ПІВНІЧНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"18" березня 2024 р. Справа№ 910/11384/20 (910/19360/21)

Північний апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючого: Пантелієнка В.О.

суддів: Остапенка О.М.

Сотнікова С.В.

секретар судового засідання Нечасний О.Л.

за участю представників:

від Миронівського ВДВС в Обухівському р-ні Київської обл. ЦМУ Міністерства юстиції (м.Київ) - не з`явився;

від ТОВ "Компанія "Ніко-Тайс" - Грищенко О.М. (за відеозв`язком);

від ТОВ "ТД "Насіння" - не з`явився;

від ТОВ "Компанія "Броксервіс" - не з`явився,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу Миронівського відділу державної виконавчої служби (далі - ВДВС) в Обухівському районі Київської області Центрального міжрегіонального управління (далі - ЦМУ) Міністерства юстиції (м.Київ)

на ухвалу господарського суду м.Києва від 23.11.2023р.

(повний текст складено 23.11.2023р.)

за скаргою Товариства з обмеженою відповідальністю (далі - ТОВ) "Компанія "Ніко-Тайс" на бездіяльність державного виконавця Миронівського ВДВС в Обухівському районі Київської області ЦМУ Міністерства юстиції (м.Київ)

у справі №910/11384/20(910/19360/21) (суддя Пасько М.В.)

за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю (далі - ТОВ) "Торговий дім "Насіння"

до Товариства з обмеженою відповідальністю (далі - ТОВ) "Компанія "Броксервіс"

про стягнення 2 749 304, 95 грн.

в межах справи №910/11384/20

ВСТАНОВИВ:

Ухвалою господарського суду м.Києва від 23.11.2023р. у справі №910/11384/20(910/19360/21) задоволено скаргу ТОВ "Компанія "Ніко-Тайс"; визнано неправомірною бездіяльність державного виконавця Миронівського ВДВС в Обухівському районі Київської області ЦМУ Міністерства юстиції (м.Київ) у виконавчому провадженні №69617407 щодо примусового виконання наказу господарського суду м.Києва від 02.06.2022р. по справі №910/11384/20(910/19360/21), котра виразилась у порушенні умов та порядку вчинення заміни сторони (стягувача) у виконавчому провадженні №69617407 щодо примусового виконання наказу господарського суду м.Києва від 02.06.2022р. по справі №910/11384/20(910/19360/21), виданого на виконання рішення господарського суду м.Києва від 20.01.2022р. по справі №910/11384/20(910/19360/21), котре набрало законної сили, із врахуванням ч.5 ст.15 Закону України "Про виконавче провадження"; зобов`язано державного виконавця Миронівського ВДВС в Обухівському районі Київської області ЦМУ Міністерства юстиції (м.Київ) усунути допущене порушення (поновити порушене право заявника) шляхом направлення на адресу ТОВ "Компанія "Ніко-Тайс" постанови (або іншого виконавчо-процесуального документу) Миронівського ВДВС в Обухівському районі Київської області ЦМУ Міністерства юстиції (м.Київ), винесену за результатами розгляду клопотання вих. №20-1/10 від 20.10.2023р. ТОВ "Компанія "Ніко-Тайс" про заміну сторони (стягувача) у виконавчому провадженні №69617407 щодо примусового виконання наказу господарського суду м.Києва від 02.06.2022р. року по справі №910/11384/20(910/19360/21), та додатково обґрунтованими документами (доказами) із врахуванням норм та положень Закону України "Про виконавче провадження".

Не погоджуючись із вищезазначеною ухвалою, Миронівський ВДВС в Обухівському районі Київської області ЦМУ Міністерства юстиції (м.Київ) звернувся до Північного апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою, в якій просить скасувати ухвалу господарського суду м.Києва від 23.11.2023р. у справі №910/11384/20(910/19360/21) та відмовити у задоволенні скарги ТОВ "Компанія "Ніко-Тайс".

У відзиві на апеляційну скаргу ТОВ "Компанія "Ніко-Тайс" просить відмовити Миронівському ВДВС в Обухівському районі Київської області ЦМУ Міністерства юстиції (м.Київ) у задоволенні апеляційної скарги, а ухвалу господарського суду м.Києва від 23.11.2023р. у справі №910/11384/20(910/19360/21) залишити без змін.

Ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 26.02.2024р. відкрито апеляційне провадження за апеляційною скаргою Миронівського ВДВС в Обухівському районі Київської області ЦМУ Міністерства юстиції (м.Київ) на ухвалу господарського суду м.Києва від 23.11.2023р. у справі №910/11384/20(910/19360/21) та призначено її до розгляду на 18.03.2024р.

Миронівським ВДВС в Обухівському районі Київської області ЦМУ Міністерства юстиції (м.Київ) разом з апеляційною скаргою до апеляційного суду були подані докази, які були відсутні у матеріалах справи №910/11384/20(910/19360/21) при розгляді скарги ТОВ "Компанія "Ніко-Тайс" в місцевому суді.

Колегія суддів залишає без розгляду документи та докази надані апелянтом до Північного апеляційного господарського суду разом із апеляційною скаргою, оскільки названі докази подані без клопотання про поновлення процесуальних строків на їх подання, без клопотання про долучення доказів та не наведено апеляційному суду обґрунтування неможливості їх подання господарському суду м.Києва. Згідно ст. 43 ГПК України, учасники судового процесу та їх представники повинні добросовісно користуватися процесуальними правами; зловживання процесуальними правами не допускається.

Розглянувши доводи апеляційної скарги, перевіривши матеріали справи, заслухавши пояснення представника ТОВ "Компанія "Ніко-Тайс", дослідивши докази, проаналізувавши на підставі встановлених фактичних обставин справи правильність застосування судом першої інстанції норм законодавства, Північний апеляційний господарський суд вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Рішенням господарського суду м.Києва від 20.01.2022р. по справі №910/11384/20(910/19360/21) було задоволено позов ТОВ "Торговий дім "Насіння" до ТОВ "Компанія "Броксервіс" про стягнення 2 749 304, 95 грн. в межах справи №910/11384/20.

02.06.2022р. місцевим судом на виконання рішення від 20.01.2022р. по справі №910/11384/20(910/19360/21) було видано наказ.

Ухвалою господарського суду м.Києва від 17.10.2023р. було замінено стягувача - ТОВ "Торговий дім "Насіння" (ідентифікаційний код 30674952) за наказом господарського суду м.Києва від 02.06.2022р. у справі №910/11384/20(910/19360/21) на його правонаступника - ТОВ "Компанія "Ніко-Тайс" (ідентифікаційний код 38039872).

06.11.2023р. до суду першої інстанції ТОВ "Компанія "Ніко-Тайс" була подана скарга (вих. №05-3/11 від 05.11.2023р.) на бездіяльність державного виконавця Миронівського ВДВС в Обухівському районі Київської області ЦМУ Міністерства юстиції (Київ).

Як вбачається з поданої скарги, ТОВ "Компанія "Ніко-Тайс" звернулося до Миронівського ВДВС в Обухівському районі Київської області ЦМУ Міністерства юстиції (Київ) із заявою про заміну стягувача у виконавчому провадженні №69617407 на підставі ухвали господарського суду м.Києва від 17.10.2023р.

Ухвалою господарського суду м.Києва від 09.11.2023р. було призначено розгляд скарги ТОВ "Компанія "Ніко-Тайс" на 23.11.2023р.

Апеляційний суд вважає, що Миронівський ВДВС в Обухівському районі Київської області ЦМУ Міністерства юстиції (м. Київ) має електронний кабінет та є зареєстрованим в кабінеті «Електронний Суд», тому був ознайомлений із ухвалою господарського суду м.Києва від 09.11.2023р. по справі №910/11384/20(910/19360/21) про призначення скарги ТОВ "Компанія "Ніко-Тайс" у судовому засіданні 23.11.2023р., оскільки ухвалу від 09.11.2023р. було доставлено апелянту за допомогою підсистеми ЄСІТС «Електронний суд». Також вбачається, що апелянт був обізнаний із скаргою ТОВ "Компанія "Ніко-Тайс" в даній системі, яка також була йому скерована на адресу апелянта засобами поштового зв`язку (а.с. 27, 28).

Направлення листа рекомендованою кореспонденцією на дійсну адресу Миронівського ВДВС в Обухівському районі Київської області ЦМУ Міністерства юстиції (м. Київ) є достатнім для того, щоб вважати повідомлення апелянта належним.

Згідно правової позиції Верховного Суду, викладеної у постанові від 20.07.2021р. по справі №916/1178/20, направлення листа рекомендованою кореспонденцією на дійсну адресу є достатнім для того, щоб вважати повідомлення належним, оскільки отримання зазначеного листа адресатом перебуває поза межами контролю відправника, а, у даному випадку, суду (постанова Великої Палати Верховного Суду від 25.04.2018р. по справі №800/547/17(П/9901/87/18), постанови Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 27.11.2019р. по справі №913/879/17, від 21.05.2020р. по справі №10/249-10/19, від 15.06.2020р. по справі №24/260-23/52-6, від 21.01.2021р. по справі №910/16249/19, від 19.05.2021р. по справі №910/16033/20, від 30.06.2022р. по справі №925/367/20(925/106/21)).

Виходячи з наведеного, безпідставними є твердження Миронівського ВДВС в Обухівському районі Київської області ЦМУ Міністерства юстиції (м. Київ) про необізнаність щодо руху справи та неможливість ознайомитися з матеріалами справи,

Усі судові рішення є відкритими та підлягають оприлюдненню в електронній формі не пізніше наступного дня після їх виготовлення і підписання (ч. 2 ст. 2 Закону України «Про доступ до судових рішень»).

Відповідно до ч. 1 ст. 3 Закону України «Про доступ до судових рішень», для доступу до судових рішень судів загальної юрисдикції Державна судова адміністрація України забезпечує ведення Єдиного державного реєстру судових рішень. Нормами статті 4 цього Закону передбачено, що судові рішення, внесені до Реєстру, є відкритими для безоплатного цілодобового доступу на офіційному вебпорталі судової влади України. Для реалізації права доступу до судових рішень, внесених до Реєстру, користувачу надаються можливості пошуку, перегляду, копіювання та роздрукування судових рішень або їхніх частин.

На зацікавлену сторону покладається обов`язок проявляти належну увагу в захисті своїх інтересів та вживати необхідних заходів, щоб ознайомитись з подіями процесу (рішення ЄСПЛ «Богонос проти Росії» від 05.02.2004р.).

Відповідна процесуальна поведінка Миронівського ВДВС в Обухівському районі Київської області ЦМУ Міністерства юстиції (м. Київ) щодо неможливості подання до суду обґрунтованих заперечень на скаргу є зловживанням процесуальними правами в порушення ч. 1 ст. 43 ГПК України.

Постановою Миронівського ВДВС в Обухівському районі Київської області ЦМУ Міністерства юстиції (м. Київ) від 11.08.2022р. було відкрито виконавче провадження №69617407 щодо примусового виконання наказу господарського суду м.Києва від 02.06.2022р. по справі №910/11384/20(910/19360/21), виданого на виконання рішення місцевого суду від 20.01.2022р. по справі №910/11384/20(910/19360/21) про стягнення з ТОВ "Компанія "Броксервіс" на користь ТОВ "ТД "Насіння" суми коштів у загальному розмірі 2 790 544,52 грн., яке набрало законної сили.

Як було зазначено вище, ухвалою господарського суду м.Києва від 17.10.2023р. замінено стягувача - ТОВ "Торговий дім "Насіння" (ідентифікаційний код 30674952) за наказом господарського суду м.Києва від 02.06.2022р. у справі №910/11384/20(910/19360/21) на його правонаступника - ТОВ "Компанія "Ніко-Тайс" (ідентифікаційний код 38039872) під час примусового виконання рішення господарського суду м.Києва від 20.01.2022р. та наказу місцевого суду від 02.06.2022р. по справі №910/11384/20(910/19360/21).

Відповідно до ст. 326 ГПК України, судові рішення, що набрали законної сили, є обов`язковими на всій території України, а у випадках, встановлених міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, - і за її межами. Невиконання судового рішення є підставою для відповідальності, встановленої законом.

Стаття 235 ГПК України передбачає, що ухвала набирає законної сили негайно після її оголошення, якщо інше не передбачено цим Кодексом чи Законом України «Про відновлення платоспроможності боржника або визнання його банкрутом». Ухвали, постановлені судом поза межами судового засідання або в судовому засіданні у разі неявки всіх учасників справи, розгляду справи без повідомлення (виклику) учасників справи, набирають законної сили з моменту їх підписання суддею (суддями).

20.10.2023р. ТОВ "Компанія "Ніко-Тайс" звернулося до Миронівського ВДВС в Обухівському районі Київської області ЦМУ Міністерства юстиції (м. Київ) із клопотанням (вих. №20-1/10) про заміну сторони (стягувана) у виконавчому провадженні №69617407 щодо примусового виконання наказу господарського суду м.Києва від 02.06.2022р. по справі №910/11384/20(910/19360/21), виданого на виконання рішення господарського суду м.Києва від 20.01.2022р. по справі №910/11384/20(910/19360/21), котре набрало законної сили (а.с. 17-21).

Дане клопотання ТОВ "Компанія "Ніко-Тайс" (вих. №20-1/10 від 20.10.2023р.) було отримано Миронівським ВДВС в Обухівському районі Київської області ЦМУ Міністерства юстиції (м. Київ) 25.10.2023р. (на звороті а.с.19).

Як вбачається з матеріалів справи, станом на день звернення до місцевого суду із скаргою (05.11.2023р.), Миронівський ВДВС в Обухівському районі Київської області ЦМУ Міністерства юстиції (м. Київ) виконавчих дій, передбачених Законом України «Про виконавче провадження», щодо заміни сторони (стягувана) у виконавчому провадженні №69617407 не здійснив.

Жодної інформації щодо результатів розгляду відповідного клопотання (вих. №20-1/10 від 20.10.2023р.) станом на 05.11.2023р. в матеріалах справи немає.

Згідно вищевикладеного, станом на день розгляду скарги ТОВ "Компанія "Ніко-Тайс" у місцевого суду були відсутні відомості щодо заміни стягувача у виконавчому провадженні №69617407. Такі докази в матеріалах справи відсутні.

Статтею 19 Конституції України передбачено, що правовий порядок в Україні ґрунтується на засадах, відповідно до яких ніхто не може бути примушений робити те, що не передбачено законодавством. Органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Згідно приписів статті 18 Закону України "Про виконавче провадження", державний виконавець здійснює необхідні заходи щодо своєчасного і повного виконання рішення, зазначеного в документі на примусове виконання рішення, у спосіб і порядок, визначені виконавчим документом. Державний виконавець зобов`язаний використовувати надані йому права у точній відповідності із законом і не допускати у своїй діяльності порушення прав та законних інтересів громадян і юридичних осіб.

Частиною 5 статті 15 Закону України «Про виконавче провадження» визначено, що у разі вибуття однієї із сторін виконавець за заявою сторони, а також заінтересована особа, мають право звернутися до суду із заявою про заміну сторони її правонаступником. Для правонаступника усі дії, вчинені до його вступу у виконавче провадження, є обов`язковими тією мірою, якою вони були б обов`язковими для сторони, яку правонаступник замінив.

Пункт 2.13 Інструкції з організації примусового виконання рішень, затвердженої наказом Міністерства юстиції України 02.04.2012 року №512/5 передбачає, що у разі вибуття однієї із сторін виконавчого провадження (у разі смерті фізичної особи, припинення юридичної особи, а також в інших випадках заміни сторони у виконавчому провадженні), якщо правовідносини допускають правонаступництво, державний виконавець з власної ініціативи або за заявою сторони, а також сама заінтересована сторона мають право звернутися до суду із заявою про заміну сторони виконавчого провадження її правонаступником. На підставі постановленої судом ухвали державний виконавець своєю постановою, яка затверджується начальником відділу, якому безпосередньо підпорядкований державний виконавець, замінює сторону виконавчого провадження. Ухвала суду та постанова державного виконавця долучаються до виконавчого документа при його направленні за належністю або поверненні його стягувану чи до суду.

Правонаступництво можливе на всіх стадіях виконавчого провадження - з моменту відкриття виконавчого провадження до його закінчення. Після заміни вибулої сторони виконавчого провадження її правонаступником, державний виконавець продовжує виконання виконавчого провадження в порядку, встановленому Законом (пункт 2.14 Інструкції).

Проте, як вбачається з матеріалів справи, станом на день ухвалення оскаржуваного рішення на адресу ТОВ "Компанія "Ніко-Тайс" від Миронівського ВДВС в Обухівському районі Київської області ЦМУ Міністерства юстиції (м. Київ) ані постанови про заміну сторони (стягувача) у виконавчому провадженні №69617407 щодо примусового виконання наказу місцевого суду від 02.06.2022р. по справі №910/11384/20(910/19360/21), ані будь-яка інша інформація, не надходили.

За статтею 1 Закону України "Про виконавче провадження", виконавче провадження, як завершальна стадія судового провадження, та примусове виконання рішень інших органів (посадових осіб) - це сукупність дій органів і посадових осіб, зазначених у цьому Законі, спрямованих на примусове виконання рішень судів та інших органів (посадових осіб), які здійснюються на підставах, у спосіб та в межах повноважень, визначених цим Законом, іншими нормативно-правовими актами, виданими відповідно до цього Закону.

Виконання судового рішення є невід`ємною складовою права кожного на судовий захист і охоплює, зокрема, законодавчо визначений комплекс дій, спрямованих на захист і відновлення порушених прав, свобод, законних інтересів фізичних та юридичних осіб, суспільства, держави (пункт 2 мотивувальної частини рішення Конституційного Суду України від 13.12.2012р. №18-рп/2012).

Завданням органів державної виконавчої служби є своєчасне, повне і неупереджене виконання рішень, примусове виконання яких передбачено законом (ст. 3 Закону України "Про органи та осіб, які здійснюють примусове виконання судових рішень і рішень інших органів").

За змістом пунктів 9-11 Інструкції з організації примусового виконання рішення, затвердженої наказом Міністерства юстиції України від 29.09.2016р. №2832/5, вимога виконавця є письмовим документом, який складається у випадках, передбачених Законом, та є обов`язковою для виконання органами, установами, організаціями, посадовими особами і фізичними особами щодо надання державному виконавцю документів або їх копій, необхідних для здійснення його повноважень, вчинення інших дій, необхідних для виконання рішення. Вимога підписується виконавцем та надсилається поштою чи іншими засобами зв`язку або вручається виконавцем особі, яка зобов`язана вчинити дії. Доручення виконавця є письмовим документом, який складається у випадках, передбачених Законом щодо проведення окремих виконавчих дій органами, установами, організаціями, посадовими особами і фізичними особами. Запит виконавця є письмовим документом, який є обов`язковим для виконання органами, установами, організаціями, посадовими особами і фізичними особами щодо надання виконавцю інформації, документів або їх копій, необхідних для здійснення його повноважень. Отримана інформація використовується органами державної виконавчої служби (приватним виконавцем) виключно із службовою метою.

Термін «негайно» у розумінні рішення Європейського суду з прав людини від 28.10.1988р. у справі «Броуган та інші проти Сполученого Королівства» є виправданим, якщо строк триває до 4-х днів.

Бездіяльність - це пасивна поведінка суб`єкта владних повноважень, тобто не вчинення дій, які особа повинна була і могла вчинити, в даному випадку на виконання Закону України "Про виконавче провадження".

Пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, inter alia (серед іншого), захищає виконання остаточних судових рішень, які у державах, що визнали верховенство права, не можуть залишатися невиконаними на шкоду одній зі сторін. Відповідно виконанню судового рішення не можна перешкоджати, відмовляти у виконанні або надмірно його затримувати. Держава зобов`язана організувати систему виконання судових рішень, яка буде ефективною як за законодавством, так і на практиці. Саме на державу покладається обов`язок вжиття у межах її компетенції усіх необхідних кроків для того, щоб виконати остаточне рішення суду та, діючи таким чином, забезпечити ефективне залучення усього її апарату. Не зробивши цього, вона не виконає вимоги, що містяться у пункті 1 статті 6 Конвенції. Насамкінець, Суд повторює, що сама природа виконавчого провадження вимагає оперативності (див. рішення Європейського суду з прав людини у справі Глоба проти України, no. 15729/07, від 05.07.2012р.).

Місцевим судом правильно зазначено, що законодавцем передбачений чіткий порядок здійснення дій у виконавчому провадженні. Враховуючи те, що державний виконавець наділений владними повноваженнями, то він повинен дотримуватись цих вимог законодавства з метою забезпечення максимального дотримання засад, передбачених ст. 2 Закону України "Про виконавче провадження". Зокрема, такими засадами є - верховенство права, законність, справедливість, неупередженість та об`єктивність, гласність та відкритість виконавчого провадження. Разом з тим, порушення зазначених засад має наслідком порушення безпосередньо прав сторін виконавчого провадження.

Відповідно до статті 13 Закону України "Про виконавче провадження" та пункту 6 Інструкції з організації примусового виконання рішення, затвердженої наказом Міністерства юстиції України від 29.09.2016р. №2832/5, під час здійснення виконавчого провадження виконавець приймає рішення шляхом винесення постанов, попереджень, внесення подань, складання актів та протоколів, надання доручень, розпоряджень, вимог, подання запитів, заяв, повідомлень або інших процесуальних документів у випадках, передбачених Законом та іншими нормативно-правовими актами.

Здійснення виконавцем комплексу дій, які визначені законом, будуть вважатися належними у разі вжиття останнім усіх необхідних (можливих) заходів у їх передбаченій нормативно-правовим актом певній послідовності для повного виконання виконавчого документу у встановлені законом строки, з дотриманням прав учасників виконавчого провадження - стягувача та боржника.

Основною функцією державної виконавчої служби є задоволення вимог виконавчого документа, забезпечення дотримання при цьому прав та законних інтересів громадян та юридичних осіб, сприяння їм у реалізації своїх процесуальних прав. Як протиправну бездіяльність суб`єкта владних повноважень треба розуміти зовнішню форму поведінки (діяння) цього органу/його посадової особи, яка полягає (проявляється) у неприйнятті рішення чи у нездійсненні юридично значимих й обов`язкових дій на користь заінтересованих осіб, які на підставі закону та/або іншого нормативно-правового регулювання віднесені до компетенції суб`єкта владних повноважень, були об`єктивно необхідними і реально можливими для реалізації, але фактично не були здійснені. Правова процедура (fair procedure - справедлива процедура) є складовою принципу законності та принципу верховенства права і передбачає правові вимоги до належного прийняття актів органами публічної влади. Правова процедура встановлює чітку послідовність дій із зазначенням способів та методів її здійснення, підстав, порядку, форми та строків такої діяльності (правова позиція Верховного Суду, викладена у постанові від 03.06.2020р. у справі №464/5990/16-а,

Під час виконавчого провадження кожна дія або рішення повинні бути виконані або прийняті в розумні строки. Під час виконавчого провадження кожна дія або рішення повинні бути виконані або прийняті в розумні строки. Розумними вважаються строки, що є об`єктивно необхідними для виконання дій та прийняття рішень.

Розумні строки не можуть перевищувати передбачені цим Законом строки виконання окремих дій або прийняття окремих рішень

Розумний строк в контексті виконавчого процесу - це строк, що є об`єктивно необхідним для виконання процесуальних дій, прийняття процесуальних з метою забезпечення своєчасного (без невиправданих зволікань) здійснення виконавчого провадження.

Враховуючи таке поняття, критеріями для визначення розумності строків під час здійснення виконавчих дій є: правова та фактична складність провадження, поведінка осіб, які беруть участь у провадженні (учасників виконавчого провадження), спосіб здійснення виконавцем своїх повноважень та ефективність вчинюваних виконавцем дій, спрямованих на виконання виконавчого документу.

Оцінюючи спосіб та ефективність здійснення виконавцем своїх повноважень, слід враховувати послідовність та своєчасність здійснення процесуальних дій; наявність періодів бездіяльності (неактивності); обґрунтованість відкладення виконавчого провадження, тощо.

Доцільність здійснюваних виконавцем дій також є важливим критерієм, оскільки виконавець може вчиняти процесуальні дії, які не є необхідними для виконання рішення і як результат, відбувається необґрунтоване затягування виконавчого провадження.

Судом першої інстанції правильно було враховано те, що виконавче провадження також має свої процесуальні правила, які закріпленні в законі, і недобросовісність державного виконавця може призвести до незадовільної організації виконавчого провадження й порушення прав однієї зі сторін у виконавчому провадженні: стягувача чи боржника. Поверхове вчинення виконавчих дій, ігнорування норм матеріального та процесуального права може призвести до істотного порушення строків здійснення виконавчих дій.

Отже, принцип розумності строків зазначений в тих нормативних актах, які регламентують діяльність органів, наділених повноваженнями правоаналізу. Це означає, що виконавець не може орієнтуватись на принципи права, а зобов`язаний чітко дотримуватись вимог закону. Тобто, державний виконавець не може діяти в межах аналогії закону чи права, а лише в межах визначених законом процедур.

Статтею 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (право на ефективний засіб юридичного захисту) передбачено, що кожен, чиї права та свободи, визнані в цій Конвенції, було порушено, має право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження. При цьому під ефективним засобом (способом) слід розуміти такий, що призводить до потрібних результатів, наслідків, дає найбільший ефект. Таким чином, ефективний спосіб захисту повинен забезпечити поновлення порушеного права, бути адекватним наявним обставинам.

Верховний суд України у постанові від 16.05.2015 року по справі №21-1465а15 зазначив, що у випадках задоволення позову/вимоги, рішення суду має бути таким, яке б гарантувало дотримання і захист прав, свобод, інтересів позивача від порушень з боку відповідача, забезпечувало його виконання та унеможливлювало необхідність наступних звернень до суду.

Частиною 4 ст.11 ГПК України внормовано, що суд застосовує при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини, як джерело права.

Відповідно до ст.17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини", суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику суду, як джерело права.

Одним із основоположних аспектів верховенства права є принцип юридичної визначеності (res judicata), який, inter alia (серед іншого), вимагає, щоб, коли суди остаточно вирішили питання, їхнє рішення не ставилось під сумнів. Цей принцип передбачає повагу до остаточності судових рішень та наполягає на тому, щоб жодна сторона не могла вимагати перегляду остаточного та обов`язкового судового рішення просто задля нового розгляду та постановлення нового рішення у справі. Відступи від цього принципу є виправданими лише тоді, коли вони обумовлюються обставинами суттєвого та неспростовного характеру. Така процедура сама по собі не суперечить принципові юридичної визначеності в тій мірі, в якій вона використовується для виправлення помилок правосуддя (рішення Європейського суду з прав людини у справі "Желтяков проти України" №4994/04 від 09.06.2011р.).

Відповідно до п.58 рішення Європейського суду з прав людини справа "Серявін та інші проти України" (заява №4909/04) від 10.02.2010р., у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення Європейського суду з прав людини у справі "Руїс Торіха проти Іспанії" (Ruiz Torija v. Spain) від 09.12.1994р., серія А, №303-А, п.29).

Відповідно до практики Європейського суду з прав людини, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча п.1 ст.6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення від 09.12.1994р. Європейського суду з прав людини у справі "Руїс Торіха проти Іспанії").

Відповідно до сталої практики Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) (серед багатьох інших, рішення ЄСПЛ у справах "Спорронґ і Льоннрот проти Швеції" від 23 вересня 1982 року, "Джеймс та інші проти Сполученого Королівства" від 21 лютого 1986 року, "Щокін проти України" від 14 жовтня 2010 року, "Сєрков проти України" від 7 липня 2011 року, "Колишній король Греції та інші проти Греції" від 23 листопада 2000 року, "Булвес" АД проти Болгарії" від 22 січня 2009 року, "Трегубенко проти України" від 2 листопада 2004 року, "East/West Alliance Limited" проти України" від 23 січня 2014 року) напрацьовано три критерії, які слід оцінювати на предмет сумісності заходу втручання в право особи на мирне володіння майном із гарантіями статті 1 Першого протоколу, а саме: чи є втручання законним; чи переслідує воно "суспільний", "публічний" інтерес; чи є такий захід (втручання в право на мирне володіння майном) пропорційним визначеним цілям. ЄСПЛ констатує порушення статті 1 Першого протоколу, якщо хоча б одного критерію не буде додержано.

Основною метою статті 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод є попередження свавільного захоплення власності, конфіскації, експропріації та інших порушень безперешкодного користування своїм майном. При цьому в своїх рішенням Європейський суд з прав людини постійно вказує на необхідність дотримання справедливої рівноваги між інтересами суспільства та необхідністю дотримання фундаментальних прав окремої людини (наприклад, рішення у справі "Спорронг і Льоннрот проти Швеції" від 23 вересня 1982 року, "Новоселецький проти України" від 11 березня 2003 року, "Федоренко проти України" від 1 червня 2006 року).

Отже, створена Конвенцією система захисту покладає саме на національні органи влади обов`язок визначальної оцінки щодо існування проблеми суспільного значення, яка виправдовує як заходи позбавлення права власності, так і необхідність запровадження заходів з усунення несправедливості.

У рішенні ЄСПЛ у справі "Войтенко проти України" від 29.06.2004р. (заява №18966/02) Високий суд нагадує практику, що неможливість для заявника домогтися виконання судового рішення, винесеного на його чи її користь, становить втручання у право на мирне володіння майном, що викладене у першому реченні пункту першого статті 1 Протоколу № 1 (див. серед інших джерел, "Бурдов проти Росії", заява №59498/00, § 40, ЄСПЛ 2002-III; "Ясіуньєне проти Латвії", заява №41510/98, § 45, 6 березня 2003 року) - п. 53.

ЄСПЛ також наголошував, що виконанню судового рішення не можна перешкоджати, відмовляти у виконанні або надмірно його затримувати.

У справі "Фуклев проти України", заява №71186/01 (рішення від 07.06.2005р.) ЄСПЛ вказав, що Держава зобов`язана організувати систему виконання судових рішень, яка буде ефективною як за законодавством, так і на практиці.

Також у рішенні Європейського суду від 18.05.2004р. по справі "Продан проти Молдови" суд наголосив, що право на справедливий судовий розгляд, гарантований Європейською конвенцією з прав людини, буде ілюзією, якщо правова система держав, які ратифікували Конвенцію, дозволятиме остаточному, обов`язковому судовому рішенню залишатися невиконаним, завдаючи шкоди одній зі сторін.

Верховний Суд у постанові від 16.04.2018р. у справі №12/57, зокрема зазначив, що «відповідно до Рішення Європейського суду з прав людини від 05.07.2012р. у справі "Глоба проти України", Суд повторює, що пункт 1 статті 6 Конвенції, inter alia, захищає виконання остаточних судових рішень, які у державах, що визнали верховенство права, не можуть залишатися невиконаними на шкоду одній зі сторін. Відповідно виконанню судового рішення не можна перешкоджати, відмовляти у виконанні або надмірно його затримувати (рішення від 19 березня 1997 року у справі "Горнсбі проти Греції", Reports 1997-II, п. 40; рішення у справі "Бурдов проти Росії", заява №59498/00, п. 34, ECHR 2002-III, рішення від 06.03.2003р. у справі "Ясюнієне проти Литви", заява №41510/98, п. 27). Держава зобов`язана організувати систему виконання судових рішень, яка буде ефективною як за законодавством, так і на практиці (рішення від 07.06.2005р. у справі "Фуклев проти України", заява №71186/01, п. 84). Також Суд зазначає, що саме на державу покладається обов`язок вжиття у межах її компетенції усіх необхідних кроків для того, щоб виконати остаточне рішення суду та, діючи таким чином, забезпечити ефективне залучення усього її апарату. Не зробивши цього, вона не виконає вимоги, що містяться у пункті 1 статті 6 Конвенції».

Таким чином, місцевий суд правильно вказав, що помилковим є твердження, що посадові особи органу примусового виконання мають право щодо вжиття або не вжиття заходів примусового виконання. Державні виконавці мають виключно обов`язок на здійснення та вжиття заходів примусового виконання наказу суду, котрий кореспондується із правом вибору здійснення необхідного заходу такого примусового виконання. Адже, в противному випадку, вибір одного заходу примусового виконання і повна відмова від іншого примусового виконання, не відповідала б та порушувала вказані вище рішення Європейського Суду, так і рішень Конституційного та Верховного судів.

Відповідно до положень Закону України "Про виконавче провадження", на державного виконавця покладено функції із забезпечення виконання обов`язкового рішення суду, на виконання якого останній має вжити усі передбачені Законом заходи в межах встановлених повноважень (правова позиція Верховного Суду у постанові від 13.02.2018р. у справі №923/182/13-г).

Відповідно до ст.74 ГПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Докази подаються сторонами та іншими учасниками судового процесу.

Місцевий суд законно і обґрунтовано задовольнив скаргу ТОВ "Компанія "Ніко-Тайс" на бездіяльність державного виконавця Миронівського ВДВС в Обухівському районі Київської області ЦМУ Міністерства юстиції (Київ).

За таких обставин, Північний апеляційний господарський суд не вбачає підстав для задоволення апеляційної скарги, зміни чи скасування ухвали суду першої інстанції.

Керуючись ст.ст. 255, 269, 275, 276, 282, 283 ГПК України, Північний апеляційний господарський суд, -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Миронівського ВДВС в Обухівському районі Київської області ЦМУ Міністерства юстиції (м.Київ) залишити без задоволення, а ухвалу господарського суду м.Києва від 23.11.2023р. по справі №910/11384/20(910/19360/21) - без змін.

Справу №910/11384/20(910/19360/21) повернути до господарського суду м.Києва.

Постанова апеляційного господарського суду набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена до Верховного Суду у порядку та строк, передбачений ст. 288 ГПК України.

Повний текст постанови складений та підписаний 19.03.2024р.

Головуючий суддя В.О. Пантелієнко

Судді О.М. Остапенко

С.В. Сотніков