Справа № 909/524/19
У Х В А Л А

14.03.2024 м. Івано-Франківськ

Господарський суд Івано-Франківської області у складі судді Михайлишина В. В., секретар судового засідання Безрука Н. К., розглянувши у відкритому судовому засіданні матеріали скарги Акціонерного товариства "Страхова компанія "ІНГО" вих. № 1121 від 03.08.2023 (вх. № 9507/23 від 11.08.2023) на дії та бездіяльність приватного виконавця, у справі

за позовом: Приватного акціонерного товариства "Акціонерна страхова

компанія "ІНГО Україна"

(вул. Бульварно-Кудрявська, 33, м. Київ, 01054)

до відповідача: Приватного акціонерного товариства "Страхова компанія "Галицька"

(вул. Василіянок, 22, м. Івано-Франківськ, 76018)

про стягнення страхового відшкодування в сумі 78 833, 02 гривень,

за участю:

від позивача: представник в судове засідання не з`явився,

від відповідача: представник в судове засідання не з`явився,

від приватного виконавця Солонька Миколи Миколайовича: представник в судове засідання не з`явився,

В С Т А Н О В И В:

у провадженні Господарського суду Івано-Франківської області перебувала справа за позовом Приватного акціонерного товариства "Акціонерна страхова компанія "ІНГО Україна" до Приватного акціонерного товариства "Страхова компанія "Галицька" про стягнення страхового відшкодування в сумі 78 833, 02 гривень.

25.07.2019 суд ухвалив рішення, яким позов задовольнив.

22.08.2019 на виконання вказаного рішення суд видав наказ.

11.08.2023 до суду від Акціонерного товариства "Страхова компанія "ІНГО" надійшла скарга вих. № 1121 від 03.08.2023 (вх. № 9507/23 від 11.08.2023) про визнання дій приватного виконавця Солонька Миколи Миколайовича незаконними та зобов`язання приватного виконавця Солонька Миколи Миколайовича, посвідчення № 0112 виконавчого округу міста Києва, повернути невикористані кошти авансового внеску в сумі 2 422, 62 гривень відповідно до платіжної інструкції № 9311 від 11.06.2020 та в сумі 2 422, 62 гривень відповідно до платіжної інструкції № 9789 від 22.06.2020.

Ухвалою Господарського суду Івано-Франківської області від 25.08.2023 (суддя Неверовська Л. М.) у задоволенні скарги АТ "СК "ІНГО" на дії та бездіяльність приватного виконавця відмовлено.

Постановою Касаційного господарського суду у складі Верховного суду від 15.02.2024 касаційну скаргу Акціонерного товариства "Страхова компанія "ІНГО" задоволено частково; постанову Західного апеляційного господарського суду від 15.11.2023 та ухвалу Господарського суду Івано-Франківської області від 25.08.2023 у справі № 909/524/19 скасовано; справу № 909/524/19 передано на новий розгляд до Господарського суду Івано-Франківської області, із зазначенням, що відповідно до змісту ухвали господарського суду, яка залишена без змін постановою господарського суду апеляційної інстанції, остання містить взаємовиключні висновки щодо відмови у задоволенні скарги на дії та бездіяльність приватного виконавця. Так, в ухвалі зазначено: 1) вимоги скаржника випливають з цивільно-правових відносин, що виникли між сторонами на підставі договору про додаткову винагороду приватного виконавця і сплачені кошти не є авансовим внеском, а тому в задоволенні скарги на дії приватного виконавця слід відмовити, а також те, що 2) скаржник звернувся до суду зі скаргою на дії приватного виконавця з пропуском встановленого статтею 341 Господарського процесуального кодексу України строку на оскарження дій приватного виконавця.

За наслідками автоматизованого розподілу судової справи між суддями, матеріали справи № 909/524/19, в частині нового розгляду скарги АТ "СК "ІНГО" на дії та бездіяльність приватного виконавця, передано на розгляд судді Михайлишину В. В. (протокол автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 04.03.2024).

Ухвалою від 08.03.2024 суд, зокрема, прийняв до розгляду скаргу Акціонерного товариства "Страхова компанія "ІНГО" вих. № 1121 від 03.08.2023 (вх. № 9507/23 від 11.08.2023) на дії та бездіяльність приватного виконавця у справі № 909/524/19 призначивши її розгляд в судовому засіданні на 14.03.2024.

12.03.2024 за вх. № 4267/24 через підсистему "Електронний суд" від Акціонерного товариства "Страхова компанія "ІНГО" надійшли додаткові пояснення у справі.

В судове засідання 14.03.2024 представники стягувача, боржника та приватного виконавця не з`явилися.

Розглянувши подану скаргу на дії приватного виконавця та подані пояснення, судом встановлено наступне.

19.03.2020 рішенням Загальних зборів ПАТ "Акціонерна страхова компанія ІНГО Україна", змінено назву компанії на Акціонерне товариство "Страхова компанія ІНГО".

Скарга Акціонерного товариства "Страхова компанія "ІНГО" мотивована тим, що виконавчий документ у даній справі було пред`явлено на примусове виконання до приватного виконавця Солонька Миколи Миколайовича, та на рахунок приватного виконавця сплачено авансові внески: в сумі 2 422, 62 гривень (платіжна інструкція № 9311 від 11.06.2020), в сумі 2 422, 62 гривень (платіжна інструкція № 9789 від 22.06.2020). 28.10.2020 приватний виконавець Солонько Микола Миколайович повернув наказ від 22.08.2019 по справі № 909/524/19 стягувачу без прийняття до виконання відповідно до пункту 10 частини 4 статті 4 Закону України "Про виконавче провадження". При цьому зазначивши, що згідно вимог абзацу 13 частини 4 статті 4 Закону України "Про виконавче провадження", при поверненні стягувачу виконавчого документа без прийняття до виконання стягувачу повертається сплачений ним авансовий внесок. Однак, приватний виконавець Солонько Микола Миколайович кошти авансового внеску до цього часу не повернув, письмову відповідь на звернення про повернення авансового внеску не надав.

В матеріалах справи наявні заперечення представника приватного виконавця Солонька Миколи Миколайовича, адвоката Коваль Р. О. на скаргу на дії приватного виконавця (вх. № 12375/23 від 25.08.2023), в яких останній зазначає про те, що 04.05.2020 між приватним виконавцем виконавчого округу міста Києва Солонько Миколою Миколайовичем та Акціонерним товариством "Страхова Компанія "ІНГО" було укладено договір про додаткову винагороду приватного виконавця б/н. На виконання умов вказаного договору про додаткову винагороду приватного виконавця б/н від 04.05.2020, приватним виконавцем Солонько М. М. було виставлено рахунок-фактуру № 11-06/2020 від 11.06.2020 на суму 2 422, 62 гривень та рахунок-фактуру № 22-06/2020-1 від 22.06.2020 на суму 2 422, 62 гривень. АТ "СК "ІНГО" було сплачено на рахунок приватного виконавця Солонько М. М., в якості додаткової винагороди приватного виконавця згідно вказаних рахунків-фактур. Водночас, платежі АТ "СК "ІНГО" було проведено на рахунок приватного виконавця Солонька М. М. 11.06.2020 та 22.06.2020 за чотири місяці до пред`явлення виконавчого документа.

Також, представник приватного виконавця вказує, що скаргу на дії приватного виконавця Солонька М. М. подано майже через три роки після повернення стягувачу виконавчого документа та майже через рік після подання стягувачем заяви приватному виконавцеві про повернення коштів. Таким чином, АТ "СК "ІНГО" абсолютно безпідставно пропущено встановлені чинним законодавством України строки на оскарження дій приватного виконавця.

В поданих до суду додаткових поясненнях (вх. № 4267/24 від 12.03.2024) скаржник зазначив, що предметом поданої скарги є бездіяльність приватного виконавця, що на відміну від дії, має триваючий характер, і існує в часі до початку дії яка свідчить про припинення бездіяльності. Отже, у Акціонерного товариства "Страхова компанія "ІНГО" як скаржника, при оскарженні бездіяльності приватного виконавця, не було необхідності в подачі клопотання, щодо поновлення строків.

Відповідно до статті 339 Господарського процесуального кодексу України, сторони виконавчого провадження мають право звернутися до суду із скаргою, якщо вважають, що рішенням, дією або бездіяльністю державного виконавця чи іншої посадової особи органу державної виконавчої служби або приватного виконавця під час виконання судового рішення, ухваленого відповідно до цього Кодексу, порушено їхні права.

Положеннями статті 341 Господарського процесуального кодексу України передбачено, що скаргу може бути подано до суду: у десятиденний строк з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення її права або свободи; у триденний строк з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення її права, у разі оскарження постанови про відкладення провадження виконавчих дій. Пропущений з поважних причин строк для подання скарги може бути поновлено судом.

Положення наведених статей дають підстави для висновку, що до суду можуть бути оскаржені не тільки дії державного виконавця, а й бездіяльність.

При цьому, частиною 5 статті 74 Закону України "Про виконавче провадження" передбачено, що рішення та дії виконавця, посадових осіб органів державної виконавчої служби щодо виконання судового рішення можуть бути оскаржені протягом 10 робочих днів з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення її прав, свобод чи законних інтересів. Рішення виконавця про відкладення проведення виконавчих дій може бути оскаржене протягом трьох робочих днів з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення її прав, свобод чи законних інтересів.

Однак, наведеною нормою не передбачені строки оскарження бездіяльності виконавця, посадових осіб органів державної виконавчої служби.

Так, у постанові Верховного суду від 16.10.2023 у справі № 910/1432/21 вказано, що триваюче правопорушення - це проступок, пов`язаний з тривалим, неперервним невиконанням обов`язків, передбачених законом. Тобто триваючі правопорушення характеризуються тим, що особа, яка вчинила якісь певні дії чи бездіяльність, перебуває надалі у стані безперервного продовження цих дій (бездіяльності). Ці дії безперервно порушують закон протягом якогось часу. Іноді такий стан продовжується значний час і увесь час винний безперервно вчиняє правопорушення у вигляді невиконання покладених на нього обов`язків. Триваюче правопорушення припиняється лише у випадку усунення стану, за якого об`єктивно існує цей обов`язок, виконанням обов`язку відповідним суб`єктом або припиненням дії відповідної норми закону.

Тож, оскільки триваюче правопорушення передбачає перебування у стані безперервного тривалого невчинення особою певних дій (бездіяльності), у зв`язку із чим неправомірна бездіяльність може бути оскаржена упродовж усього часу її перебігу, ухвала про залишення скарги на бездіяльність державного виконавця, яка триває, без розгляду з мотивів пропуску процесуального строку подання скарги є такою, що постановлена з порушенням норм процесуального права.

Схожих висновків Верховний Суд дійшов у постановах від 23.10.2019 у справі № 127/2-2177/2005, від 08.07.2020 у справі № 589/6044/13 та від 22.12.2021 у справі № 760/19348/20.

Беручи до уваги наведені правові висновки Верховного суду, та зважаючи на те, що предметом скарги є оскарження бездіяльності приватного виконавця Солонька Миколи Миколайовича щодо неповернення коштів авансового внеску, в суду відсутні підстави вважати, що Акціонерне товариство "Страхова компанія "ІНГО" звернулося із зазначеною скаргою поза межами процесуального строку, передбаченого статтею 341 Господарського процесуального кодексу України.

Як вбачається із поданих приватним виконавцем доказів, 04.05.2020 між приватним виконавцем виконавчого округу міста Києва Солонько Миколою Миколайовичем та Акціонерним товариством "Страхова Компанія "ІНГО" укладено договір про додаткову винагороду приватного виконавця.

Згідно умов даного договору, стягувач доручає, а виконавець приймає на себе зобов`язання у межах повноважень і у спосіб, що визначені Конституцією України, Законом України "Про виконавче провадження", Законом України "Про органи та осіб, що здійснюють примусове виконання судових рішень і рішень інших органів", Інструкцією з організації примусового виконання рішень, затвердженою наказом Міністерства Юстиції України № 512/5 віл 02.04.2012, іншими нормативно-правовими актами, за заявами стягувача зобов`язаний здійснити заходи (надалі - послуги), спрямовані на примусове виконання виконавчих документів, за додаткову винагороду приватного виконавця (п. 1.1. договору).

Стягувач зобов`язується прийняти надані приватним виконавцем послуги та оплатити їх в порядку та на умовах, визначених договором (п. 1.3. договору).

Оплата належної виконавцю додаткової винагороди здійснюється стягувачем шляхом перерахування коштів на рахунок виконавця для зарахування винагороди (п. 3.2. договору).

Сторони домовилися, що стягувач сплачує додаткову винагороду виконавця на підставі рахунку-фактури, який є актом виконаних робіт та наданих послуг (п. 3.3. договору).

Кошти, які надійшли на рахунок виконавця для зарахування винагороди, поверненню виконавцем не підлягають. Після сплати додаткової винагороди виконавцю на рахунок для зарахування винагороди, стягувач претензій щодо виконаних робіт та обсягу наданих послуг виконавцем немає (п. 3.4. договору).

Витрати (авансування витрат, додаткове авансування витрат), які можуть виникнути в рамках даного договору і які безпосередньо пов`язані з предметом договору, не відносяться до складу додаткової винагороди виконавця і оплачують стягувачем окремо і самостійно (п. 3.4. договору).

На виконання умов вказаного договору про додаткову винагороду приватного виконавця від 04.05.2020, приватним виконавцем Солонько М. М. було виставлено Акціонерному товариству "Страхова Компанія "ІНГО" рахунок-фактуру № 11-06/2020 від 11.06.2020 на суму 2 422, 62 гривень та рахунок-фактуру № 22-06/2020-1 від 22.06.2020 на суму 2 422, 62 гривень, з найменуванням (товари, роботи, послуги) - додаткова винагорода за виконання наказу № 909/524/19 від 22.08.2019 Господарського суду Івано-Франківської області про стягнення з ПрАТ "СК "Галицька" на користь стягувача боргу.

Акціонерним товариством "Страхова Компанія "ІНГО" згідно платіжної інструкції № 9311 від 11.06.2020 сплачено 2 422, 62 гривень та згідно платіжної інструкції № 9789 від 22.06.2020 сплачено 2 422, 62 гривень. В рядку призначення платежу в даних платіжних інструкціях зазначено: за виконання наказу № 909/524/19 від 22.08.2019 Господарського суду про стягнення з СК "Галицька" на користь СК "Інго" боргу.

28.10.2020 приватним виконавцем виконавчого округу міста Києва Солоньком Миколою Миколайовичем повернуто судовий наказ № 909/524/19 від 22.08.2019 Господарського суду Івано-Франківської області стягувачу на підставі пункту 10 частини 4 статті 4 Закону України "Про виконавче провадження" (виконавчий документ пред`явлено не за місцем виконання або не за підвідомчістю), про що винесено повідомлення про повернення виконавчого документу стягувачу без прийняття до виконання.

Як зазначає скаржник, 22.11.2022 ним направлено заяву про повернення авансового внеску на підставі абзацу 13 частини 4 статті 4 Закону України "Про виконавче провадження", приватному виконавцю Солонько М. М. Однак, кошти авансового внеску до цього часу не повернуто, письмової відповіді на звернення про повернення авансового внеску приватним виконавцем не надано.

У зв`язку із неповерненням приватним виконавцем коштів сплачених Приватним акціонерним товариством "Акціонерна страхова компанія "ІНГО Україна" згідно платіжних інструкцій № 9311 від 11.06.2020, № 9789 від 22.06.2020, скаржник звернувся до Господарського суду Івано-Франківської області зі даною скаргою на бездіяльність державного виконавця.

Відповідно до частини 2 статті 343 Господарського процесуального кодексу України, у разі встановлення обґрунтованості скарги суд визнає оскаржувані рішення, дії чи бездіяльність неправомірними і зобов`язує державного виконавця або іншу посадову особу органу державної виконавчої служби, приватного виконавця усунути порушення (поновити порушене право заявника).

Відповідно до статті 1 Закону України "Про виконавче провадження", виконавче провадження як завершальна стадія судового провадження і примусове виконання судових рішень - сукупність дій визначених у цьому Законі органів і осіб, що спрямовані на примусове виконання рішень і проводяться на підставах, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією України, цим Законом, іншими законами та нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до цього Закону, а також рішеннями, які відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню.

Пунктом 1 частини 1 статті 3 Закону України "Про виконавче провадження" встановлено, що відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню рішення на підставі виконавчих документів: виконавчих листів та наказів, що видаються судами у передбачених законом випадках на підставі судових рішень, рішень третейського суду, рішень міжнародного комерційного арбітражу, рішень іноземних судів та на інших підставах, визначених законом або міжнародним договором України.

Пунктом 10 частини 4 статті 4 Закону України "Про виконавче провадження" визначено, що виконавчий документ повертається стягувачу органом державної виконавчої служби, приватним виконавцем без прийняття до виконання протягом трьох робочих днів з дня його пред`явлення, якщо виконавчий документ пред`явлено не за місцем виконання або не за підвідомчістю.

При поверненні стягувачу виконавчого документа без прийняття до виконання стягувачу повертається сплачений ним авансовий внесок (абзац 3 частини 4 статті 4 Закону України "Про виконавче провадження").

Згідно зі статтею 1 Закону України "Про органи та осіб, які здійснюють примусове виконання судових рішень і рішень інших органів", примусове виконання судових рішень і рішень інших органів (посадових осіб) (далі - рішення) покладається на органи державної виконавчої служби та у визначених Законом України "Про виконавче провадження" випадках - на приватних виконавців.

Відповідно до частини 1 статті 18 Закону України "Про виконавче провадження", виконавець зобов`язаний вживати передбачених цим Законом заходів щодо примусового виконання рішень, неупереджено, ефективно, своєчасно і в повному обсязі вчиняти виконавчі дії.

Положеннями статті 42 Закону України "Про виконавче провадження" передбачено, що кошти виконавчого провадження складаються з: виконавчого збору, стягнутого з боржника в порядку, встановленому статтею 27 цього Закону, або основної винагороди приватного виконавця; авансового внеску стягувача; стягнутих з боржника коштів на витрати виконавчого провадження. Витрати органів державної виконавчої служби та приватного виконавця, пов`язані з організацією та проведенням виконавчих дій щодо забезпечення примусового виконання рішень, є витратами виконавчого провадження Витрати виконавчого провадження приватних виконавців здійснюються за рахунок авансового внеску стягувача, стягнутих з боржника коштів на витрати виконавчого провадження. Витрати виконавчого провадження можуть здійснюватися приватним виконавцем за рахунок власних коштів (абзац 2 частини 3 статті 42 Закону України "Про виконавче провадження").

Згідно із абзацами 2, 3 пункту 1 розділу VIІ "Інструкції з організації примусового виконання рішень", затвердженої наказом Міністерства юстиції України 02.04.2012 № 512/5, авансові внески стягувачів перераховуються на окремий небюджетний рахунок, відкритий Міністерством юстиції України, міжрегіональними управліннями Міністерства юстиції України, відділами державної виконавчої служби в органах, що здійснюють казначейське обслуговування та державних банках, приватним виконавцем в державних банках, у тому числі рахунок в іноземній валюті (далі - рахунок авансових внесків). Основна та додаткова винагороди приватного виконавця перераховуються на рахунок приватними виконавцями для зарахування винагороди.

Відтак, первинним документом, який би підтверджував сплату авансового внеску чи надходження коштів на відповідний авансовий рахунок приватного виконавця була б саме виписка по рахунку для обліку авансових внесків приватного виконавця Солонько М. М. за період здійснення відповідного платежу.

Водночас, як вбачається з наявних в матеріалах справи заключних виписок за період з 11.06.2020 по 14.06.2020 та за період з 22.06.2020 по 24.06.2020 по рахунку для обліку авансових внесків приватного виконавця Солонько М. М., відсутніми є надходження коштів від Приватного акціонерного товариства "Акціонерна страхова компанія "ІНГО".

Рішенням Конституційного Суду № 2-р(II)/2019 від 15.05.2019, положення частини 2 статті 26 Закону України "Про виконавче провадження" визнано такими, що не відповідають Конституції України (є неконституційними). Вказаною нормою передбачено, що до заяви про примусове виконання рішення стягувач додає квитанцію про сплату авансового внеску в розмірі 2 відсотків суми, що підлягає стягненню, але не більше 10 мінімальних розмірів заробітної плати, а за рішенням немайнового характеру та рішень про забезпечення позову - у розмірі одного мінімального розміру заробітної плати з боржника - фізичної особи та в розмірі двох мінімальних розмірів заробітної плати з боржника - юридичної особи.

Згідно частини 4 статті 27 Закону України "Про виконавче провадження", державний виконавець виносить одночасно з постановою про відкриття виконавчого провадження постанову про стягнення виконавчого збору (крім виконавчих документів про стягнення аліментів).

Основна винагорода приватного виконавця стягується в порядку, передбаченому для стягнення виконавчого збору (частина 3 статті 45 Закону України "Про виконавче провадження").

Відповідно до абзацу 2 пункту 2 розділу VIІ "Інструкції з організації примусового виконання рішень", затвердженої наказом Міністерства юстиції України 02.04.2012 № 512/5, виконавець виносить постанову про розмір мінімальних витрат виконавчого провадження одночасно з постановою про відкриття виконавчого провадження (крім виконавчих проваджень щодо виконання рішень Європейського суду з прав людини) та надсилає її сторонам виконавчого провадження не пізніше наступного робочого дня після її винесення.

В матеріалах скарги відсутні будь-які документи на підставі яких скаржник повинен був сплатити авансовий внесок приватному виконавцю для забезпечення примусового виконання рішення у даній справі.

Частинами 1, 2, статті 31 Закону України "Про органи та осіб, які здійснюють примусове виконання судових рішень і рішень інших органів" визначено, що за вчинення виконавчих дій приватному виконавцю сплачується винагорода. Винагорода приватного виконавця складається з основної та додаткової.

За частиною 8 статті 31 Закону України "Про органи та осіб, які здійснюють примусове виконання судових рішень і рішень інших органів", угодою між приватним виконавцем та стягувачем може бути передбачено додаткове авансування витрат виконавчого провадження та додаткова винагорода приватного виконавця. За погодженням із стягувачем додаткова винагорода приватного виконавця може бути сплачена протягом усього строку здійснення виконавчого провадження повністю або частково. Приватному виконавцю забороняється укладати угоди з метою зміни розміру основної винагороди.

Матеріалами справи підтверджено, що між приватним виконавцем Солонько М. М. та АТ "Страхова компанія "ІНГО" (скаржником) наявні цивільно-правові відносини, що виникли на підставі договору про додаткову винагороду приватного виконавця від 04.05.2020. Пунктами 3.1. - 3.5. даного договору передбачено умови та порядок оплати вартості додаткової винагороди приватному виконавцю.

Отже, наявність вказаного договору, а також виставлених приватним виконавцем Приватному акціонерному товариству "Акціонерна страхова компанія "ІНГО Україна" рахунків-фактур № 11-06/2020 від 11.06.2020, № 22-06/2020-1 від 22.06.2020 на оплату додаткової винагороди, та їх оплата товариством свідчать про те, що сплачені 2 422, 62 гривень згідно платіжної інструкції № 9311 від 11.06.2020 та 2 422, 62 гривень згідно платіжної інструкції № 9789 від 22.06.2020 грошові кошти не є авансовими внесками в розумінні Закону України "Про виконавче провадження", а є оплатою додаткової винагороди за договором про додаткову винагороду приватного виконавця від 04.05.2020. Таким чином, суд дійшов до висновку про те, що вимоги скаржника випливають з цивільно-правових відносин, що виникли між сторонами на підставі договору про додаткову винагороду приватного виконавця від 04.05.2020 і сплачені кошти не є авансовим внеском.

За змістом частини 1 статті 4 Закону України "Про органи та осіб, які здійснюють примусове виконання судових рішень і рішень інших органів", діяльність органів державної виконавчої служби та приватних виконавців здійснюється з дотриманням принципів: верховенства права; законності; незалежності; справедливості, неупередженості та об`єктивності; обов`язковості виконання рішень; диспозитивності; гласності та відкритості виконавчого провадження та його фіксування технічними засобами; розумності строків виконавчого провадження; співмірності заходів примусового виконання рішень та обсягу вимог за рішеннями.

Приватний виконавець несе за свої рішення, дії чи бездіяльність та завдану третім особам шкоду цивільно-правову, адміністративну чи кримінальну відповідальність у порядку та обсягах, установлених законом, а також дисциплінарну відповідальність у порядку, встановленому цим Законом (стаття 37 Закону України "Про органи та осіб, які здійснюють примусове виконання судових рішень і рішень інших органів").

Крім загального порядку оскарження рішень, дій або бездіяльності державного виконавця та інших посадових осіб державної виконавчої служби, визначеного наведеними нормами процесуального законодавства, відповідні спеціальні норми встановлені Законом України "Про виконавче провадження", згідно із частиною 1 статті 74 якого рішення, дії чи бездіяльність виконавця та посадових осіб органів державної виконавчої служби щодо виконання судового рішення можуть бути оскаржені сторонами, іншими учасниками та особами до суду, який видав виконавчий документ, у порядку, передбаченому законом.

За змістом скарги предметом спору у цій справі є - не оскарження дій/бездіяльності приватного виконавця як суб`єкта владних повноважень, а - неправомірність та безпідставність набуття останнім грошових коштів, які належать АТ "СК "ІНГО", що свідчить про приватно-правовий, а не публічно-правовий характер спірних правовідносин.

Визначення юрисдикції спору має важливе значення для практичної реалізації принципу доступу до правосуддя.

Статтею 124 Конституції України закріплено, що правосуддя в Україні здійснюють виключно суди. Юрисдикція судів поширюється на будь-який юридичний спір та будь-яке кримінальне обвинувачення. У передбачених законом випадках суди розглядають також інші справи.

Відповідно до статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року, кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом.

Поняття "суд, встановлений законом" містить, зокрема, таку складову, як дотримання усіх правил юрисдикції та підсудності.

Критеріями розмежування судової юрисдикції, тобто передбаченими законом умовами, за яких певна справа підлягає розгляду за правилами того чи іншого виду судочинства, є суб`єктний склад правовідносин, предмет спору та характер спірних правовідносин у їх сукупності.

Разом із тим, таким критерієм може бути пряма вказівка в законі на вид судочинства, в якому розглядається визначена категорія справ.

Згідно із правовим висновком вказаним у постанові Верховного Суду від 22.10.2020 у справі № 910/4286/20 визначальні ознаки приватноправових відносин - це юридична рівність та майнова самостійність їх учасників, наявність майнового чи немайнового, особистого інтересу суб`єкта. Спір буде мати приватноправовий характер, якщо він обумовлений порушенням приватного права (як правило, майнового) певного суб`єкта, що підлягає захисту в спосіб, передбачений законодавством для сфери приватноправових відносин, навіть і в тому випадку, якщо до порушення приватного права призвели владні управлінські дії суб`єкта владних повноважень.

При визначенні предметної юрисдикції справ суди повинні виходити із суті права та/або інтересу, за захистом якого звернулася особа, заявлених вимог, характеру спірних правовідносин, змісту та юридичної природи обставин у справі.

Скаржником у даній справі заявляються вимоги про повернення безпідставно одержаних приватним виконавцем коштів, тому суд зазначає, що вказаний спір не може бути предметом скарги на дії виконавця, оскільки не стосується оскарження дій, бездіяльності чи рішення приватного виконавця, як суб`єкта владних повноважень з безпосереднього виконання рішення за виконавчим документом в межах виконавчого провадження.

Відповідно до частини 1 статті 4 Господарського процесуального кодексу України, право на звернення до господарського суду в установленому цим Кодексом порядку гарантується. Ніхто не може бути позбавлений права на розгляд його справи у господарському суді, до юрисдикції якого вона віднесена законом.

За частиною 1 статті 45 Господарського процесуального кодексу України, сторонами в судовому процесі - позивачами і відповідачами - можуть бути особи, зазначені в статті 4 цього Кодексу.

Відповідно до положень частини 2 статті 4 Господарського процесуального кодексу України, юридичні особи та фізичні особи - підприємці, фізичні особи, які не є підприємцями, державні органи, органи місцевого самоврядування мають право на звернення до господарського суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав та законних інтересів у справах, віднесених законом до юрисдикції господарського суду, а також для вжиття передбачених законом заходів, спрямованих на запобігання правопорушенням.

В зазначеній вище постанові Верховного Суду від 22.10.2020 у справі № 910/4286/20 вказано, що ознаками спору, на який поширюється юрисдикція господарського суду, окрім суб`єктного складу сторін є: наявність між сторонами господарських правовідносин, урегульованих Цивільним та Господарським кодексами України, іншими актами господарського і цивільного законодавства, і спору про право, що виникає з відповідних правовідносин; наявність у законі норми, що прямо передбачала б вирішення спору господарським судом; відсутність у законі норми, що прямо передбачала б вирішення такого спору судом іншої юрисдикції. Так, предметна та суб`єктна юрисдикція господарських судів, тобто сукупність повноважень господарських судів щодо розгляду справ, віднесених до їх компетенції, визначена статтею 20 Господарського процесуального кодексу України.

У даній скарзі вимоги про стягнення з фізичної особи (приватного виконавця) безпідставно набутих коштів за правилами статті 1212 Цивільного кодексу України виникли з правовідносин, пов`язаних із примусовим виконанням рішення суду.

Скаржником у даній справі заявляються вимоги про повернення безпідставно одержаних приватним виконавцем коштів, тому суд зазначає, що вказаний спір не може бути предметом скарги на дії виконавця, оскільки не стосуються оскарження дій, бездіяльності чи рішення приватного виконавця, як суб`єкта владних повноважень з безпосереднього виконання рішення за виконавчим документом в межах виконавчого провадження.

Суд зазначає про відсутність імперативних норм вказаної статті 20 Господарського процесуального кодексу України щодо виключної належності даного спору, одним із учасників якого є фізична особа, за предметом цих правовідносин до господарської юрисдикції, як то, наприклад, юрисдикція господарських судів з розгляду справ про банкрутство (п. п. 8, 9 статті 20 Господарського процесуального кодексу України) чи справ у спорах, що виникають з корпоративних відносин (п. 3 статті 20 Господарського процесуального кодексу України) тощо.

Суд також враховує, що положеннями статті 339 Господарського процесуального кодексу України встановлено, що сторони виконавчого провадження мають право звернутися до суду із скаргою, якщо вважають, що рішенням, дією або бездіяльністю державного виконавця чи іншої посадової особи органу державної виконавчої служби або приватного виконавця під час виконання судового рішення, ухваленого відповідно до цього Кодексу, порушено їхні права.

Однак, оскільки предметом розгляду у даній скарзі не є заявлені на підставі статті 339 Господарського процесуального кодексу України вимоги про оскарження дій приватного виконавця під час виконання судового рішення у господарській справі, суд приходить до висновку, що спір сторін у цій справі не може бути віднесений до господарської юрисдикції виключно на тій підставі, що судове рішення у цій справі було ухвалено за правилами Господарського процесуального кодексу України.

Важливість процесуального аспекту у визначенні юрисдикції суду з розгляду даного спору полягає утому, що слід розрізняти підсудність справи за скаргою на дії/рішення державного/приватного виконавця, які подаються згідно із частиною 1 статті 339 Господарського процесуального кодексу України до суду, який розглянув справу як суд першої інстанції за правилами Господарського процесуального кодексу України, від справи, пов`язаної з цивільно-правовим спором, а саме стягнення безпідставно набутих грошових коштів на підставі норм Цивільного кодексу України.

Законом не передбачено іншого порядку подання позовів, як і не встановлено особливостей подання позовів до приватних виконавців чи інших осіб, які здійснюють незалежну професійну діяльність (правовий висновок, зазначений у постанові Верховного Суду від 22.10.2020 у справі № 910/4286/20).

В даному випадку, скаржником заявляються вимоги про повернення безпідставно отриманих приватним виконавцем коштів та стосуються реалізації права скаржника на захист майнових прав, що не може бути предметом скарги на дії виконавця, адже не стосується оскарження дій, бездіяльності чи рішення приватного виконавця, як суб`єкта владних повноважень по безпосередньому виконанню рішення за виконавчим документом в межах виконавчого провадження.

Велика Палата Верховного Суду при розгляді спорів в подібних правовідносинах наголошувала, що такі справи щодо стягнення коштів з приватних виконавців не розглядаються у порядку оскарження рішень, дій чи бездіяльності приватних виконавців, а мають розглядатись судами в порядку позовного провадження в цивільному судочинстві (постанова Великої Палати Верховного Суду від 26.10.2022 справа № 229/1026/21).

У пункті 3 постанови Пленуму Верховного Суду України № 14 від 26.12.2003 "Про практику розгляду судами скарг на рішення, дії або бездіяльність органів і посадових осіб державної виконавчої служби та звернень учасників виконавчого провадження" вказано, що у разі відсутності спеціальної норми щодо вирішення певних питань, які виникають при розгляді скарг на рішення, дії або бездіяльність посадових осіб державної виконавчої служби, до заяв (скарг, подань) учасників виконавчого провадження мають застосовуватися положення Цивільного процесуального кодексу України та Господарського процесуального кодексу України, якими врегульовано аналогічні питання.

Згідно частини 10 статті 13 Господарського процесуального кодексу України, якщо спірні відносини не врегульовані законом і відсутній звичай ділового обороту, який може бути до них застосований, суд застосовує закон, що регулює подібні відносини (аналогія закону), а за відсутності такого - виходить із загальних засад і змісту законодавства (аналогія права).

Відповідно до пункту 1 частини 1 статті 231 Господарського процесуального кодексу України, господарський суд закриває провадження у справі, якщо спір не підлягає вирішенню в порядку господарського судочинства.

Враховуючи наведене, суд закриває провадження за скаргою Акціонерного товариства "Страхова компанія "ІНГО" на дії та бездіяльність приватного виконавця Солонька Миколи Миколайовича.

Поряд із цим, згідно з положеннями частини 2 статті 231 Господарського процесуального кодексу України, якщо провадження у справі закривається з підстави, встановленої пунктом 1 частини першої цієї статті, суд повинен роз`яснити позивачеві, до юрисдикції якого суду віднесено розгляд справи.

З урахуванням наведеного, суд роз`яснює Акціонерному товариству "Страхова компанія "ІНГО", що розгляд заявлених вимог про стягнення з приватного виконавця безпідставно набутих коштів слід здійснювати в порядку цивільного судочинства.

Керуючись статтями 231, 234, 235, 255, 339, 342 Господарського процесуального кодексу України, суд

П О С Т А Н О В И В:

1. Провадження за скаргою Акціонерного товариства "Страхова компанія "ІНГО" вих. № 1121 від 03.08.2023 (вх. № 9507/23 від 11.08.2023) на дії та бездіяльність приватного виконавця у справі № 909/571/23 закрити.

2. Роз`яснити Акціонерному товариству "Страхова компанія "ІНГО", що розгляд заявлених вимог слід здійснювати в порядку цивільного судочинства.

3. Ухвала набирає законної сили 14.03.2024 та може бути оскаржена до Західного апеляційного господарського суду у строк, визначений статтею 256 Господарського процесуального кодексу України.

4. Повний текст ухвали складено 14.03.2024.

Суддя В. В. Михайлишин