ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ЛЬВІВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

14.03.2024 Справа № 914/2564/23

Суддя Господарського суду Львівської області Король М.Р., за участі секретаря судового засідання Щерби О.Б., розглянувши справу

за позовом: Керівника Львівської спеціалізованої прокуратури у сфері оборони Західного регіону в інтересах держави, в особі органів, уповноважених здійснювати відповідні функції у спірних правовідносинах

позивача-1: Міністерства оборони України,

позивача-2: Яворівської квартирно-експлуатаційної частини (району),

до відповідача: Мисливсько-рибальського господарства «Майдан»,

за участю третьої особи-1, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору на стороні відповідача: Виконавчий комітет Івано-Франківської селищної ради,

за участю третьої особи-2, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору на стороні відповідача: ОСОБА_1 ,

за участю третьої особи-3, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору на стороні відповідача: ОСОБА_2 ,

за участю третьої особи-4, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору на стороні відповідача: ОСОБА_3 ,

за участю третьої особи-5, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору на стороні відповідача: ОСОБА_4 ,

про: визнання незаконним і скасування рішення,

представники

прокурор: Бучко Р.В.

позивача-1: Матяшук В.К.

позивача-2: Прийма І.С.

відповідача: Бутинець І.Ю.

третьої особи-1: не з`явився

третьої особи-2: не з`явився

третьої особи-3: не з`явився

третьої особи-4: не з`явився

третьої особи-5: не з`явився,

ВСТАНОВИВ:

23.08.2023р. на розгляд Господарського суду Львівської області надійшла позовна заява Керівника Львівської спеціалізованої прокуратури у сфері оборони Західного регіону в інтересах держави, в особі органів, уповноважених здійснювати відповідні функції у спірних правовідносинах: позивача-1: Міністерства оборони України, позивача-2: Яворівської квартирно-експлуатаційної частини (району), до відповідача: Мисливсько-рибальського господарства «Майдан» про визнання незаконним і скасування рішення.

28.08.2023р. Господарський суд Львівської області постановив ухвалу, якою, зокрема, ухвалив: прийняти позовну заяву до розгляду та відкрити провадження у справі; здійснювати розгляд справи за правилами загального позовного провадження; підготовче засідання призначити на 20.09.2023р.; викликати учасників справи у підготовче засідання.

Хід справи викладено в ухвалах суду та протоколах судових засідань.

22.11.2023р. прокурором подано до суду клопотання про залучення третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору, на стороні відповідача.

Прокурор в підготовчому засіданні 22.11.2023р. клопотання про залучення третьої особи підтримав, однак усно уточнив останнє, зокрема вказав, що просить залучити Виконавчий комітет Івано-Франківської селищної ради (місцезнаходження: Україна, 81070, Львівська обл., Яворівський р-н, селище міського типу Івано-Франкове, ПЛОЩА РИНОК, будинок 1; ідентифікаційний код: 04373270).

Ухвалою від 22.11.2023 року суд, зокрема, залучив до участі у справі: Виконавчий комітет Івано-Франківської селищної ради (місцезнаходження: Україна, 81070, Львівська обл., Яворівський р-н, селище міського типу Івано-Франкове, ПЛОЩА РИНОК, будинок 1; ідентифікаційний код: 04373270) в якості третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, на стороні відповідача.

12.12.2023р. прокурором подано до суду клопотання про відкладення розгляду справи (вх.№30478/23).

09.01.2024р. через систему «Електронний суд» прокурором подано до суду клопотання (вх.№107/24) про залучення третіх осіб, які не заявляють самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідача.

10.01.2024р. через систему «Електронний суд» відповідачем подано відзив на позовну заяву (вх.№870/24).

Протокольною ухвалою від 10.01.2024р. суд ухвалив визнати причини пропуску строку на подання відзиву поважними, поновити строк на подання відзиву і долучити відзив до матеріалів справи.

Ухвалою від 10.01.2024 року суд, зокрема, залучив до участі у справі: третіх осіб, які не заявляють самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідача, а саме: ОСОБА_1 , Код РНОКПП: НОМЕР_1 , (Місцезнаходження: АДРЕСА_1 ), ОСОБА_2 , Код РНОКПП: НОМЕР_2 , (Місцезнаходження: АДРЕСА_2 ), ОСОБА_3 , Код РНОКПП: НОМЕР_3 , (Місцезнаходження: АДРЕСА_3 ), ОСОБА_4 , Код РНОКПП: НОМЕР_4 , (Місцезнаходження: АДРЕСА_4 ).

10.01.2024р. через систему «Електронний суд» позивачем-2 подано клопотання (вх.№1146/24) про розгляд справи без участі представника.

17.01.2024р. прокурором було подано клопотання (вх.№1640/24) про долучення доказів надіслання копії позовної заяви та доданих до неї документів на адресу третіх осіб.

Протокольною ухвалою від 24.01.2024р. суд ухвалив закрити підготовче провадження та призначити справу до розгляду по суті на 14.02.2024р.

02.02.2024р. через систему «Електронний суд» третьою особою-3 подано письмове пояснення (вх.№3214/24).

12.02.2024р. через систему «Електронний суд» відповідачем подано клопотання про долучення доказів направлення заяв по справі іншим учасникам справи (вх.№4240/24).

12.02.2024р. через систему «Електронний суд» відповідачем подано клопотання про застосування позовної давності у справі (вх.№4226/24).

13.02.2024р. на адресу суду третьою особою-2 подано письмове пояснення (вх.№4278/24).

13.02.2024р. через систему «Електронний суд» прокурором подано письмове пояснення (вх.№4402/24).

14.02.2024р. через систему «Електронний суд» позивачем-2 подано письмове пояснення (вх.№4429/24).

15.02.2024р. через систему «Електронний суд» позивачем-1 подано письмове пояснення (вх.№4526/24).

27.02.2024р. через систему «Електронний суд» відповідачем подано клопотання про відкладення розгляду справи (вх.№5717/24).

13.03.2024р. через систему «Електронний суд» третьою особою-3 подано клопотання про відкладення розгляду справи (вх.№7217/24).

Протокольною ухвалою від 14.03.2024р. суд ухвалив відмовити у задоволенні клопотання третьої особи-3 про відкладення розгляду справи, оскільки відкладення розгляду справи є правом суду, основною передумовою для якого є не відсутність у судовому засіданні представників учасників справи, а неможливість вирішення спору у відповідному судовому засіданні.

Суть спору: спір у справі виник у зв`язку з тим, що, на переконання прокурора, в даному спірному випадку має місце перевищення органом державної виконавчої влади, наданих йому повноважень, що полягають у незаконному розпорядженні нерухомим майном, переданим свого часу для потреб оборони, що, в свою чергу, призвело до порушення права власності держави на спірне нерухоме майно.

Позиція прокурора:

В обгрунтування позову прокурором вказано на те, що всупереч рішенню Господарського суду міста Києва від 05 грудня 2002 року у справі №18/375, яке залишено в силі згідно постанови Верховного Суду України від 18 листопада 2003 року, Виконавчий комітет Івано - Франківської селищної ради Яворівського району Львівської області прийняв рішення №12 «Про оформлення права власності» на 51 будівлю по вул. Майдан, 6 та 8 у с. Верещиця Яворівського району Львівської області за мисливсько-рибальським господарством «Майдан».

Прокурором зазначено про те, що майно, яке є предметом оскаржуваного рішення Виконавчого комітету Івано-Франківської селищної ради від 26.01.2009 року №12, станом на момент заявлення позову не зареєстроване за відповідачем, з огляду на що, вимога про витребування не може бути заявлена.

У поданій позовній заяві, прокурор мотивує заявлення цього позову висновками Верховного Суду у справі №2а-23/11 (2а/460/6/2013).

Позиція позивача-1: підтримує позов повністю.

Позиція позивача-2: підтримує позов повністю.

Позиція відповідача: вважає, що у постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Касаційного господарського суду від 24.05.2023р. у справі №2a-23/11, 2а/460/6/2013 наявні висновки, які вказують на безпідставність заявленого позову в інтересах Міністерства оборони України та Яворівської квартирно - експлуатаційної частини (району), так як майно, яке є предметом спірного рішення, не входить ні до власності, ні до управління позивачів, відповідно стверджує про те, що їхні права не можуть порушуватися.

Крім того, відповідач вказує на те, що у даній справі наявний факт спливу позовної давності, про що подано відповідну заяву.

Позиція третьої особи-1: не висловлено.

Позиція третьої особи-2: є аналогічною з позицією відповідача.

Позиція третьої особи-3: є аналогічною з позицією відповідача.

Позиція третьої особи-4: не висловлено.

Позиція третьої особи-5: не висловлено.

Підстави процесуального представництва прокурором інтересів держави в суді.

Відповідно до Закону України «Про прокуратуру», а саме ч.3 ст.23, прокурор здійснює представництво в суді законних інтересів держави у разі порушення або загрози порушення інтересів держави, якщо захист цих інтересів не здійснює або неналежним чином здійснює орган державної влади, орган місцевого самоврядування чи інший суб`єкт владних повноважень, до компетенції якого віднесені відповідні повноваження, а також у разі відсутності такого органу. Наявність таких обставин обґрунтовується прокурором у порядку, передбаченому частиною четвертою цієї статті.

Як слідує із позовної заяви, Міністерство оборони України є центральним органом виконавчої влади і військового управління, у підпорядкуванні якого перебувають Збройні сили України. З метою реалізації повноважень, передбачених ст.10 Закону України «Про Збройні Сили України», у сфері квартирно-експлуатаційного забезпечення військ, видано наказ № 448 від 03.07.2013р. «Положення про організацію квартирно-експлуатаційного забезпечення Збройних Сил України», відповідно до якого квартирно-експлуатаційні управління є територіальним органом військового управління ЗС України і призначене для реалізації у військах (силах), дислокованих у межах відповідальності територіального квартирно-експлуатаційного управління, державної військово-технічної політики з питань квартирно-експлуатаційного забезпечення з метою підтримання військ (сил) у стані високої бойової та мобілізаційної готовності.

Статтею 1 Закону України «Про правовий режим майна у Збройних Силах України» передбачено, що військове майно - це державне майно, закріплене за військовими частинами, закладами, установами та організаціями Збройних Сил України. До військового майна належать будинки, споруди, передавальні пристрої, всі види озброєння, бойова та інша техніка, боєприпаси, пально-мастильні матеріали, продовольство, технічне, аеродромне, шкіперське, речове, культурно-просвітницьке, медичне, ветеринарне, побутове, хімічне, інженерне майно, майно зв`язку, тощо.

Нормами ст.ст. 2-4 Закону України «Про правовий режим майна у Збройних Силах України», п.п. 1, 3, 4 Порядку вилучення і передачі військового майна Збройних Сил України, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 29 серпня 2002 року №1282 передбачено, що з моменту надходження майна до Збройних Сил України і закріплення його за військовою частиною Збройних Сил України воно набуває статусу військового майна, а вилучення і передача такого майна до сфери управління центральних або місцевих органів виконавчої влади, інших органів, уповноважених управляти державним майном, самоврядним установам і організаціям та передача у комунальну власність територіальних громад сіл, селищ, міст або у їх спільну власність, належить до компетенції Кабінету Міністрів України. Спірне нерухоме майно закріплено на праві оперативного управління за Яворівською КЕЧ району.

Про факт існування оскаржуваного рішення Виконкому ІваноФранківської селищної ради Міністерству оборони України, як і Яворівській КЕЧ району відомо тривалий час, у зв`язку з участю їх представників у розгляді справ, предметом яких було вказане рішення, як і відомо про прийняття 24.05.2023р. Верховним Судом остаточного рішення у справі №2а-23/11, 2а/460/6/2013 за позовом військового прокурора Львівського гарнізону в інтересах Міністерства оборони України до Івано-Франківської сільської ради про скасування рішення Виконавчого комітету Івано-Франківської селищної ради Яворівського району Львівської області №12 від 26.01.2009р.

Разом з тим, як вказує прокурор, Яворівською квартирна-експлуатаційною частиною району, як і Міністерством оборони України не вжито належних заходів, спрямованих на захист інтересів держави у спірних відносинах, зокрема, відповідний позов до суду не поданий та на розгляді у судах не перебуває

У зв`язку з наведеним, Львівською спеціалізованою прокуратурою у сфері оборони скеровано листи на адресу Яворівської КЕЧ району та Міністерства оборони України (вих.№30.54/02-2099ВИХ-23 від 18.07.2023р. та вих.№30.54/02-2628ВИХ-23 від 18.08.2023р.) щодо необхідності вжиття заходів по захисту інтересів держави, проте, як вказав прокурор, такі заходи не вжито.

На думку прокурора, наявність не скасованого рішення Виконавчого комітету Івано-Франківської селищної ради Яворівського району Львівської області від 26.01.2009р. №12, «Про оформлення права власності» порушує майнові інтереси держави та створює передумови до вибуття державного майна військового містечка № НОМЕР_5 у с. Верещиця з володіння держави на користь сторонніх осіб.

З підстав наведеного, відповідно до ст.ст.23, 24 Закону України «Про прокуратуру», з метою захисту порушених інтересів держави, Керівник Львівської спеціалізованої прокуратури у сфері оборони Західного регіону звернувся до господарського суду з позовом.

За результатами дослідження наданих доказів та матеріалів справи, пояснень представників учасників справи, суд встановив наступне:

Відповідно до державного акту на право користування землею Б №040634 від 1980 року Янівській квартирно - експлуатаційній частині району, як структурному підрозділу Міністерства оборони України, надано в користування земельну ділянку площею 39 163,82 га у Яворівському районі Львівської області та затверджено встановлені межі користування.

Відповідно до Директиви МОУ №д/115/1/911 від 05 березня 1998 року та згідно ліквідаційного акту у зв`язку з ліквідацією Янівської КЕЧ казармено житловий фонд, комунальні об`єкти і споруди, земельні ділянки, матеріальні засоби Старицького гарнізону передані Яворівській КЕЧ (району), яка є користувачем вказаної земельної ділянки по даний час.

Упродовж всього вказаного періоду земельні ділянки, передані в користування Яворівській КЕЧ району призначалися для розміщення і постійної діяльності військових частин, військових містечок та установ Збройних Сил. (До 1991 року Збройних Сил СРСР, після 24 серпня 1991 року Збройних Сил України).

До 1991 року на території військового містечка НОМЕР_5 у АДРЕСА_5 існувало Всеармійське військово мисливське товариство колишнього СРСР.

Військове містечко №44 перебувало у користуванні Всеармійського військово-мисливського товариства Збройних Сил СРСР, яка в своїй діяльності керувалась наказом МО СРСР від 21 серпня 1981 року №230 «Про введення в дію статуту Військово-мисливського товариства Міністерства оборони».

Згідно з пунктом 1 вказаного наказу, військово-мисливські товариства Міністерства оборони є добровільними спортивними організаціями, які об`єднують мисливців та рибалок військових частин, установ, військово-навчальних закладів, підприємств та організацій Міністерства оборони, а відповідно до пункту 58 цього ж наказу, грошові кошти і матеріальні цінності, залишені після ліквідації військово мисливських товариств, передаються в розпорядження Міністерства оборони.

Після проголошення незалежності України у 1991 році, майно та фінансові ресурси підприємств, установ, організацій та інших об`єктів союзного підпорядкування, розташованих на території України, визначено державною власністю України, відповідно до ст.1 Закону України від 10 вересня 1991 року № 1540-ХІІ «Про підприємства, установи та організації союзного підпорядкування, розташовані на території України».

У 1992 році ради військово-мисливських товариств військових округів, дислокованих на території України прийняли рішення про вихід зі складу всеармійського військово-мисливського товариства колишнього СРСР, а також про передачу наявного в користуванні майна у користування та володіння створеного в березні того ж року Товариства військових мисливців та рибалок Збройних Сил України. В подальшому вказане товариство «передало» спірне майно у володіння створеного ним Мисливсько-рибальського господарства «Майдан», яке в свою чергу подало документи до Івано-Франківської селищної ради для оформлення права власності.

Разом з тим, відповідно до статті 4 Закону України від 10 вересня 1991 року «Про підприємства, установи та організації союзного підпорядкування, розташовані на території України», рішення державних органів, органів громадських, політичних, кооперативних, інших організацій і підприємств, посадових осіб, а також договори та інші угоди, прийняті чи здійснені на основі законодавства СРСР щодо зміни власника і форм власності, а також створення акціонерних та спільних підприємств за участю органів влади та управління Союзу РСР після прийняття постанови Верховної Ради України від 24 серпня 1991 року «Про проголошення незалежності України» без узгодження з відповідними органами управління, визначеними Кабінетом Міністрів України, вважаються недійсними.

Відповідно до постанови Верховної Ради України від 4 лютого 1994 року №3943-ХІІ «Про майно загальносоюзних громадських організацій колишнього Союзу РСР» зазначене майно тимчасово, до законодавчого визначення суб`єктів права власності майна загальносоюзних громадських організацій колишнього Союзу РСР, розташованого на території України, є загальнодержавною власністю. Кабінету Міністрів України доручено у встановленому порядку визначити органи управління зазначеним майном, що тимчасово виконуватимуть ці функції до законодавчого визначення правонаступників вищезгаданого майна.

На виконання зазначеної постанови 13 січня 1995 року Кабінетом Міністрів України прийнята постанова №18 «Про визначення органів управління майна загальносоюзних громадських організацій колишнього СРСР», згідно з якою на Міністерство оборони України покладено повноваження управління майном підприємств, організацій та об`єктів колишнього військово-мисливського товариства Збройних Сил СРСР.

Рішенням господарського суду міста Києва від 5 грудня 2002 року у справі №18/375, залишеним в силі постановою Верховного Суду України від 18 листопада 2003 року задоволено позов заступника Генерального прокурора України в інтересах держави в особі Міністерства оборони України до Товариства військових мисливців та рибалок Збройних Сил України щодо зобов`язання відповідача провести інвентаризацію майна колишнього Військово мисливського товариства Збройних Сил СРСР, оцінити вказане майно і повернути його на користь Міністерства оборони України, у тому числі 14 мисливських господарств, будинок мисливця-рибалки, магазин, 5 стрілецьких стендів військово мисливського товариства Прикарпатського військового округу.

Наказом Міністра оборони України №302 від 12.06.2010р. створено комісію про проведення інвентаризації та прийому-передачі майна, що належало військово мисливському товариству Збройних Сил СРСР.

Подання даного позову прокурором зумовлене необхідністю захисту інтересів держави у зв`язку з прийняттям Виконавчим комітетом Івано Франківської селищної ради Яворівського району Львівської області рішення №12 від 26.01.2009р., яким оформлено право власності на майновий комплекс військового містечка № НОМЕР_5 , розташованого у с. Верещиця Яворівського району Львівської області.

Первинно з позовом щодо скасування рішення Виконавчого комітету Івано-Франківської селищної ради №12 від 26.01.2009р. військовий прокурор Львівського гарнізону звернувся у червні 2009 року.

Постановою Львівського апеляційного адміністративного суду від 30.10.2014р. у справі №2-23/11, залишеною без змін ухвалою Вищого адміністративного суду України від 23.12.2014р., позов прокурора задоволено.

Постановою Верховного Суду від 19.10.2021р. задоволено касаційну скаргу третьої особи ОСОБА_2 та скасовано постанову Львівського апеляційного адміністративного суду від 30.10.2014р., а провадження у адміністративній справі закрито.

17.11.2021р. ухвалою Верховного Суду справу скеровано за встановленою підсудністю до Господарського суду Львівської області.

Рішенням Господарського суду Львівської області від 25.10.2022р., залишеним без змін постановою Західного апеляційного господарського суду від 30.01.2023р., позов задоволено частково, скасовано рішення Виконавчого комітету Івано-Франківської селищної ради Яворівського району Львівської області від 26.01.2009р. №12, «Про оформлення права власності».

Разом з тим, постановою Верховного Суду від 24.05.2023р. у справі №2a-23/11, 2а/460/6/2013 вказані судові рішення скасовано, та у задоволенні позовних вимог відмовлено повністю. Скасовуючи судові рішення, Верховний Суд вказав, що відповідачем у справі за вимогою про скасування Рішення повинна бути особа, за якою оформлено право власності на майно.

Оцінюючи подані докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об`єктивному розгляді у судовому засіданні всіх обставин справи в їх сукупності, та, враховуючи, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається, як на підставу своїх вимог і заперечень, суд вважає, що вимоги прокурора підлягають задоволенню з наступних підстав.

Виходячи із встановленого судом, зі змісту правовідносин, що існували до проголошення незалежності України, все майно, у тому числі й спірне, належало до державної власності. А відповідно до Закону України «Про підприємства, установи, організації союзного підпорядкування, розташовані на території України» і Акту проголошення незалежності України це майно стало державною власністю України.

Як вже зазначалось, рішенням господарського суду міста Києва від 5 грудня 2002 року у справі №18/375, залишеним в силі постановою Верховного Суду України від 18 листопада 2003 року задоволено позов заступника Генерального прокурора України в інтересах держави в особі Міністерства оборони України до Товариства військових мисливців та рибалок Збройних Сил України щодо зобов`язання відповідача провести інвентаризацію майна колишнього Військово мисливського товариства Збройних Сил СРСР, оцінити вказане майно і повернути його на користь Міністерства оборони України, у тому числі 14 мисливських господарств, будинок мисливця-рибалки, магазин, 5 стрілецьких стендів військово мисливського товариства Прикарпатського військового округу.

Відповідно до ч.4 ст.75 Господарського процесуального кодексу України, обставини, встановлені рішенням суду в господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, стосовно якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.

Відповідно до ч.1 ст.4 Закону України «Про управління об`єктами державної власності», суб`єктами управління об`єктами державної власності є, окрім іншого, міністерства та інші органи виконавчої влади.

Відповідно до п. 6 Постанови Кабінету Міністрів України №803 від 6 червня 2007 року «Про затвердження Порядку відчуження об`єктів державної власності», відчуження майна здійснюється безпосередньо суб`єктом господарювання, на балансі якого перебуває таке майно, лише після надання на це згоди або дозволу відповідного суб`єкта управління майном, який є представником власника і виконує його функції. Рішення про надання згоди на відчуження нерухомого майна приймається суб`єктами управління лише за погодженням з Фондом державного майна. Згідно з п. 8 вказаної Постанови, рішення про надання згоди на відчуження майна приймається відповідним суб`єктом управління у формі розпорядчого акта.

При цьому, жодних рішень уповноваженими органами державної влади України щодо відчуження спірного майна чи передачі його у комунальну або приватну власність не приймалося.

Жодного іншого правового способу, у який будь-який об`єкт нерухомого майна, розташований на території України, який у зв`язку з розпадом СРСР став державною власністю, міг би перейти у приватну власність, законодавством України не передбачено.

За таких обставин, спірне майно було та залишається державним.

Всупереч вищенаведеним законодавчим актам та рішенню Господарського суду міста Києва від 05 грудня 2002 року у справі №18/375, яке залишено в силі згідно постанови Верховного Суду України від 18 листопада 2003 року, Виконавчий комітет Івано - Франківської селищної ради Яворівського району Львівської області прийняв рішення №12 «Про оформлення права власності» на 51 будівлю по вул. Майдан, 6 та АДРЕСА_5 за мисливсько-рибальським господарством «Майдан».

Відповідно до ч.2 ст.19 Конституції України, органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

За приписами ст.319 Цивільного кодексу України, власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону.

Згідно ст.321 ЦК України, право власності є непорушним, ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.

Згідно з ч.1 ст.16 ЦК України, кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить, як від змісту суб`єктивного права, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення.

Спірне майно, яке є предметом оскаржуваного рішення Виконавчого комітету Івано -Франківської селищної ради від 26.01.2009р. №12, станом на момент подання позову, не зареєстроване за відповідачем, з огляду на що вимогу про його витребування не заявлено.

Таким чином, належним способом захисту порушеного права у цих спірних відносинах є визнання незаконним і скасування рішення Виконавчого комітету Івано - Франківської селищної ради Яворівського району Львівської області від 26.01.2009р. №12 «Про оформлення права власності».

Відповідно до ч.1 ст. 21 ЦК України, суд визнає незаконним та скасовує правовий акт індивідуальної дії, виданий органом державної влади, органом влади Автономної Республіки Крим або органом місцевого самоврядування, якщо він суперечить актам цивільного законодавства і порушує цивільні права або інтереси.

Крім цього, правовий акт органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, який не відповідає законові і порушує права власника, за позовом власника майна визнається судом незаконним та скасовується (ч.1 ст. 393 ЦК України).

Отже, внаслідок прийняття незаконного рішення було порушено права та охоронювані законом інтереси держави в особі Міністерства оборони України та в особі Яворівської квартирно-експлуатаційної частини (району).

Наявність не скасованого рішення Виконавчого комітету Івано-Франківської селищної ради Яворівського району Львівської області від 26.01.2009р. №12, «Про оформлення права власності» порушує майнові інтереси держави та створює передумови до вибуття державного майна військового містечка № НОМЕР_5 у АДРЕСА_5 з володіння держави на користь сторонніх осіб.

Враховуючи наведені обставини, суд доходить висновку, що третьою особою -1 безпідставно та всупереч законодавству прийнято спірне рішення, відповідно позовна вимога про визнання незаконним і скасування рішення Виконавчого комітету Івано - Франківської селищної ради Яворівського району Львівської області від 26 січня 2009р. №12 «Про оформлення права власності» є обґрунтованою та підлягає задоволенню.

В постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Касаційного господарського суду у справі №2а-23/11, 2а/460/6/2013 від 24.05.2023р., зокрема, в пункті 4.16 зазначено, що із встановлених судами обставин справи вбачається, що майно вибуло із державної власності поза волею особи, яка вправі розпоряджатися ним.

Щодо заяви про застосування наслідків спливу позовної давності.

Позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки. Для окремих видів вимог законом може встановлюватися спеціальна позовна давність: скорочена або більш тривала порівняно із загальною позовною давністю (ст. ст. 257-258 Цивільного кодексу України).

Відповідно до ст.261 ЦК України, перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила.

Статтею 267 ЦК України передбачено наслідки спливу позовної давності. Так, позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові.

Водночас, вказана норма передбачає, що заява про захист цивільного права або інтересу має бути прийнята судом до розгляду незалежно від спливу позовної давності, а також, що якщо суд визнає поважними причини пропущення позовної давності, порушене право підлягає захисту.

Для визначення моменту виникнення права на позов важливими є, як об`єктивні (сам факт порушення права), так і суб`єктивні (особа довідалася або повинна була довідатись про це порушення) чинники. Аналіз стану поінформованості особи, вираженого дієсловами «довідалася» та «могла довідатися» у статті 261 ЦК України, дає підстави для висновку про презумпцію можливості та обов`язку особи знати про стан своїх майнових прав, а тому доведення факту, через який позивач не знав про порушення свого цивільного права і саме з цієї причини не звернувся за його захистом до суду, недостатньо.

Суд звертає увагу, що відповідно до позиції Великої Палати Верховного Суду, наведеної у постанові від 17 жовтня 2018 року у справі № 362/44/17, якщо у передбачених законом випадках у разі порушення або загрози порушення інтересів держави з позовом до суду звертається прокурор від імені органу, уповноваженого державою здійснювати відповідні функції у спірних правовідносинах, позовну давність слід обчислювати з дня, коли про порушення права або про особу, яка його порушила, довідався або міг довідатися орган, уповноважений державою здійснювати відповідні функції у спірних правовідносинах.

Позовна давність починає обчислюватися з дня, коли про порушення права або про особу, яка його порушила, довідався або міг довідатися прокурор, у таких випадках: 1) прокурор, який звертається до суду у разі порушення або загрози порушення інтересів держави, довідався чи мав об`єктивну можливість довідатися (під час кримінального провадження, прокурорської перевірки, тощо) про порушення або загрозу порушення таких інтересів чи про особу, яка їх порушила або може порушити, раніше, ніж орган, уповноважений державою здійснювати відповідні функції у спірних правовідносинах; 2) прокурор звертається до суду у разі порушення або загрози порушення інтересів держави за відсутності відповідного органу державної влади, органу місцевого самоврядування чи іншого суб`єкта владних повноважень, до компетенції якого віднесені повноваження щодо захисту таких інтересів.

Також, суд враховує, що позовна давність шляхом пред`явлення позову переривається саме на ту частину вимог (право на яку має позивач), що визначена ним у його позовній заяві. Що ж до вимог, які не охоплюються пред`явленим позовом, та до інших боржників, то позовна давність щодо них не переривається (висновок викладений у постановах Великої Палати Верховного Суду від 24.04.2019р. у справі № 523/10225/15-ц та від 19.11.2019 у справі № 911/3677/17).

Суд звертає увагу, що прокурор не визнає пропуск ним строку на звернення з позовними вимогами, проте, просить, якщо суд дійде відповідного висновку, визнати причини пропуску такого строку поважними, а саме, пов`язаними із судовими провадженнями.

Згідно з висновками Великої палати Верховного Суду, викладеними у постанові від 29.06.2021р. у справі №904/3405/19, позовна давність не є інститутом процесуального права та не може бути відновлена (поновлена) в разі її спливу, але за приписом частини п`ятої статті 267 ЦК України, позивач має право отримати судовий захист у разі визнання судом поважними причин пропуску позовної давності. При цьому, саме на позивача покладений обов`язок доказування тієї обставини, що строк звернення до суду був пропущений ним з поважних причин. Питання щодо поважності цих причин, тобто наявності обставин, які з об`єктивних, незалежних від позивача підстав унеможливлювали або істотно утруднювали своєчасне подання позову, вирішується судом у кожному конкретному випадку з урахуванням наявних фактичних даних про такі обставини (п.п. 118, 119 Постанови).

За змістом статті 267 ЦК України, сплив позовної давності сам по собі не припиняє суб`єктивного права кредитора, яке полягає в можливості одержання від боржника виконання зобов`язання як у судовому, так і в позасудовому порядку (п.121 Постанови).

Закон не наводить переліку причин, які можуть бути визнані поважними для захисту порушеного права, у випадку подання позову з пропуском позовної давності. Тому це питання віднесено до компетенції суду, який розглядає судову справу. При цьому, поважними причинами при пропущенні позовної давності є такі обставини, які роблять своєчасне пред`явлення позову неможливим або утрудненим (п.122 Постанови).

Очевидно, що перебування справи у провадженні судових органів, вчинення в ній передбачених законом дій, на думку добросовісного розсудливого спостерігача, виключає необхідність вчинення процесуальних дій, спрямованих на припинення цього процесу, а саме подачі інших позовів, заяв про закриття провадження у справі, тощо. Подібний правовий висновок викладений у постанові об`єднаної палати Касаційного господарського суду від 15 травня 2020 року у справі № 922/1467/19, відступати від якого правові підстави відсутні (п. 123 Постанови).

Ураховуючи викладене, Велика Палата Верховного Суду дійшла висновку про поважність причин пропуску позивачем строку звернення до суду у справі №904/3405/19, у зв`язку із тим, що позивач уже звертався раніше до суду за захистом порушеного права до того ж відповідача з частиною позовних вимог, що були також предметом розгляду у справі №904/3405/19.

У даній справі прокурор довів, що не мав законної процесуальної спроможності подати цей позов раніше, ніж 19.10.2021р.

Водночас, після цієї дати справа про скасування рішення Виконавчого комітету Івано - Франківської селищної ради №12 від 26.01.2009р. перебувала на розгляді Господарського суду Львівської області, куди була скерована ухвалою Верховного Суду від 17.11.2021р. і закінчилась прийняттям постанови Верховного суду 24.05.2023р. Тобто, у вказаний період, як зазначив прокурор, були очевидні очікування у позитивному вирішенні справи.

Європейський суд з прав людини, юрисдикція якого поширюється на всі питання тлумачення і застосування Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (п. 1 ст.32 Конвенції), наголошує, що позовна давність - це законне право правопорушника уникнути переслідування або притягнення до суду після закінчення певного періоду після скоєння правопорушення.

Згідно усталеної практики Європейського суду з прав людини, механізм застосування позовної давності повинен бути достатньо гнучким, тобто, як правило, він мусить допускати можливість зупинення, переривання та поновлення строку позовної давності, а також корелювати із суб`єктивним фактором, а саме - обізнаністю потенційного позивача про факт порушення його права (пункти 62, 66 рішення від 20.12.2007р. у справі «Фінікарідов проти Кіпру»).

До висновку про поважність причин пропуску строку позовної давності можна дійти лише після дослідження усіх фактичних обставин та оцінки доказів у кожній конкретній справі. При цьому, поважними причинами при пропущенні позовної давності є такі обставини, які роблять своєчасне пред`явлення позову неможливим або утрудненим.

У рішенні Європейського Суду з прав людини у справі «Іліан проти Туреччини» зазначено правило встановлення обмежень доступу до суду у зв`язку з пропуском строку звернення повинно застосовуватися з певною гнучкістю і без надзвичайного формалізму, воно не застосовується автоматично і не має абсолютного характеру; перевіряючи його виконання, слід звертати увагу на обставини справи.

Практика Європейського суду з прав людини при застосуванні положень пункту 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, який гарантує кожному право на звернення до суду, акцентує увагу на тому, що право на доступ до суду має бути ефективним. Не повинно бути занадто формального ставлення до передбачених законом вимог, так як доступ до правосуддя повинен бути не лише фактичним, але і реальним (рішення Європейського суду з прав людини у справі «Жоффр де ля Прадель проти Франції») від 16.12.1992р.).

Частиною 5 ст.267 ЦК України передбачено, що якщо суд визнає поважними причини пропущення позовної давності, порушене право підлягає захисту.

Враховуючи наведене, з метою недопущення порушення права особи на доступ до правосуддя, визначених ст.6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, застосовуючи основні конституційні засади судочинства, принцип верховенства права, а також принципи справедливості, добросовісності і розумності, виходячи з фактичних обставин справи, суд прийшов до висновку про необхідність визнання причин пропуску строку позовної давності за заявою прокурора поважними та відповідно про необхідність захисту порушеного права позивачів щодо майна, що перебуває у власності держави. У зв`язку з таким, заява відповідача про відмову у задоволенні позовних вимог через сплив строків позовної давності не підлягає задоволенню.

Відповідно до ч.1 ст.74 Господарського процесуального кодексу України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається, як на підставу своїх вимог або заперечень.

Відповідно до ст.78 Господарського процесуального кодексу України, достовірними є докази, створені (отримані) за відсутності впливу, спрямованого на формування хибного уявлення про обставини справи, які мають значення для справи.

Відповідно до ст. 86 Господарського процесуального кодексу України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також вірогідність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

Господарський суд зазначає, що згідно ст.14 Господарського процесуального кодексу України, суд розглядає справи не інакше, як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у господарських справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи, в інтересах яких заявлено вимоги, за винятком тих осіб, які не мають процесуальної дієздатності.

Враховуючи положення ч.1 ст.9 Конституції України та беручи до уваги ратифікацію Законом України від 17.07.1997р. №475/97-ВР Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і Першого протоколу та протоколів №№ 2, 4, 7, 11 до Конвенції та прийняття Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини», суди також повинні застосовувати Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод та рішення Європейського суду з прав людини, як джерело права.

Зокрема, Європейський суд з прав людини у справі «Проніна проти України», у рішенні від 18.07.2006р. та у справі «Трофимчук проти України» у рішенні від 28.10.2010р. зазначив, що пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись, як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент сторін. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень.

З урахуванням усіх фактичних обставин справи, усі інші твердження та доводи відповідача не спростовують вищевикладених висновків суду, отже, позовні вимоги обґрунтовані та підлягають задоволенню в повному обсязі.

Щодо розподілу судових витрат, суд зазначає наступне.

Сплачена Спеціалізованою прокуратурою у сфері оборони Західного регіону сума судового збору за подання до суду позовної заяви підтверджується платіжною інструкцією №900 від 17.08.2023р. на суму 2 684,00 грн.

Згідно п. 2 ч.1 ст.129 ГПК України, судовий збір у справі покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Оскільки позовні вимоги підлягають задоволенню, тому витрати зі сплати судового збору покладаються на відповідача.

Керуючись ст.ст. 13, 73-74, 76-79, 86, 129, 236, 238, 240, 241 Господарського процесуального кодексу України, суд

ВИРІШИВ:

1.Позов задовольнити повністю.

2.Визнати незаконним і скасувати рішення виконавчого комітету Івано-Франківської селищної ради Яворівського району Львівської області від 26 січня 2009 року №12 «Про оформлення права власності».

3.Стягнути з Мисливсько-рибальського господарства «Майдан», (адреса: Україна, 81052, Львівська обл., Яворівський р-н, село Верещиця, вул.Майдан, будинок 6; ідентифікаційний код - 30765300) на користь Спеціалізованої прокуратури у сфері оборони Західного регіону (адреса: Україна, 79007, Львівська обл., місто Львів, вул. Клепарівська, будинок 20; ідентифікаційний код - 38326057; р/р IBAN UA0082783, Державна казначейська служба України, м.Київ) 2 684,00 грн. судового збору.

4.Наказ видати після набрання рішенням законної сили.

Рішення набирає законної сили в порядку та строк, передбачені ст.241 Господарського процесуального кодексу України.

Рішення може бути оскаржено в апеляційному порядку в порядку та строки, визначені главою 1 розділу IV Господарського процесуального кодексу України.

Інформацію по справі можна отримати за наступною веб-адресою: http://lv.arbitr.gov.ua/sud5015.

Повний текст рішення складено 25.03.2024 р.

Суддя Король М.Р.