РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

м. Київ

04.03.2024Справа № 910/5680/21

Господарський суд міста Києва у складі головуючої судді Літвінової М.Є.

за участю секретаря судового засідання: Лобок К.К.

розглянувши у відкритому судовому засіданні матеріали справи

за позовом Департаменту автомобільних доріг Міністерства регіонального розвитку та інфраструктури Грузії (пр-т Казбегі, 12, м. Тбілісі, 0160; адреса для листування: 01054, м. Київ, вул. Б. Хмельницького, буд, 19-21)

до Публічного акціонерного товариства "Акціонерний комерційний промислово-інвестиційний банк" (вул. Малопідвальна, 8, м. Київ 1, 01001)

за участі участі третіх осіб, які не заявляють самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідача:

1. Товариство з обмеженою відповідальністю "Шляхове будівництво "Альтком" (вул. Бахчиванджи, 2, Маріуполь, Донецька область, 87525; місцезнаходження: 20382, Черкаська обл., Уманський р-н, село Ладижинка, пров. Козацький, буд. 17)

2. Фонд гарантування вкладів фізичних осіб (04053, м. Київ, вул. Січових Стрільців, буд. 17 )

Про стягнення 19.891.760,73 євро, що станом на 07.04.2021 за курсом НБУ становить 654.399.144,49 грн.

Представники учасників справи:

від позивача: Головацький О.С.; Дусановський С.К.;

від відповідача: Суденко Р.В.;

від третьої особи-1: не з`явився;

від третьої особи-2: Кібець Р.Р.

ОБСТАВИНИ СПРАВИ:

Департамент автомобільних доріг Міністерства регіонального розвитку та інфраструктури Грузії (далі - Департамент, позивач) звернувся до Господарського суду міста Києва із позовом до Публічного акціонерного товариства "Акціонерний комерційний промислово-інвестиційний банк" (далі - АТ "Промінвестбанк", відповідач) про стягнення 19 891 760,73 євро, що станом на 07.04.2021 за курсом Національного банку України (далі - НБУ) становить 654 399 144,49 грн.

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що відповідно до умов Контракту №EWHG/CW/ICB-01 на виконання робіт з будівництва ділянки дороги Самтредія - Гріголеті Лот 1 - км. 0+000-км.11+500 позивач перерахував на кореспондентський рахунок відповідача авансовий платіж у розмірі 19891760,73 євро для подальшого перерахування цих коштів на рахунок Товариства з обмеженою відповідальністю "Шляхове будівництво "Альтком" (далі - Товариство), відкритий у АТ "Промінвестбанк". При цьому, позивач стверджував, що подальша доля авансового платежу йому не відома, у зв`язку з чим визначив відповідача тією особою, яка набула грошові кошти без достатньої правової підстави та вказув на те, що відповідач повинен повернути ці кошти в порядку статті 1212 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України).

Рішенням Господарського суду міста Києва від 15.12.2021 у справі №910/5680/21, залишеним без змін постановою Північного апеляційного господарського суду від 03.11.2022, у задоволенні позову відмовлено.

Постановою Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 17.05.2023 рішення господарського суду м. Києва від 15.12.2021 та постанову Північного апеляційного господарського суду від 03.11.2022 скасовано, справу № 910/5680/21 передано на новий розгляд до господарського суду м. Києва.

Згідно з протоколом автоматичного розподілу судової справи між суддями від 30.05.2023 справу № 910/5680/21 передано на розгляд судді Балац С.В.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 05.06.2023 справу № 910/5680/21 прийнято до свого провадження суддею Балац С.В. та вирішено здійснювати її розгляд справи в порядку (за правилами) загального позовного провадження. Підготовче засідання призначено на 03.07.2023.

22.06.2023 через відділ діловодства суду від представника третьої особи у справі надійшли письмові пояснення на позов Департаменту автомобільних доріг Міністерства регіонального розвитку та інфраструктури Грузії.

28.06.2023 через відділ діловоства суду від представника відповідача надійшов відзив на позовну заяву.

У підготовчому засіданні 03.07.2023 оголошувалася перерва до 31.07.2023.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 13.07.2023 повідомлено учасників справи про те, що підготовче засідання у справі, призначене на 31.07.2023, не відбудеться у зв`язку з перебуванням судів Балац С.В. у відпустці. Наступне підготовче засідання у справі призначене на 07.08.2023.

14.07.2023 через відділ діловодства суду від представника позивача надійшла відповідь на відзив АТ "Промінвестбанк".

31.07.2023 через відділ діловодства суду від представника АТ "Промінвестбанк" надійшли заперечення на відповідь на відзив.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 07.08.2023 задоволено заяву про самовідвід судді Балац С.В.

Згідно протоколу повторного автоматизованого розподілу судової справи між суддями справу №910/5680/21 передано на розгляд судді Літвіновій М.Є.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 21.08.2023 справу №910/5680/21 прийнято до свого провадження суддею Літвіновою М.Є., вирішено здійснювати розгляд справи за правилами загального позовного провадження. Підготовче засідання призначено на 20.09.2023.

08.09.2023 через відділ діловодства суду від Фонду гарантування вкладів фізичних осіб надійшли письмові пояснення у справі.

11.09.2023 через відділ діловодства суду від відповідача надійшло клопотання про витребування доказів.

11.09.2023 через відділ діловодства суду від відповідача надійшов відзив на позовну заяву з додатками.

18.09.2023 через відділ діловодства суду від відповідача позивача надійшла відповідь на відзив.

20.09.2023 у підготовче засідання представник третьої особи-1 не з`явився, про причини неявки суд не повідомив, про дату та час був повідомлений належним чином, що підтверджується рекомендованим повідомленням про вручення поштового відправлення №802.

Суд у підготовчому засіданні 20.09.2023 без виходу до нарадчої кімнати постановив ухвалу про задоволення клопотання відповідача та витребування в порядку статті 81 ГПК України у Департаменту автомобільних доріг Міністерства інфраструктури Грузії копію рішення від 01.05.2022 у справі № 24638/МНМ/НВН Міжнародного комерційного арбітражного суду у м. Париж за позовом Департаменту автомобільних доріг Міністерства інфраструктури та регіонального розвитку Грузії до ТОВ Шляхове будівництво "Альтком" щодо виконання/невиконання будівельного Контракту №EWHG/CW/ICB-01 від 12.12.2013.

Крім того, суд постановив ухвалу, яка занесена до протоколу судового засідання, про відкладення підготовчого засідання на 18.10.2023.

16.10.2023 через відділ діловодства суду від представника позивача надійшла заява на виконання ухвали суду від 20.09.2023.

18.10.2023 в підготовче засідання представник третьої особи-1 не з`явився, про причини неявки суд не повідомив, про дату та час був повідомлений належним чином, що підтверджується рекомендованим повідомленням про вручення поштового відправлення №909.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 18.10.2023 підготовче засідання відкладено на 08.11.2023. Продовжено строк підготовчого провадження на 30 днів.

03.11.2023 через відділ діловодства суду від представника відповідача надійшли письмові пояснення у справі.

08.11.2023 в підготовче засідання представник третьої особи-1 не з`явився, про причини неявки суд не повідомив, про дату та час був повідомлений належним чином, що підтверджується рекомендованим повідомленням про вручення поштового відправлення №871.

Суд у підготовчому засіданні 08.11.2023 без виходу до нарадчої кімнати постановив ухвалу, яка занесена до протоколу судового засідання, про відкладення підготовчого засідання на 20.11.2023.

17.11.2023 через відділ діловодства суду від представника позивача надійшли письмові пояснення.

20.11.2023 в підготовче засідання представник третьої особи-1 не з`явився, про причини неявки суд не повідомив, про дату та час був повідомлений належним чином.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 20.11.2023 закрито підготовче провадження та призначено справу №910/5680/21 до судового розгляду по суті на 20.12.2023.

20.12.2023 у судове засідання представник третьої особи-1 не з`явився, про причини неявки суд не повідомив, про дату та час був повідомлений належним чином.

У судовому засіданні 20.12.2023 оголошувалася перерва до 24.01.2024.

24.01.2024 у судове засідання представник третьої особи-1 не з`явився, про причини неявки суд не повідомив, про дату та час був повідомлений належним чином.

У судовому засіданні 24.01.2024 оголошувалася перерва до 12.02.2024.

У зв`язку з перебуванням судді Літвінової М.Є. на лікарняному, розгляд справи №910/5680/21 12.02.2024 не відбувся.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 15.02.2024 призначено судове засідання на 04.03.2024.

У судовому засіданні 04.03.2024 представник позивача заявлені позовні вимоги підтримав у повному обсязі та просив їх задовольнити.

У судовому засіданні 04.03.2024 представник відповідача проти позову заперечував та просив у його задоволенні відмовити.

Представник третьої особи-2 04.03.2024 у судовому засіданні зауважив, що позовні вимоги задоволенню не підлягають.

Представник третьої особи-1 у судове засідання 04.03.2024 не з`явився, про причини неявки суд не повідомив, про дату та час був повідомлений належним чином.

За загальним правилом, закріпленим ч. 1 ст. 202 ГПК України, неявка у судове засідання будь-якого учасника справи за умови, що його належним чином повідомлено про дату, час і місце цього засідання, не перешкоджає розгляду справи по суті, крім випадків, визначених цією статтею.

У судовому засіданні 04.03.2024 відповідно до приписів ст. 240 ГПК України судом проголошено вступну та резолютивну частини рішення.

Розглянувши подані документи і матеріали, всебічно і повно з`ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об`єктивно оцінивши докази, що мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, Господарський суд міста Києва

ВСТАНОВИВ:

12.12.2013 між Департаментом (Замовник) та Товариством (Підрядник) було укладено Контракт № EWHG/CW/ICB-01 на виконання робіт з будівництва ділянки дороги Самтредія - Гріголеті Лот 1 - км. 0+000-км.11+500 (далі - Контракт).

Згідно з п. 14.2 Контракту Замовник здійснює авансовий платіж як безпроцентну позику на мобілізацію та підтримку потоку грошових коштів, після того, як Підрядник надасть гарантію відповідно до цього пункту. Загальна сума авансового платежу, кількість і терміни платежів (якщо таких більше одного), а також застосовні валюти і пропорції визначаються у Відомостях про Контракт. Якщо і до тих під, поки Замовник не отримає цю гарантію, або якщо сума загального авансового платежу не вказана у Відомостях про Контракт, даний пункт не застосовується. Інженер надає Замовнику і Підряднику Проміжний Платіжний Сертифікат на авансовий платіж або його першу частину після отримання Звіту (відповідно до пункту 14.3 (Заява на Проміжні Платіжні Сертифікати)) і після отримання Замовником (і) Забезпечення виконання Контракту відповідно до п. 4.2 (Забезпечення виконання Контракту) і (іі) гарантії в сумах і валютах авансового платежу. Дана гарантія видається банком або фінансовою установою, що мають високу репутацію, обраними Підрядником, і складається за формою, до додається до Спеціальних Умов, або в іншій форм, затвердженій Замовником. Підрядник забезпечує, щоб гарантія була дійсною та такою, що може бути виконаною в примусовому порядку до погашення авансового платежу, але її сума поступово зменшується на суми, що виплачуються Підрядником, як зазначено в Платіжних Сертифікатах. Якщо в умовах гарантії вказана дата закінчення строку її дії і авансовий платіж не було повернуто до дати за 28 днів до дати закінчення строку дії гарантії, Підрядник продовжує дію гарантії до тих пір, поки авансовий платіж не буде виплачений.

Пунктом 4.2. Контракту передбачено, що Підрядник отримує (за свій рахунок) забезпечення виконання Контракту для належного виконання зобов`язань на суму, зазначену у Відомостях про Контракт, та у валюті(-ах) Контракту або у вільно конвертованій валюті, прийнятій для Замовника. Якщо сума не вказана у Відомостях про Контракт, цей пункт не застосовується. Підрядник надає забезпечення виконання Контракту Замовнику протягом 28 днів після отримання листа про прийняття і надсилає копію Інженеру. Забезпечення виконання Контракту видається банком або фінансовою установою, що мають високу репутацію, обраними Підрядником, і складається за формою, до додається до Спеціальних умов, як передбачено Замовником у Відомостях про Контракт, або в іншій форм, затвердженій Замовником.

Матеріалами справи підтверджується та сторонами не заперечується, що 12.12.2013 АТ "Промінвестбанк" (Гарант) видав банківську гарантію за вимогою на забезпечення авансового платежу № GА/13/2106/SS.

Відповідно до умов банківської гарантії Гарант безвідклично зобов`язується виплатити Бенефіціару (Департаменту) у Євро будь-яку суму або суми, що не перевищують 20 356 027,70 Євро, включаючи 10 178 013,85 Євро та євро-еквівалент суми 23 024 702,93 Ларі, після одержання Банком належної вимоги Бенефіціара, що підтверджується заявою Бенефіціара, або в самій вимозі, або в окремому підписаному документі, що супроводжує або ідентифікує вимогу, про те, що Принципал (Товариство): (a) використав авансовий платіж на цілі, інші, ніж витрати та мобілізацію щодо Робіт, або (b) не повернув авансовий платіж відповідно до умов Контракту, із зазначенням суми, яку Принципал не повернув.

Вимога може бути пред`явлена після надання Гаранту довідки банку Бенефіціара (Департаменту), що підтверджує, що вищевказаний авансовий платіж був зарахований Принципалу на його рахунок № НОМЕР_1 у АТ "Промінвестбанк".

У подальшому Додатком № 1 від 17.03.2017 строк пред`явлення банківської гарантії був продовжений до 24.07.2019.

Судом встановлено, що Департамент автомобільних доріг Міністерства регіонального розвитку та інфраструктури Грузії звертався до Господарського суду міста Києва з позовом до ПАТ "Промінвестбанк" про стягнення 18388910,51 євро, що станом на 25.07.2019 за курсом НБУ становило 522 707 686,69 грн, у задоволення якого рішенням Господарського суду міста Києва від 29.07.2020 у справі № 910/9928/19 відмовлено повністю. Зазначене рішення залишено без змін постановою Північного апеляційного господарського суду від 10.12.2020 та постановою Верховного Суду від 09.08.2021 у справі № 910/9928/19.

На момент розгляду даного спору судове рішення у справі №910/9928/19 набрало законної сили, тому встановлені ним обставини не підлягають доказуванню в межах цієї справи.

Так, судовим рішенням у справі № 910/9928/19 (між тими самими сторонами) встановлено, що на виконання положень пункту 14.2 розділу Контракту "Загальні Умови" позивачем на кореспондентський рахунок відповідача було перераховано авансовий платіж у розмірі 19 891 760,73 євро для подальшого перерахування на рахунок ТОВ "Шляхове будівництво "Альтком" № НОМЕР_2 , відкритий у ПАТ "Промінвестбанк".

Перерахування авансового платежу відбувалось на підставі платіжних доручень такими траншами: 24.12.2013 - 1035052,26 євро; 27.12.2013 - 7590383,21 євро; 27.12.2013 - 7090851,41 євро; 31.12.2013 - 980074,17 євро; 31.12.2013 - 158984,03 євро; 08.01.2014 - 1552578,38 євро; 09.01.2014 - 1483837,27 євро.

05.12.2017 у зв`язку з неповерненням Товариством авансового платежу відповідно до умов Контракту позивач звернувся до відповідача з вимогою щодо виконання Банківської гарантії на загальну суму 18 229 819,45 євро. При вчинені вимоги платежу позивач використав факсимільне відтворення підпису особи на документі.

14.12.2017 відповідач надіслав відповідь на вимогу, відповідно до якої відмовився виконати умови Банківської гарантії через відсутність довідки з банку позивача з підтвердженням, що авансовий платіж був зарахований на визначений рахунок третьої особи у АТ "Промінвестбанк", а також посилаючись на використання позивачем факсимільного відтворення підпису при оформленні вимоги щодо виконання Банківської гарантії.

16.02.2018 листом № 2-05/470 банк позивача підтвердив, що авансовий платіж був перерахований на кореспондентський рахунок відповідача для подальшого перерахування на рахунок Товариства № 1324.

15.03.2018 позивач звернувся до відповідача із повторною вимогою щодо виконання Банківської гарантії на загальну суму 18 388 910,51 євро та надав лист від банку позивача від 16.02.2018 за № 2-05/470.

30.03.2018 позивач отримав відмову відповідача на повторну вимогу від 15.03.2018.

16.10.2018 листом № 2-05/3573 банк позивача зазначив, що матиме змогу надати довідку з підтвердженням, що авансовий платіж був зарахований на визначений рахунок третьої особи у АТ "Промінвестбанк" лише після отримання достовірного підтвердження, що авансовий платіж було зараховано відповідачем на відповідний рахунок третьої особи (із зазначенням сум та дат).

14.03.2019 позивач звернувся до Шевченківського районного суду міста Києва із заявою про розкриття інформації, що містить банківську таємницю, а саме - про розкриття відповідачем інформації щодо фактичного зарахування авансового платежу на підставі Контракту на рахунок Товариства № НОМЕР_2 , відкритий у АТ "Промінвестбанк".

Рішенням Шевченківського районного суду міста Києва від 31.05.2019 у справі №761/10850/19 зазначена заява позивача про розкриття інформації, що містить банківську таємницю, задоволена в повному обсязі.

Обґрунтовуючи правомірність заявлених вимог у межах даної справи, позивач зазначав, що обставини стосовно перерахування Департаментом грошових коштів авансу у розмірі 19 891 760,73 євро на кореспондентський рахунок Банку у розумінні ч. 4 ст. 75 ГПК України є преюдиційними та не потребують доказування. Банк усупереч вимогам законодавства відмовився від виконання рішення Шевченківського районного суду міста Києва від 31.05.2019 у справі № 761/10850/19 та жодної інформації, що містить банківську таємницю, стосовно фактичного зарахування авансового платежу на підставі Контракту на рахунок Товариства, відкритий у Банку, не розкрив. З огляду на наведене позивач підсумував, що подальша доля авансового платежу після його зарахування на кореспондентський рахунок відповідача не відома. Водночас укладений між Департаментом і Товариством Контракт був припинений у жовтні 2017, а строк банківської гарантії закінчився 24.07.2019. Наведене дає підстави вважати, що відповідач набув і утримує авансовий платіж у розмірі 19 891 760,73 євро без достатньої правової підстави, через що позивач просить стягнути ці кошти в порядку ст. 1212 ЦК України.

Заперечуючи проти позову, АТ «Промінвестбанк» зазначає, що наведені Департаментом фактичні підстави позову не підпадають під правове регулювання ст. 1212 ЦК України, а спосіб захисту, який позивач продовжує підтримувати на стадії ліквідації банку, є неефективним. Так, за твердженням самого ж позивача, спірна сума грошових коштів була перерахована ним у якості авансу Товариству, як підряднику, на підставі Контракту на будівництво автомобільної дороги. Факт припинення означеного Контракту в жовтні 2017 року з підстав невиконання Товариством робіт у строк та порядок, погоджені сторонами, на якому наразі наполягає позивач, не має жодного значення для правильного вирішення даного спору по суті, оскільки АТ «Промінвестбанк», будучи лише обслуговуючим банком Товариства, стороною такого Контракту не є. Натомість, правовим наслідком означеного факту є виникнення у позивача, як замовника, права вимагати від Товариства, як підрядника, повернення невикористаної, але утримуваної ним частини авансового платежу. При цьому відповідач посилається на долучене до матеріалів справи рішення від 01.05.2022 у справі № 24638/МНМ/НВН Міжнародного комерційного арбітражного суду у м. Париж, яким зобов`язано Товариство сплатити Департаменту 18 388 910,51 євро в рахунок непогашеного залишку авансового платежу. З означеного рішення вбачається, що ні Департамент, ні ТОВ «ШБ «Альтком» не заперечували та не оспорювали факту отримання підрядником спірної суми коштів авансового платежу. У пунктах 434 - 435 рішення МКАС у м. Париж встановлено, що з отриманої ТОВ «ШБ «Альтком» суми у розмірі 19 891 760,73 євро сума в розмірі 1 502 850,22 євро є погашеною, тобто роботи на вказану вартість були виконані Товариством. Отже, залишок несплаченого боргу Товариства становить 18 388 910,51 євро. Наведене, на переконання відповідача, підтверджує факт успішної реалізації позивачем в порядку, погодженому Контрактом, права на повернення невикористаної частини авансу підрядником, виключаючи можливість паралельного стягнення цих же коштів авансу з АТ «Промінвестбанк» у судовому порядку на підставі ст. 1212 ЦК України, як безпідставно утримуваних Банком. Стосовно тієї обставини, що АТ «Промінвестбанк» водночас є і банком-гарантом за вимогою на забезпечення авансового платежу № GА/13/2106/SS відповідач зазначає, що вимоги Департаменту про стягнення з АТ «Промінвестбанк» цих же 18 388 910,51 євро авансу у порядку ст. ст. 546, 560 ЦК України та ст. 200 ГК України вже були предметом судового розгляду у справі № 910/9928/19, за результатами якого у їх задоволенні судом відмовлено. Тоді як встановлений у рамках вказаної справи факт щодо перерахування Департаментом спірних грошових коштів на кореспондентський рахунок АТ «Промінвестанк», котрий, як преюдиційний, покладений позивачем в обґрунтування цього позову, спростовується долученими до матеріалів даної справи SWIFT-повідомленнями, виписками по рахунках та меморіальними ордерами, як доказами подальшого перерахування банком спірних коштів на рахунок Товариства, а не зберігання (утримування) останніх.

Позиція Фонду гарантування вкладів фізичних осіб зводиться до того, що заявлена Департаментом вимога про стягнення коштів з Банку не відповідає ефективному способу захисту, враховуючи перебуванням АТ "Промінвестбанк" в процедурі ліквідації, після початку якої всі майнові вимоги кредиторів до банку пред`являються виключно в межах ліквідаційної процедури та у порядку, передбаченому спеціальними нормами Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб». Тобто навіть у разі задоволення цієї позовної вимоги вона не зможе бути виконана примусово, а майнова сфера позивача не буде відновлена.

Дослідивши матеріали справи, оцінивши надані докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному та безпосередньому їх дослідженні, суд дійшов таких висновків.

Предметом розгляду у цій справі є позовна вимога Департаменту до АТ "Промінвестбанк" про стягнення на підставі ст. 1212 ЦК України безпідставно набутих грошових коштів.

Відповідно до частин 1, 2 ст. 1212 ЦК України особа, яка набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави (безпідставно набуте майно), зобов`язана повернути потерпілому це майно. Особа зобов`язана повернути майно і тоді, коли підстава, на якій воно набуте, згодом відпала. Положення цієї глави застосовуються незалежно від того, чи безпідставне набуття або збереження майна було результатом поведінки набувача майна, потерпілого, інших осіб чи наслідком події.

Сутність зобов`язання із набуття, збереження майна без достатньої правової підстави (яке іменується також зобов`язанням із безпідставного збагачення) полягає у вилученні в особи-набувача (зберігача) її майна, - яке вона набула (зберегла) поза межами правової підстави у випадку, якщо така підстава для переходу майна (його збереження) відпала згодом, або взагалі без неї, якщо цей перехід (збереження) не ґрунтувався на правовій підставі від початку правовідношення, - та у переданні відповідного майна тій особі-потерпілому, яка має належний правовий титул на нього.

Такі зобов`язання з безпідставного набуття, збереження майна виникають за наявності трьох умов: а) набуття або збереження майна, б) таке набуття або збереження мало місце за рахунок іншої особи, в) відсутність правової підстави для набуття або збереження майна (відсутність положень закону, адміністративного акта, правочинну або інших підстав, передбачених статтею 11 ЦК України).

Отже, до предмета доказування при вирішенні спору про стягнення (повернення) безпідставно набутого чи збереженого майна, серед іншого та у першу чергу, входить доведення факту такого набуття чи збереження відповідно.

Статтею 129 Конституції України встановлено, що основними засадами судочинства є змагальність сторін та свобода в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.

Аналогічні положення закріплені також і нормами ГПК України, зокрема, ст. 2 останнього, відповідно до якої основними засадами (принципами) господарського судочинства є, серед іншого, рівність усіх учасників судового процесу перед законом і судом; змагальність сторін.

Принцип рівності перед законом і судом в процесуальному аспекті означає рівність суб`єктивних процесуальних прав усіх учасників судового процесу незалежно від їх особистих якостей (правового статусу, майнового стану), визначення процесуального становища учасників судочинства тільки процесуальним законодавством і ніяким іншим, визначення процесуального порядку розгляду справ певною процесуальною формою. В матеріальному аспекті принцип рівності повинен розумітися таким чином, що до всіх учасників процесу матеріальний закон має застосовуватися однаково (право є застосуванням рівного масштабу до різних осіб).

Принцип змагальності сторін полягає в тому, що сторони у процесі зобов`язані в процесуальній формі довести свою правоту, за допомогою поданих ними доказів переконати суд в обґрунтованості своїх вимог чи заперечень.

За приписами ст. 13 названого Кодексу судочинство у господарських судах здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених цим Кодексом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом.

Зазначеним положенням кореспондуються норми частини першої статті 74 ГПК України, згідно якої кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Згідно з пунктами 2, 4 частини другої статті 42 ГПК України учасники справи зобов`язані сприяти своєчасному, всебічному, повному та об`єктивному встановленню всіх обставин справи; подавати усі наявні у них докази в порядку та строки, встановлені законом або судом, не приховувати докази.

Так, стверджуючи про набуття відповідачем спірних грошових коштів, позивач зазначає, що означений факт є преюдиційним та не підлягає доказуванню під час вирішення цього спору, оскільки встановлений судовим рішенням у справі №910/9928/19 (між тими самими сторонами), згідно з яким Департаментом на кореспондентський рахунок Банку було перераховано авансовий платіж у розмірі 19 891 760, 73 євро для подальшого перерахування на рахунок Товариства № НОМЕР_2 , відкритий у АТ "Промінвестбанк".

Статтею 75 ГПК України визначені підстави звільнення від доказування.

У силу частини 4 наведено норми обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, крім встановлених рішенням третейського суду, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини.

Правило про преюдицію спрямовано не лише на заборону перегляду фактів і правовідносин, які встановлені в судовому акті, що вступив у законну силу. Вони також сприяють додержанню процесуальної економії у новому процесі. У випадку преюдиціального установлення певних обставин особам, які беруть участь у справі (за умови, що вони брали участь у справі при винесенні преюдиціального рішення), не доводиться витрачати час на збирання, витребування і подання доказів, а суду - на їх дослідження та оцінку. Усі ці дії вже здійснювалися у попередньому процесі і їхнє повторення було б не лише недоцільним, але й неприпустимим з точки зору процесуальної економії (аналогічна правова позиція викладена у зазначеній скаржником постанові Верховного Суду від 18.02.2020 року у справі №927/923/18).

Водночас у постанові Верховного Суду від 17.11.2022 у справі №910/11870/20 міститься правовий висновок про те, що звільнення від доказування, навіть у разі наявності преюдиційних обставин, встановлених у рішенні суду, не може мати абсолютного характеру і не може сприйматися судами як неможливість спростування під час судового розгляду обставин, які зазначені в іншому судовому рішенні. Господарські суди не повинні сприймати як обов`язкові висновки щодо фактичних обставин справи, наведені у чинних судових рішеннях у інших господарських справах. Для спростування преюдиційних обставин, передбачених статтею 75 ГПК України, учасник господарського процесу, який ці обставини заперечує, повинен подати суду належні та допустимі докази. Ці докази повинні бути оцінені судом, що розглядає справу, у загальному порядку за правилами, встановленими ГПК України. Якщо суд дійде висновку про те, що обставини у справі, що розглядається, є інакшими, ніж установлені під час розгляду іншої господарської справи, то справу належить вирішити відповідно до тих обставин, які встановлені безпосередньо судом, який розглядає справу. Отже, господарський суд під час розгляду конкретної справи на підставі встановлених ним обставин (у тому числі, з урахуванням преюдиційних обставин) повинен самостійно оцінювати обставини (факти), які є предметом судового розгляду та ухвалити рішення з відповідним застосуванням необхідних матеріально-правових норм.

Таким чином, обставини перерахування позивачем спірних коштів саме на кореспондентський рахунок відповідача дійсно є преюдиційними, як про те стверджує позивач. Тому відповідач, у разі заперечення ним таких обставин, повинен подати до суду належні та допустимі докази, які б спростували факт перерахування спірних коштів на кореспондентський рахунок відповідача чи підтверджували факт подальшого їх перерахування останнім на рахунок Товариства.

Так, на підтвердження факту подальшого перерахування та зарахування спірних грошових коштів, отриманих від Департаменту, зі свого кореспондентського рахунку на поточний рахунок їх одержувача - ТОВ «ШБ «Альтком», Банком до матеріалів справи були надані SWIFT-повідомлення, меморіальні ордери та виписки по рахунках (т. VII, а.с. 132 - 137).

Статтею 73 ГПК України визначено, що доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків.

Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи (ч. 3 ст. 74 ГПК України).

Належними є докази, на підставі яких можна встановити обставини, які входять в предмет доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування. Предметом доказування є обставини, які підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. (ст. 76 ГПК України).

У силу ч. 1 ст. 77 ГПК України обставини, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

Згідно зі ст. 78 названого Кодексу достовірними є докази, створені (отримані) за відсутності впливу, спрямованого на формування хибного уявлення про обставини справи, які мають значення для справи.

Частиною 1 ст. 41 Закону Украни «Про Національний банк України» закріплено, що Національний банк встановлює для банків обов`язкові правила ведення бухгалтерського обліку і складання фінансової звітності, що відповідають вимогам законів України та міжнародним стандартам фінансової звітності.

У силу ст. 68 Закону України «Про банки і банківську діяльність» банки зобов`язані вести бухгалтерський облік та складати фінансову звітність відповідно до Закону України "Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні" та міжнародних стандартів фінансової звітності. Бухгалтерський облік має забезпечувати своєчасне та повне відображення всіх банківських операцій та надання користувачам достовірної інформації про стан активів і зобов`язань, результати фінансової діяльності та їх зміни.

Згідно з п. 2.1.1 Положення про організацію бухгалтерського обліку та звітності в банках України, затвердженого Постановою Правління НБУ №566 від 30.12.1998, чинного на момент виникнення спірних правовідносин, підставою для бухгалтерського обліку операцій є первинні документи, які фіксують факти здійснення цих операцій. У разі складання їх у вигляді електронних записів при потребі повинно бути забезпечене отримання інформації на паперовому носії.

Згідно з п. 5.1 Положення про організацію операційної діяльності в банках України, затвердженого постановою Правління Національного банку України від 18.06.2003 № 254, чинного на момент виникнення спірних правовідносин, інформація, що міститься в первинних документах, систематизується в регістрах синтетичного та аналітичного обліку. Регістри синтетичного та аналітичного обліку ведуться в паперових носіях або в електронній формі. Запис у регістрах аналітичного обліку здійснюється лише на підставі відповідного санкціонованого первинного документа (паперового або електронного).

Особові рахунки є регістрами аналітичного обліку, що вміщують записи про операції, здійснені протягом операційного дня (п. 5.4 названого Положення).

Виписки з особових рахунків клієнтів є підтвердженням виконаних за день операцій і призначаються для видачі або відсилання клієнту (п. 5.6 названого Положення).

Аналогічного змісту норми закріплені у пунктах 42, 57, 60, 62 Положення про організацію бухгалтерського обліку, бухгалтерського контролю під час здійснення операційної діяльності в банках України, затвердженого постановою Правління Національного банку України від 04.07.2018 № 75 (у редакції, чинній на час розгляду даної справи судом).

Аналіз зазначених норм дає підстави для висновку, що банківські виписки з рахунків є належними та допустимими доказами на підтвердження руху коштів по відповідному банківському рахунку, вміщують записи про операції, здійснені протягом операційного дня, та є підтвердженням виконаних за день операцій.

Подібні за змістом висновки наводилися і Верховним Судом, зокрема, у постановах від 20.07.2023 у справі № 910/15194/20 (910/21154/21), від 23.09.2019 у справі № 910/10254/18, від 19.02.2020 у справі № 910/16143/18, від 25.05.2021 у справі № 554/4300/16-ц.

Так, з наданих Банком виписок по рахунках вбачається, що сума кожного з траншів: 24.12.2013 - 1035052,26 євро; 27.12.2013 - 7590383,21 євро; 27.12.2013 - 7090851,41 євро; 31.12.2013 - 980074,17 євро; 31.12.2013 - 158984,03 євро; 08.01.2014 - 1552578,38 євро; 09.01.2014 - 1483837,27 євро, спочатку зарахована у валюті переказу на розподільчий рахунок ТОВ «ШБ «Альтком» № 3269 з призначенням платежу «CONTRACT EWHG/CW/ICB-01», у подальшому розподілялась у співвідношенні 50/50 валюта/гривня. Так, 50% суми кожного з траншів одразу зараховувалися на рахунок ТОВ «ШБ «Альтком» № НОМЕР_2 (валюта 978 - євро) з призначенням платежу «CONTRACT EWHG/CW/ICB-01». Інші 50% суми кожного з траншів, що надходили на рахунок ТОВ «ШБ «Альтком», підлягали обов`язковому продажу Банком на міжбанківському валютному ринку України на виконання Постанови Правління НБУ № 457 від 15.11.2013 «Про встановлення розміру обов`язкового продажу надходжень в іноземній валюті», після чого гривневий еквівалент зараховувався на поточний рахунок Товариства № НОМЕР_3 (валюта 980 - гривня) з призначенням платежу «зарахування коштів від обов`язкового продажу євро по визначеному курсу».

Оцінивши надані відповідачем докази за правилами ст. 86 ГПК України, суд дійшов висновку, що долучені Банком до матеріалів справи виписки по рахунках третьої особи-1, а також SWIFT-повідомлення й меморіальні ордери у їх сукупності підтверджують факт подальшого перерахування відповідачем отриманих від Департаменту коштів авансу зі свого кореспондентського рахунку на відповідні поточні рахунки Товариства, відкриті в Банку, спростовуючи тим самим доводи позивача стосовно безпідставного продовження зберігання (утримування) Банком цих спірних коштів.

Як вбачається з пояснень Банку по суті спору, на підтвердження факту подальшого перерахування спірних грошових коштів авансу Товариству відповідач також додатково посилається на обставини, встановлені рішенням від 01.05.2022 у справі № 24638/МНМ/НВН Міжнародного комерційного арбітражного суду у м. Париж, яким зобов`язано Товариство сплатити Департаменту 18 388 910,51 євро в рахунок непогашеного залишку авансового платежу.

Разом з тим, суд зауважує про відсутність у матеріалах справи доказів проходження означеним рішення процедури визнання та надання дозволу на виконання в Україні, що виключає можливість стверджувати про поширення законної сили такого рішення на територію України, тоді як встановлені у ньому обставини не є преюдиційними, а підлягають доказуванню в загальному порядку при розгляді справи господарським судом.

Стосовно обставин припинення у жовтні 2017 року Контракту, укладеного між Департаментом та Товариством, на яких наполягає позивач та нез`ясування яких стало однією з підстав направлення Верховним Судом даної справи на новий розгляд, суд зазначає таке.

Так, долученим Департаментом до матеріалів справи повідомленням замовника від 18.07.2017 про припинення Контракту на підставі п. 15.2 останнього, отриманим підрядником 25.07.2017, а також засвідченим інвойсом щодо розірвання/завершення Контракту інженером відповідно до пунктів 3.5, 15.2, 15.3 та 15.4 Загальних Умов Контракту від 30.10.2017 підтверджується факт розірвання Контракту на будівництво дороги замовником, зокрема, з підстави невиконання підрядником обумовлених робіт у строк та порядок, погоджені сторонами, ще у 2017 році, як про те й стверджує позивач.

Разом з тим, надаючи правову оцінку встановленій обставині, суд зазначає, що остання не має жодного значення для правильного вирішення даного спору по суті, позаяк Банк стороною означеного вище Контракту не є, у зв`язку з чим факт його припинення жодним чином не спроможний обґрунтовувати безпідставності утримання/зберігання спірних коштів авансу саме Банком.

У контексті послідовних доводів Фонду гарантування вкладів фізичних осіб та Банку про неефективність підтримуваного позивачем способу захисту уже при новому розгляді даної справи суд звертає увагу на таке.

На підставі рішення Правління Національного Банку України від 25.02.2022 №90-рш/БТ «Про відкликання банківської ліцензії та ліквідацію Публічного акціонерного товариства «Акціонерний комерційний промислово-інвестиційний банк» та рішення виконавчої дирекції Фонду гарантування вкладів фізичних осіб від 25.02.2022 №130 «Про початок процедури ліквідації ПАТ «Акціонерний комерційний промислово-інвестиційний банк» та делегування повноважень ліквідатора банку» розпочато процедуру ліквідації ПАТ «Акціонерний комерційний промислово-інвестиційний банк».

Тобто відкликання банківської ліцензії та початок процедури ліквідації відповідача дійсно мали місце вже після звернення позивача з даним позовом до суду у квітні 2021 року та після ухвалення Господарським судом міста Києва рішення у даній справі від 15.12.2021, на що цілком обґрунтовано послався суд апеляційної інстанції у прийнятій постанові, відхиляючи первісно наведені Фондом доводи щодо обрання позивачем неефективного способу захисту.

Разом з тим, постановою Верховного Суду від 17.05.2023 рішення Господарського суду міста Києва від 15.12.2021 та постанова Північного апеляційного господарського суду від 03.11.2022 у даній справі були скасовані, а справу № 910/5680/21 направлено на новий розгляд до суду першої інстанції.

Наведена обставина має своїм процесуальним наслідком триваючу невирішеність даного спору по суті та продовження розгляду справи для прийняття рішення за заявленою матеріально-правовою вимогою позивача.

Водночас у постанові Великої Палати Верховного Суду від 30.05.2018 у справі №757/2216/15 викладений правовий висновок про те, що після початку процедури ліквідації банку та введення тимчасової адміністрації стягнення коштів за зобов`язаннями цього банку можливе лише у спосіб, передбачений Законом України "Про систему гарантування вкладів фізичних осіб". При цьому банк, який перебуває на стадії ліквідації, діє через Фонд гарантування вкладів фізичних осіб або уповноважену особу Фонду та не може поза процедурою, визначеною Законом, відповідати за своїми зобов`язаннями.

Вищезазначені обмеження стосуються всіх без виключення вимог кредиторів банку, що ліквідується, не залежно від моменту виникнення відповідного грошового зобов`язання останнього.

Статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод визнається право на доступ до правосуддя, а статтею 13 названої Конвенції передбачено, що кожен, чиї права та свободи, визнані в цій Конвенції, було порушено, має право на ефективний спосіб юридичного захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження. При цьому під ефективним способом слід розуміти такий, що призводить до потрібних результатів, наслідків, дає найбільший ефект.

Отже, основним критерієм можливості застосування того чи іншого способу захисту у розумінні норм Конвенції є визначення його ефективності (забезпечення реального захисту прав та інтересів).

Верховним Судом уже неодноразово зазначалося про те, що у кінцевому результаті ефективний спосіб захисту прав повинен забезпечити поновлення порушеного права, а у разі неможливості такого поновлення - гарантувати особі можливість отримання нею відповідного відшкодування, тобто такий захист повинен бути повним, та забезпечувати таким чином мету здійснення правосуддя та принцип процесуальної економії (забезпечити відсутність необхідності звернення до суду для вжиття додаткових засобів захисту).

Таким чином, навіть якщо припустити, що у результаті нового розгляду даної справи Господарським судом міста Києва, як судом першої інстанції, буде винесене рішення по суті спору про задоволення вимог Департаменту, то станом на дату його ухвалення банківська ліцензія відповідача вже є відкликаною НБУ, а процедура ліквідації АТ «Промінвестбанк», як юридичної особи, - розпочатою. Означена обставина беззаперечно унеможливить фактичне подальше стягнення позивачем коштів з Банку у будь-який інший спосіб, аніж це передбачено Законом про гарантування вкладів фізичних осіб, оскільки задоволення вимог окремого кредитора-юридичної особи, заявлених поза межами ліквідаційної процедури банку, у тому числі на підставі судового рішення, не допускається, адже в такому випадку активи з банку виводяться, а заборгованість третіх осіб перед банком збільшується, що порушує принцип пріоритетності зобов`язань неплатоспроможного банку за вкладами фізичних осіб, гарантованими Фондом гарантування вкладів фізичних осіб.

Відповідна правова позиція наведена у постанові Великої Палати Верховного Суду від 13.03.2018 у справі № 910/23398/16, постановах Верховного Суду від 02.03.2018 у справі № 910/8297/17, від 20.03.2018 у справі № 910/3226/17, від 29.08.2018 у справі 910/3361/17, від 14.02.2019 у справі № 922/1019/18.

Зважаючи на викладене, суд вважає цілком обґрунтованими твердження Фонду та Банку про те, що підтримуваний позивачем спосіб захисту наразі вже втратив свою ефективність, тобто фактичну спроможність призвести до реального настання бажаних позивачем наслідків і результатів, що є окремою самостійною підставою для відмови у позові.

Підсумовуючи усе вищенаведене, зважаючи на зміст позовних вимог, обставини, встановлені під час розгляду даної справи, суд вважає, що правові підстави для задоволення позову Департаменту відсутні.

Згідно з усталеною практикою Європейського суду з прав людини, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча п. 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення від 09.12.1994 Європейського суду з прав людини у справі "Руїс Торіха проти Іспанії").

Зважаючи на викладене, усі інші доводи та міркування учасників справи за результатами їх розгляду судом визнаються такими, що не спростовують вищевказаних висновків про відмову у позові.

Згідно зі ст. 129 ГПК України витрати по сплаті судового збору покладаються на позивача.

Керуючись ст.ст. 74, 129, 236 - 238, 240 Господарського процесуального кодексу України, суд

ВИРІШИВ:

1. В задоволенні позовних вимог відмовити повністю.

2. Рішення набирає законної сили відповідно до статті 241 ГПК України і може бути оскаржено в порядку та строк, встановлені статтями 254, 256, 257 ГПК України.

Повний текст складено та підписано: 11.03.2024.

Суддя М.Є. Літвінова