ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ДОНЕЦЬКОЇ ОБЛАСТІ
_____________________________________________________________________________
У Х В А Л А
21.03.2024 Справа № 905/1426/21
Господарський суд Донецької області у складі судді Аксьонової К.І. за участю секретаря судового засідання Рикова А.С., розглянувши матеріали
скарги Приватного акціонерного товариства «Центральна збагачувальна фабрика «Україна», м. Київ,
на дії державного виконавця Шевченківського відділу державної виконавчої служби у місті Києві Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м.Київ) Лисенко Оксани Вікторівни, м. Київ,
про визнання неправомірними дій державного виконавця та скасування постанов №73899034 від 22.01.2024, №73899034 від 23.01.2024, №73899034 від 23.01.2024,
у справі № 905/1426/21
розпорядник майна Павлова Ю.М.,
В провадженні Господарського суду Донецької області знаходиться справа №905/1426/21 про банкрутство Приватного акціонерного товариства «Центральна збагачувальна фабрика «Україна».
Провадження у справі №905/1426/21 суд відкрив ухвалою від 26.08.2021, запровадивши процедуру розпорядження майном боржника із введенням мораторію на задоволення вимог кредиторів.
Після відкриття провадження у справі 06.05.2022 боржник змінив місце реєстрації з міста Селидове, місто Українськ Донецької області на місто Київ.
На поточний час в межах справи триває процедура розпорядження майном боржника.
29.02.2024 через систему «Електронний суду» від боржника надійшла скарга на дії державного виконавця Шевченківського відділу державної виконавчої служби у місті Києві Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м.Київ) Лисенко Оксани Вікторівни, м. Київ, в якій заявник просить:
- визнати дії державного виконавця Шевченківського відділу державної виконавчої служби у місті Києві Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м.Київ) Лисенко Оксани Вікторівни неправомірними;
- скасувати постанову державного виконавця Шевченківського відділу державної виконавчої служби у місті Києві Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) Лисенко Оксани Вікторівни про відкриття виконавчого провадження №73899034 від 22.01.2024;
- скасувати постанову державного виконавця Шевченківського відділу державної виконавчої служби у місті Києві Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) Лисенко Оксани Вікторівни про арешт коштів боржника №73899034 від 23.01.2024;
- скасувати постанову державного виконавця Шевченківського відділу державної виконавчої служби у місті Києві Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) Лисенко Оксани Вікторівни про арешт майна боржника №73899034 від 23.01.2024.
В обґрунтування скарги боржник посилається на неправомірність проведення виконавчих дій зі стягнення заборгованості перед Головним управлінням ДПС міста Київ в примусовому порядку в межах виконавчого провадження №73899034 з причини запровадження мораторію на задоволення вимог кредиторів ухвалою про відкриття провадження у справі про банкрутство боржника. Дії державного виконавця з відкриття виконавчого провадження №73899034 та накладення арешту на майно боржника та його кошти за твердженням боржника суперечать положенням Кодексу України з процедур банкрутства.
Ухвалою від 04.03.2024 суд призначив до розгляду скаргу у судовому засіданні 11.03.2024.
У судове засідання 11.03.2024 учасники та зацікавлені особи не з`явились. Розпорядник майна боржника Павлова Ю.М. звернулась до суду з клопотанням про відкладення розгляду скарги для надання додаткових пояснень.
Ухвалою від 11.03.2024 суд відклав розгляд скарги на 21.03.2024.
У судове засідання 21.03.2024 учасники справи та зацікавлені особи не з`явились; боржник подав до суду заяву про розгляд скарги його відсутності, розпорядник майна боржника в письмових поясненнях викладені в скарзі вимоги підтримала; від державного виконавця Лисенко О.В. надійшли пояснення із запереченнями проти скарги; стягувач, Головне управління ДПС міста Києва, пояснень по суті скарги не надав.
Суд дійшов висновку про розгляд скарги за наявними у справі матеріалами.
Обставини, встановлені судом.
22.01.2024 головним державним виконавцем Шевченківського відділу державної виконавчої служби у місті Києві Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) Лисенко Оксаною Вікторівною (далі державний виконавець) винесено постанову про відкриття виконавчого провадження ВП № 73899034. Цією ж датою винесені постанови про розмір мінімальних витрат виконавчого провадження в сумі 300грн та стягнення виконавчого збору в сумі 331002,75 грн.
23.01.2022 державним виконавцем винесено постанови про арешт майна та про арешт коштів боржника в межах виконавчого провадження ВП № 73899034 в розмірі суми боргу, виконавчого збору та витрат виконавчого провадження на загальну суму 3641330,21 грн.
23.01.2023 державним виконавцем винесено постанова про розшук майна боржника: автотранспортних засобів (за переліком), місцезнаходження яких не відоме.
В ході примусових виконавчих дій з рахунків боржника стягнуто 2743,96 грн, з яких: 300 грн витрати виконавчого провадження, 244,40 грн виконавчий збір, 2199,56грн перераховано стягувачу в рахунок погашення заборгованості.
Надаючи оцінку повноваженням господарського суду на здійснення судового контролю за виконавчим провадженням з примусового виконання рішення податкового органу, суд зазначає таке.
Відповідно до ст.2 Кодексу України з процедур банкрутства провадження у справах про банкрутство регулюється цим Кодексом, Господарським процесуальним кодексом України, іншими законами України.
Згідно з ст.339 Господарського процесуального кодексу України сторони виконавчого провадження мають право звернутися до суду із скаргою, якщо вважають, що рішенням, дією або бездіяльністю державного виконавця чи іншої посадової особи органу державної виконавчої служби або приватного виконавця під час виконання судового рішення, ухваленого відповідно до цього Кодексу, порушено їхні права.
Статтею 343 Господарського процесуального кодексу України визначено, що за результатами розгляду скарги суд постановляє ухвалу. У разі встановлення обґрунтованості скарги суд визнає оскаржувані рішення, дії чи бездіяльність неправомірними і зобов`язує державного виконавця або іншу посадову особу органу державної виконавчої служби, приватного виконавця усунути порушення (поновити порушене право заявника). Якщо оскаржувані рішення, дії чи бездіяльність були прийняті або вчинені відповідно до закону, в межах повноважень державного виконавця або іншої посадової особи органу державної виконавчої служби, приватного виконавця і право заявника не було порушено, суд постановляє ухвалу про відмову в задоволенні скарги.
За змістом п.8 ч.1 ст.20 Господарського процесуального кодексу України, ст. 7 Кодексу України з процедур банкрутства у межах справи про банкрутство підлягають вирішенню всі питання судового контролю у виконавчих провадженнях за рішеннями стосовно боржника у майнових спорах (правовідносинах), виконання яких є можливим шляхом звернення стягнення на кошти чи інше його майно, незалежно від процесуальної форми звернення (скарга, заява, позов) заінтересованої особи щодо здійснення такого контролю.
Отже повноваження господарського суду, в провадженні якого перебуває справа про банкрутство, щодо здійснення відповідного судового контролю поширюються і на правовідносини з примусового виконання судових рішень та рішень інших органів (посадових осіб) у виконавчому провадженні, що передбачає звернення стягнення на майно боржника або може вплинути іншим чином на майнові активи боржника, і такий контроль має здійснюватися з моменту відкриття виконавчого провадження та до його завершення чи закриття провадження у справі про банкрутство боржника.
Надаючи оцінку дотримання скаржником строку звернення до суду із скаргою на дії державного виконавця, суд враховує наступне.
Відповідно до ст.341 Господарського процесуального кодексу України скаргу може бути подано до суду: а) у десятиденний строк з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення її права; б) у триденний строк з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення її права, у разі оскарження постанови про відкладення провадження виконавчих дій. Пропущений з поважних причин строк для подання скарги може бути поновлено судом.
Аналогічні строки оскарження встановлені ч.5 ст.74 Закону України «Про виконавче провадження».
З пояснень боржника, наведених у скарзі, вбачається що постанову про відкриття виконавчого провадження боржник отримав 21.02.2024 на електронну адресу за його запитом про ознайомлення з матеріалами виконавчого провадження від 16.02.2024, поданого боржником після з`ясування обставин неможливості розпоряджатись коштами на банківському рахунку.
Згідно з поясненнями державного виконавця, поданими через систему «Електронний суду» 18.03.2024, постанову про відкриття виконавчого провадження було направлено боржнику рекомендованим поштовим відправленням 27.02.2024, постанови про арешт майна та про арешт коштів боржника направлялись простою поштовою кореспонденцією (дату відправлення не вказано).
Таким чином, обставин пропуску встановленого ст. 341 Господарського процесуального кодексу України десятиденного строку з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення її права, на подання скарги матеріали справи не доводять.
Надаючи оцінку діям державного виконавця при винесенні постанови про відкриття виконавчого провадження №73899034 від 22.01.2024, суд зазначає таке.
Умови і порядок виконання рішень судів та інших органів (посадових осіб), що відповідно до закону підлягають примусовому виконанню у разі невиконання їх у добровільному порядку визначає Закон України «Про виконавче провадження» як спеціальний нормативний акт, що регулює порядок здійснення виконавчого провадження.
Статтею 18 Закону України «Про виконавче провадження» встановлено, що виконавець зобов`язаний вживати передбачених цим Законом заходів щодо примусового виконання рішень, неупереджено, ефективно, своєчасно і в повному обсязі вчиняти виконавчі дії. Виконавець зобов`язаний, зокрема здійснювати заходи примусового виконання рішень у спосіб та в порядку, які встановлені виконавчим документом і цим Законом.
Початок примусового виконання рішення врегульований приписами ст. 26 Закону України «Про виконавче провадження», ч. 5 якої визначено, що виконавець не пізніше наступного робочого дня з дня надходження до нього виконавчого документа виносить постанову про відкриття виконавчого провадження.
Відповідно до ст.1 Закону України «Про виконавче провадження» виконавчим провадженням як завершальною стадією судового провадження і примусового виконання судових рішень та рішень інших органів (посадових осіб) є сукупність дій, визначених у цьому Законі органів і осіб, що спрямовані на примусове виконання рішень і проводяться на підставах, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією України, цим Законом, іншими законами та нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до цього Закону, а також рішеннями, які відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню.
Отже проведення виконавчих дій має відбуватись у спосіб, що визначений у тому числі положеннями Кодексу України з процедур банкрутства.
При цьому, положення Кодексу України з процедур банкрутства не містять заборон для вчинення виконавцем дій з винесення постанови про відкриття виконавчого провадження щодо боржника, стосовно якого відкрито провадження у справі про банкрутство та введено процедуру розпорядження майном боржника. Норми Закону України «Про виконавче провадження» також не містять також заборон.
Підстав для висновку стосовно неправомірності дій державного виконавця при винесенні постанови про відкриття виконавчого провадження скаржником не доведено та матеріалами справи не встановлено.
З урахуванням викладеного суд дійшов висновку, що дії державного виконавця з винесення постанови про відкриття виконавчого провадження від 22.01.2024 вчинені відповідно до закону та в межах повноважень державного виконавця, отже скарга в частині скасування цієї постанови та визнання дій державного виконавця при її винесенні задоволенню не підлягає.
Надаючи оцінку діям державного виконавця при винесенні постанови про арешт коштів боржника №73899034 від 23.01.2024, суд зауважує на такому.
Аналіз положень Кодексу України з процедур банкрутства свідчить про те, що з моменту відкриття стосовно боржника справи про банкрутство він перебуває в особливому правовому режимі, і нормами Кодексу України з процедур банкрутства, які мають пріоритет у правовідносинах за участю боржника, встановлені спеціальні правила звернення стягнення на майно боржника та його кошти.
Зокрема ч.14 ст.39 Кодексу України з процедур банкрутства з моменту відкриття провадження у справі встановлено, що:
пред`явлення конкурсними та забезпеченими кредиторами вимог до боржника та їх задоволення можуть здійснюватися лише у порядку, передбаченому цим Кодексом, та в межах провадження у справі;
пред`явлення поточними кредиторами вимог до боржника та їх задоволення можуть здійснюватися у випадку та порядку, передбачених цим Кодексом;
арешт майна боржника чи інші обмеження боржника щодо розпорядження належним йому майном можуть бути застосовані виключно господарським судом у межах провадження у справі про банкрутство.
В ухвалі про відкриття провадження у справі про банкрутство у тому числі зазначається про введення мораторію на задоволення вимог кредиторів (ч.8. ст.39 Кодексу України з процедур банкрутства)
Поняття мораторію на задоволення вимог кредиторів наведено у ст. 41 Кодексу України з процедур банкрутства, згідно з ч.1 якої мораторій на задоволення вимог кредиторів це зупинення виконання боржником грошових зобов`язань і зобов`язань щодо сплати податків і зборів (обов`язкових платежів), строк виконання яких настав до дня введення мораторію, і припинення заходів, спрямованих на забезпечення виконання цих зобов`язань та зобов`язань щодо сплати податків і зборів (обов`язкових платежів), застосованих до дня введення мораторію.
Мораторій на задоволення вимог кредиторів вводиться одночасно з відкриттям провадження у справі про банкрутство, про що зазначається в ухвалі господарського суду. Ухвала є підставою для зупинення вчинення виконавчих дій. (ч.2 ст.41 Кодексу України з процедур банкрутства).
Дія мораторію припиняється з дня закриття провадження у справі про банкрутство (ч.8 ст. 41 Кодексу України з процедур банкрутства).
Протягом дії мораторію на задоволення вимог кредиторів забороняється виконання вимог, на які поширюється мораторій (ч.3 ст.41 Кодексу України з процедур банкрутства).
Частина 5 ст. 41 Кодексу України з процедур банкрутства містить виключення щодо вимог, на які не поширюється дія мораторію.
Так, дія мораторію на задоволення вимог кредиторів не поширюється на вимоги поточних кредиторів, виплату заробітної плати та нарахованих на ці суми страхових внесків на загальнообов`язкове державне пенсійне та інше соціальне страхування, повернення невикористаних та своєчасно неповернутих коштів загальнообов`язкового державного соціального страхування у зв`язку з тимчасовою втратою працездатності, відшкодування шкоди, заподіяної здоров`ю та життю громадян, виплату авторської винагороди, аліментів, а також на вимоги за виконавчими документами немайнового характеру, що зобов`язують боржника вчинити певні дії чи утриматися від їх вчинення. (абз.1 ч.5 статті 41 Кодексу України з процедур банкрутства).
Слід зазначити, що згідно з п.4 ч.1 ст.34 Закону України «Про виконавче провадження» у разі відкриття господарським судом провадження у справі про банкрутство (неплатоспроможність) боржника виконавець має зупинити вчинення виконавчих дій, однак не абсолютно, а за умови, що відповідно до закону на відповідну вимогу стягувача поширюється дія мораторію, запровадженого господарським судом.
Разом з цим неможливість встановити за наявними у справі матеріалами, чи є вимоги Головного управління ДПС міста Київ поточними або конкурсними, не зумовлює неможливість встановлення судом обставин того, що на ці вимоги не поширюється дія судом мораторію.
Порядок стягнення грошових коштів за вимогами кредиторів за зобов`язаннями, на які не поширюється дія мораторію, унормовано приписами абз.4 ч.5 ст. 41 Кодексу України з процедур банкрутства, згідно з якими стягнення грошових коштів за вимогами кредиторів за зобов`язаннями, на які не поширюється дія мораторію, крім випадків, передбачених статтею 94 цього Кодексу Особливості банкрутства суб`єкта підприємницької діяльності, який є стороною одного або кількох правочинів, вчинених з посиланням на обов`язковість угоди щодо ліквідаційного неттінгу>, провадиться з рахунку боржника в установі банку, небанківському надавачу платіжних послуг або з електронного гаманця боржника в емітенті електронних грошей.
Разом з тим звернення стягнення на майно боржника за вимогами, на які не поширюється дія мораторію, відповідно до абз.6 ч.5 статті 41 Кодексу України з процедур банкрутства здійснюється виключно за ухвалою господарського суду, у провадженні якого перебуває справа про банкрутство боржника, крім випадків, передбачених статтею 94 цього Кодексу.
Таким чином законодавець виокремлив процедуру стягнення грошових коштів та процедуру звернення стягнення на майно боржника за вимогами, на які не поширюється дія мораторію, ставлячи в залежність можливість вчинення дій державним виконавцем від наявності згоди на це господарського суду, у провадженні якого перебуває справа про банкрутство боржника, саме під час вчинення виконавчих дій зі звернення стягнення на майно боржника, що відмінне від грошових коштів.
З урахуванням викладеного суд дійшов висновку, що дії державного виконавця з винесення постанови про арешт коштів боржника від 23.01.2024 вчинені відповідно до закону та в межах повноважень державного виконавця, отже скарга в частині скасування цієї постанови та визнання дій державного виконавця при її винесенні задоволенню не підлягає.
Надаючи оцінку діям державного виконавця при винесенні постанови про арешт майна боржника №73899034 від 23.01.2024, суд зазначає таке.
Як було вказано, відповідно до абз.6 ч.5 статті 41 Кодексу України з процедур банкрутства звернення стягнення на майно боржника за вимогами, на які не поширюється дія мораторію, здійснюється виключно за ухвалою господарського суду, у провадженні якого перебуває справа про банкрутство боржника.
За такого правового регулювання правомірними можна вважати лише ті дії щодо звернення стягнення на майно боржника, які будуть здійснені в межах провадження у справі про банкрутство за ухвалою господарського суду.
Відповідно до ст.48 Закону України «Про виконавче провадження» звернення стягнення на майно боржника полягає у тому числі в накладенні на нього арешту.
Отже ця норма містить заборону на вчинення виконавцем виконавчих дій зі звернення стягнення на майно боржника без згоди господарського суду у справі про банкрутство боржника.
Відсутність надання судом в межах справи №905/1426/21 про банкрутство згоди на звернення стягнення на майно боржника у вигляді постановлення відповідної ухвали зумовлює висновок про неправомірність дій державного виконавця при винесенні постанови про арешт майна боржника від 23.01.2024 в межах виконавчого провадження №73899034.
За таких обставин, скарга Приватного акціонерного товариства «Центральна збагачувальна фабрика «Україна» в частині визнання неправомірними дій державного виконавця Шевченківського відділу державної виконавчої служби у місті Києві Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) Лисенко Оксани Вікторівни з винесення постанови про арешт майна боржника від 23.01.2024 в межах виконавчого провадження ВП № 73899034 та скасування цієї постанови підлягає задоволенню.
Дійшовши такого висновку суд вважає за необхідне зазначити, що обраний боржником спосіб захисту у вигляді вимог про скасування постанови державного виконавця є ефективним та здатним відновити порушене право боржника. З урахуванням позиції Великої Палати Верховного Суду, викладеної в постанові від 16.11.2022 у справі №910/7310/20, суд розцінює такий спосіб захисту таким, що відповідає положенням ст.343 Господарського процесуального кодексу України.
Розподіл витрат, пов`язаних з розглядом скарги.
Понесених учасниками судових витрат за результатом розгляду скарги учасниками не заявлено, що зумовлює відсутність підстав для їх розподілу згідно з приписами ст. 344 Господарського процесуального кодексу України.
Керуючись ст.ст. 2, 7, 41 Кодексу України з процедур банкрутства, ст.ст. 20, 234, 339-344 Господарського процесуального кодексу України, суд
Скаргу Приватного акціонерного товариства «Центральна збагачувальна фабрика «Україна», м. Київ, на дії державного виконавця Шевченківського відділу державної виконавчої служби у місті Києві Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) Лисенко Оксани Вікторівни, м. Київ, задовольнити частково.
Визнати неправомірними дії державного виконавця Шевченківського відділу державної виконавчої служби у місті Києві Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) Лисенко Оксани Вікторівни з винесення постанови про арешт майна боржника від 23.01.2024 в межах виконавчого провадження ВП № 73899034.
Скасувати постанову про арешт майна боржника від 23.01.2024, винесену державним виконавцем Шевченківського відділу державної виконавчої служби у місті Києві Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) Лисенко Оксаною Вікторівною в межах виконавчого провадження ВП № 73899034.
В задоволенні решти викладених у скарзі вимог відмовити.
У судовому засіданні 21.03.2024 суд склав та підписав вступну та резолютивну частини ухвали.
Повний текст ухвали суд склав та підписав 26.03.2023.
Ухвала набирає законної сили з моменту її підписання та може бути оскаржена, в порядку та строки, визначені Главою 1 Розділу IV Господарського процесуального кодексу України.

Суддя К.І. Аксьонова