

Згідно зі статтею 1167 ЦК України моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених частиною другою цієї статті. Моральна шкода відшкодовується незалежно від вини органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим, органу місцевого самоврядування, фізичної або юридичної особи, яка її завдала: 1) якщо шкоди завдано каліцтвом, іншим ушкодженням здоров`я або смертю фізичної особи внаслідок дії джерела підвищеної небезпеки; 2) якщо шкоди завдано фізичній особі внаслідок її незаконного засудження, незаконного притягнення до кримінальної відповідальності, незаконного застосування запобіжного заходу, незаконного затримання, незаконного накладення адміністративного стягнення у вигляді арешту або виправних робіт; 3) в інших випадках, встановлених законом.

За змістом норм статей 1173, 1174, 1176 ЦК України необхідною підставою для притягнення органу державної влади до відповідальності у вигляді стягнення шкоди, у тому числі моральної, є наявність трьох умов: неправомірні дії (бездіяльність) цього органу, наявність шкоди та причинний зв`язок між неправомірними діями (бездіяльністю) і заподіяною шкодою, і довести наявність цих умов має позивач.

З наведеного слідує, що зобов`язання відшкодувати моральну шкоду виникає лише за умови, що ця шкода є безпосереднім наслідком певної протиправної дії (бездіяльності). Тобто заподіяна моральна шкода відшкодовується тій фізичній чи юридичній особі, права якої були безпосередньо порушені протиправними діями (бездіяльністю) інших осіб.

У справах про відшкодування моральної шкоди, завданої органами державної влади та органами місцевого самоврядування, позивач має довести, які саме дії (рішення, бездіяльність) спричинили страждання чи приниження, яку саме шкоду вони заподіяли і який її розмір.

При цьому під немайновою шкодою, заподіяною юридичній особі, потрібно розуміти втрати немайнового характеру, що настали у зв`язку з приниженням її ділової репутації, посяганням на фірмове найменування, товарний знак, виробничу марку, розголошенням комерційної таємниці, а також вчиненням дій, спрямованих на зниження престижу чи підрив довіри до її діяльності.

У вирішенні спорів, пов`язаних з відшкодуванням моральної шкоди, завданої юридичній особі, господарський суд в кожному конкретному випадку повинен з`ясовувати, в якій грошовій сумі позивач оцінює заподіяні йому втрати немайнового характеру та чим (якими доказами) він обґрунтовує розмір відшкодування такої шкоди, що підлягає стягненню.

Відповідно до загальних підстав цивільно-правової відповідальності обов`язковому з`ясуванню при вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв`язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вини останнього в її заподіянні. Суд, зокрема, повинен з`ясувати, чим підтверджується факт заподіяння позивачеві моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, за яких обставин чи якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, в якій грошовій сумі чи в якій матеріальній формі позивач оцінює заподіяну йому шкоду та з чого він при цьому виходить, а також інші обставини, що мають значення для вирішення спору.

Відповідно до ч. 1 ст. 73 Господарського процесуального кодексу України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Обов`язок із доказування слід розуміти як закріплену в процесуальному та матеріальному законодавстві міру належної поведінки особи, що бере участь у судовому процесі, із збирання та надання доказів для підтвердження свого суб`єктивного права, що має за мету усунення невизначеності, яка виникає в правовідносинах у разі неможливості достовірно з`ясувати обставини, які мають значення для справи.

Як встановлено судом, судді Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду Банасько О.О., Картере В.І. і Погребняк В.Я. ухвалою від 30.05.2023 року у справі №910/6917/22 залишили без руху касаційну скаргу ТОВ "Арома Юкрейн" від 12.05.2023 року на рішення Господарського суду міста Києва від 05 грудня 2022 року у справі №910/6917/22 та постанову Північного апеляційного господарського суду від 11 квітня 2023 року у справі № 910/6917/22 за позовом позивача № 25-07 від 25.07.2022 року про відшкодування за рахунок коштів Державного бюджету моральної шкоди, завданої діями Печерського районного суду м. Києва та Київського апеляційного суду, шо порушили його право на "ефективний засіб правового захисту в національному органі" при розгляді справи №757/900/22-к та мають ознаки кримінальних правопорушень, передбачених ч. 1 ст. 356, ч. 1 ст. 366 і ч. 4 ст. 382 КК України.

Згідно із частиною 1 статті 6 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» суди здійснюють правосуддя на основі Конституції і законів України та на засадах верховенства права.

За частиною 1 статті 13 зазначеного Закону судове рішення, яким закінчується розгляд справи в суді, ухвалюється іменем України.

Згідно з частиною 11 статті 49 Закону України "Про судоустрій і статус суддів", за шкоду, завдану судом, відповідає держава на підставах та в порядку, встановлених законом. Тлумачення норми свідчить, що на законодавчому рівні встановлено імунітет суду, і він не може бути відповідачем у цивільній справі. Наявність імунітету, за своєю суттю, є засобом, який гарантує належне функціонування системи правосуддя і дозволяє судам виконувати свою судову функцію незалежно та неупереджено.

Законність процесуальних актів і дій (бездіяльності) суддів, вчинених при розгляді конкретної справи, не може перевірятися за межами передбаченого законом процесуального контролю.

Аналогічну позицію висловлено у пункті 57 Висновку №11 (2008) Консультативної ради європейських суддів, де зазначено, що зміст конкретних судових рішень контролюється насамперед за допомогою процедур апеляції або перегляду рішень у національних судах та за допомогою права на звернення до ЄСПЛ.

У Висновку №3 (2002) Консультативної ради європейських суддів зазначено, що судові помилки щодо юрисдикції чи процедури судового розгляду, у визначенні чи застосуванні закону, здійсненні оцінки свідчень повинні вирішуватися за допомогою апеляції; інші суддівські порушення, які неможливо виправити в такий спосіб (наприклад, надмірне затримання вирішення справи), повинні вирішуватися щонайбільше поданням позову незадоволеної сторони проти держави.

Здійснюючи правосуддя, суди є незалежними від будь-якого незаконного впливу. Втручання у здійснення правосуддя, вплив на суд або суддів у будь-який спосіб, неповага до суду чи суддів, збирання, зберігання, використання і поширення інформації усно, письмово або в інший спосіб з метою дискредитації суду або впливу на безсторонність суду, заклики до невиконання судових рішень забороняються і мають наслідком відповідальність, установлену законом (частина перша та третя статті 6 Закону України "Про судоустрій і статус суддів").

Вчинення (невчинення) суддею (судом) процесуальних дій під час розгляду конкретної справи, а також ухвалені у ній рішення можуть бути оскаржені до суду вищої інстанції у порядку, передбаченому процесуальним законом для тієї справи, під час розгляду якої вони відповідно були вчинені (мали бути вчинені) чи ухвалені.

Усі процесуальні порушення, що їх допустили суди після отримання позовної заяви та визначення складу суду для її розгляду, можуть бути усунуті лише у межах відповідної судової справи, в якій такі порушення були допущені.

Крім того, застосування положення частини шостої статті 1176 ЦК України можливе у випадку, коли предметом позову є дії чи бездіяльність, зокрема суду, які не пов`язані із здійсненням правосуддя, відправленням судочинства, що має на меті прийняття акту органом судової влади. Тобто це інші дії суддів (суду) при здійсненні правосуддя, коли спір не вирішується по суті, у разі їх незаконних дій або бездіяльності і якщо вина судді встановлена не лише вироком суду, а й іншим відповідним рішенням суду. Аналогічна правова позиція викладена в постановах Верховного Суду від 03 лютого 2021 року у справі № 454/192/17 (провадження № 61-14315св19), від 22 квітня 2020 року у справі № 454/3206/16-ц (провадження № 61-1013 св 19), від 25 квітня 2019 року в справі № 757/25713/16-ц (провадження № 61-18012св18), від 10 січня 2018 року в справі № 454/1642/16-ц (провадження № 61-1091св17).

Отже, з огляду на викладене, в межах даного господарського процесу суд не може досліджувати дотримання/порушення законодавства Верховним Судом при розгляді та прийнятті судових рішень у справі №910/6917/22, а тим більше встановлювати наявність у діях суддів кримінальних правопорушень за ознаками, передбачених ч. 1 ст. 356, ч. 1 ст. 366 та ч. 4 ст. 382 Кримінального кодексу України, оскільки це має бути підтверджено вироком суду.

З огляду на викладене, суд погоджується з викладеними у відзиві твердженнями відповідача про те, що незгода з рішеннями судів не є підставою для відшкодуванням моральної шкоди.

Водночас, помилковим є посилання позивача на положення Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду», оскільки позовні вимоги у цій справі заявлені юридичною особою, а положення Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду» не поширюють на вимоги юридичних осіб. Аналогічна правова позиція викладена в Постанові Верховного Суду від 23.06.2020 у справі №910/10399/18.

Крім того, при визначенні розміру моральної шкоди позивач керується тим, що моральна шкода у розмірі 2 500 000,00 грн є достатнім для розумного задоволення потреб позивача на локалізацію негативних наслідків порушенням Верховним судом його права на ефективний засіб правового захисту в національному органі при розгляді справи №910/6917/22.

Разом з тим, саму наявність шкоди, тобто, які саме втрати немайнового характеру вказані судові рішення спричинили Товариству з обмеженою відповідальністю "Арома Юкрейн", останнім у позові не наведено взагалі. Натомість, позивач обмежився лише цитуванням положень Цивільного кодексу України та Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду», витягів із судової практики.

Також, позивач не обґрунтував розмір шкоди, що підлягає стягненню, у сумі 2 500 000,00 грн.

Статтею 74 Господарського процесуального кодексу України встановлено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається, як на підставу своїх вимог та заперечень.

Відповідно до статей 76, 77 Господарського процесуального кодексу України, належними є докази, на підставі яких можна встановити обставини, які входять в предмет доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування. Обставини справи, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

Отже, до матеріалів справи не було додано жодних належних та допустимих доказів відповідно до статей 76, 77, 78, 79, 91 Господарського процесуального кодексу України на підтвердження факту заподіяння позивачеві моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру та обґрунтування розміру моральної шкоди.

Таким чином, за змістом положень статей 1167, 1176 ЦК України наразі позивачем не доведено перед судом наявності усієї сукупності вищезазначених трьох елементів складу цивільного правопорушення, що є обов`язковим для настання цивільно-правової відповідальності судів за заподіяння товариству шкоди, у той час як відсутність хоча б однієї з цих ознак виключає настання відповідальності.

У частині 3 статті 2 Господарського процесуального кодексу України однією з основних засад (принципів) господарського судочинства визначено принцип змагальності сторін, сутність якого розкрита у статті 13 цього Кодексу.

Відповідно до частин 3, 4 статті 13 Господарського процесуального кодексу України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом; кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних з вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.

За приписами статті 86 Господарського процесуального кодексу України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також вірогідність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

Враховуючи наведене, з`ясувавши повно і всебічно обставини, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, надавши оцінку всім аргументам учасників справи, суд дійшов висновку про відсутність правових підстав задоволення позову у зв`язку з його необґрунтованістю.

Відповідно до статті 129 Господарського процесуального кодексу України, витрати по сплаті судового збору покладаються на позивача.

Керуючись статтями 73-74, 76-79, 86, 129, 232, 233, 237-238, 240-241 Господарського процесуального кодексу України, Господарський суд міста Києва, -

ВИРІШИВ:

1. У задоволенні позову відмовити повністю.

2. Залишити за Товариством з обмеженою відповідальністю "Арома Юкрейн" судовий збір, сплачений до державного бюджету.

3. Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

4. Апеляційна скарга на рішення суду може бути подана протягом двадцяти днів з дня складення повного судового рішення в порядку, передбаченому ст. 257 Господарського процесуального кодексу України.

Суддя С. МОРОЗОВ