РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

м. Київ

13.02.2024Справа № 910/16675/23

Господарський суд міста Києва у складі головуючого судді: Ломаки В.С.,

за участю секретаря судового засідання: Видиш А.В.,

розглянувши у порядку загального позовного провадження матеріали справи

за позовом 1. Товариства з обмеженою відповідальністю "Талан Системс"

2. ОСОБА_1

до 1. ОСОБА_2

2. ОСОБА_3

3. ОСОБА_4

треті особи, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору на стороні позивача-1 1. ОСОБА_5 ,

2. ОСОБА_6 ,

про визнання недійсним договору, визнання недійсним акту приймання-передачі, витребування частки у статутному капіталі,

За участі представників учасників справи:

від позивача-1: Єлєнін С.М. за ордером від 14.08.2023 року серії АА № 1338973;

від позивача-2: Єлєнін С.М. за ордером від 25.10.2023 року серії АА № 1367085;

від відповідача-1: не з`явився;

від відповідача-2: Горда Ю.І. за ордером від 16.11.2023 року серії АІ № 1496062;

від відповідача-3: Костишена В.Л. за ордером від 17.11.2023 року серії АА № 0035318;

від третьої особи-1: не з`явився;

від третьої особи-2: не з`явився.

ОБСТАВИНИ СПРАВИ:

Товариство з обмеженою відповідальністю "Талан Системс" (далі - позивач-1, Товариство) та ОСОБА_1 (далі - позивач-2) звернулись до господарського суду міста Києва з позовом до ОСОБА_2 (далі - відповідач-1), ОСОБА_3 (далі - відповідач-2) та ОСОБА_4 (далі - відповідач-3) про:

- визнання недійсним договору дарування частки у статутному капіталі Товариства () від 17.02.2022 № 1/22 (далі - Договір), укладеного між відповідачем-1, відповідачем-3 (як дарувальниками) та відповідачем-2 (як обдарованим);

- визнання недійсним акту приймання-передачі до Договору, складеного відповідачами 17.02.2022 року;

- витребування на користь позивача-1 з незаконного володіння відповідача-2 частки у розмірі 212 500,00 грн., що становить 42,5 % статутного капіталу Товариства.

Ухвалою від 31.10.2023 року господарський суд міста Києва відкрив провадження у справі № 910/16675/23, вирішив здійснювати її розгляд за правилами загального позовного провадження та призначив підготовче засідання на 29.11.2023 року. Крім того, цією ухвалою до участі у справі в якості третіх осіб, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору на стороні позивача-1, суд залучив ОСОБА_5 та ОСОБА_6 .

18.11.2023 року відповідачем-2 за допомогою системи "Електронний суд" було сформовано та подано заяву про участь у розгляді справи у режимі відеоконференції за допомогою сервісу "EasуCon". Ухвалою від 21.11.2023 року господарський суд міста Києва відмовив у задоволенні цієї заяви ОСОБА_3 .

20.11.2023 року через систему "Електронний суд" надійшов відзив ОСОБА_4 на позовну заяву, в якому останній заперечив проти задоволення вимог позивачів з огляду на те, що відчуживши частки статутного капіталу Товариства, відповідач-1 та відповідач-3 діяли відповідно до вимог Статуту позивача-1 та статей 20, 21 Закону України "Про товариства з обмеженою та додатковою відповідальністю". Крім того, у позовній заяві Товариство жодним чином не обґрунтувало, яким чином відповідачі порушили його права, адже право на частку у статутному капіталі товариства мають саме його учасники, а не сама юридична особа. У наведеному відзиві ОСОБА_4 також звернув увагу на те, що вимога про повернення майна, переданого на виконання недійсного правочину, за правилами реституції може бути пред`явлена лише стороні недійсного правочину.

20.11.2023 року через систему "Електронний суд" надійшов відзив ОСОБА_3 на позовну заяву, в якому останній зазначив, що він є добросовісним набувачем 42,5 % частки статутного капіталу Товариства внаслідок укладення Договору. Після підписання оспорюваного правочину відповідач-2, як новий учасник Товариства (відомості про це були та наразі відображені в ЄДРПОУ), звернувся до останнього з вимогами: про надання інформації про діяльність Товариства; про проведення аудиту в Товаристві; про проведення позачергових загальних зборів Товариства. Усі ці дії були спрямовані на отримання відповідачем-2 інформації, у тому числі про фінансовий стан позивача-1, рух коштів, баланси, стан заборгованостей, стан оплати часток статутного капіталу Товариства. Проте, в порушення корпоративних прав відповідача-2, Товариство відмовило у задоволенні означених вимог ОСОБА_3 , що призвело до необізнаності відповідача-2 про стан діяльності Товариства (у тому числі щодо часток та пропорцій їх оплати у статутному капіталі позивача-1).

Крім того, у наведеному відзиві ОСОБА_3 просив суд витребувати у Товариства копії фінансової звітності цієї юридичної особи станом на 16.11.2023 року та оборотно-сальдової відомості станом на 16.11.2023 року; баланс, що підтверджує формування статутного капіталу Товариства з розділами "Власний капітал", "Неоплачений капітал" станом на 16.11.2023 року; виписки з рухом коштів позивача-1 та призначенням платежів з моменту створення Товариства по 16.11.2023 року.

20.11.2023 року відповідачем-3 за допомогою системи "Електронний суд" було сформовано та подано заяву про участь його представника у розгляді справи № 910/16675/23 в режимі відеоконференції. Ухвалою від 28.11.2023 року господарський суд міста Києва частково задовольнив означену заяву ОСОБА_4 .

21.11.2023 року через відділ діловодства господарського суду міста Києва надійшов відзив ОСОБА_2 від 17.11.2023 року № 17-11-1/23 на позовну заяву, в якому останній заперечив проти задоволення вимог позивачів з огляду, зокрема, на відсутність у матеріалах справи належних доказів на підтвердження чи спростування факту здійснення відповідачем-1 оплати належної йому частки у статутному капіталі Товариства.

28.11.2023 року через систему "Електронний суд" надійшла відповідь позивача-1 на відзиви на позовну заяву, в якій останній вказав, що на час укладання спірного Договору та підписання Акту від 17.02.2022 року діяв Закон України "Про товариства з обмеженою та додатковою відповідальністю" (далі - Закон) та Статут Товариства (у новій редакції), затверджений рішенням загальних зборів учасників товариства, оформленим протоколом від 13.06.2019 року № 13/06/19 (далі - Статут). Відповідно до положень частин 1, 3 статті 21 Закону учасник товариства має право відчужити свою частку (частину частки) у статутному капіталі товариства оплатно або безоплатно іншим учасникам товариства або третім особам. Учасник товариства має право відчужити свою частку (частину частки) у статутному капіталі лише в тій частині, в якій вона є оплаченою. Зазначена норма Закону є імперативною та не має будь-яких винятків. Згідно з абзацом 2 підпункту 4.18 пункту 4.1 Статуту учасник має право відчужувати свою частку (частину частки) у статутному капіталі товариства лише в тій частині, в якій вона оплачена. Учасник Товариства зобов`язаний додержуватися Статуту та виконувати рішення Загальних зборів Учасників (підпункт 4.2.1 пункту 4.2 Статуту). Отже, відповідно до вимог частини 3 статті 21 Закону та підпункту 4.18 пункту 4.1, підпункту 4.2.1 пункту 4.2 Статуту, ОСОБА_2 та ОСОБА_4 мали право відчужувати (дарувати) належні їм частки ОСОБА_3 лише в тій частині, в якій вони є оплаченими.

У той же час, позивачами на підставі документів фінансової звітності Товариства як за період, який передував укладенню оспорюваного правочину, так і за період, коли цей договір було укладено і виконано, підтверджено не оплату відповідачем-1 та відповідачем-3 належних їм часток у статутному капіталі Товариства, які були відчужені (подаровані) відповідачу-2 відповідно до умов Договору.

28.11.2023 року через відділ діловодства господарського суду міста Києва надійшли пояснення ОСОБА_6 від 27.11.2023 року, в яких останній вказав про наявність, на його думку, правових підстав для задоволення вимог позивачів у даній справі.

28.11.2023 року через систему "Електронний суд" надійшло клопотання ОСОБА_3 про відкладення розгляду справи на іншу дату.

До початку призначеного підготовчого засідання 29.11.2023 року через відділ діловодства суду надійшли пояснення позивачів від 29.11.2023 року.

У підготовчому засіданні 29.11.2023 року суд без виходу до нарадчої кімнати постановив протокольну ухвалу, якою встановив відповідачам строк на подання заперечень на відповіді на відзиви позивачів на позовну заяву до 08.12.2023 року, а також відклав підготовче засідання на 12.12.2023 року. Крім того, суд відмовив у задоволенні викладеного у відзиві на позовну заяву клопотання ОСОБА_3 про витребування у Товариства доказів з огляду на недотримання заявником вимог статті 81 Господарського процесуального кодексу України.

30.11.2023 року через відділ діловодства господарського суду міста Києва надійшли пояснення ОСОБА_5 від 27.11.2023 року, в яких останній вказав про наявність, на його думку, правових підстав для задоволення вимог позивачів.

07.12.2023 року через систему "Електронний суд" надійшли клопотання ОСОБА_4 від 07.12.2023 року, в яких останній з метою доведення/спростування факту внесення частки до статутного капіталу Товариства його учасниками, просив суд витребувати у ДПІ у Шевченківському районі Головного управління ДПС у м. Києві інформацію по усім наявним рахункам Товариства з моменту реєстрації даної юридичної особи, з 21.03.2005 року по дату укладення спірного Договору - 17.02.2022 року; витребувати у позивача-1 копії фінансової звітності цього товариства станом на 16.11.2023 року та оборотно-сальдової відомості станом на 16.11.2023 року; балансу, що підтверджує формування статутного капіталу Товариства з розділами "Власний капітал", "Неоплачений капітал" станом на 16.11.2023 року; виписки з рухом коштів позивача-1 та призначенням платежів з моменту створення цієї юридичної особи по 16.11.2023 року; витребувати у Шевченківської районної в м. Києві державної адміністрації належним чином завірені копії матеріалів реєстраційної справи Товариства.

08.12.2023 року через систему "Електронний суд" надійшли заперечення ОСОБА_4 від 08.12.2023 року, в яких останній навів додаткові аргументи на спростування вимог позивачів.

11.12.2023 року через систему "Електронний суд" надійшли заперечення Товариства проти задоволення клопотань відповідача-3 від 07.12.2023 року про витребування доказів.

Крім того, 11.12.2023 року через систему "Електронний суд" надійшли письмові пояснення ОСОБА_3 , до яких останнім долучено копію квитанції до платіжної інструкції про перерахування на депозитний рахунок господарського суду міста Києва платежу за частку у статутному капіталі Товариства у розмірі 85 000,00 грн.

До початку призначеного підготовчого засідання 12.12.2023 року через систему "Електронний суд" надійшли письмові пояснення ОСОБА_3 , до яких останній долучив, зокрема, копії фінансових звітів Товариства з обмеженою відповідальністю "Ентертейнмент Солюшинз" (попередня назва позивача-1) за 2007-2010 та 2012 роки.

Крім того, до початку цього підготовчого засідання через відділ діловодства господарського суду міста Києва надійшли заперечення позивачів, в яких останні, зокрема, навели аргументи на спростування тверджень відповідача-3 про часткову оплату статутного капіталу Товариства на момент укладення спірного правочину.

У підготовчому засіданні 12.12.2023 року суд долучив подані учасниками справи документи до матеріалів справи. Крім того, суд без виходу до нарадчої кімнати продовжив строк проведення підготовчого провадження у справі № 910/16675/23 на 30 днів, а також постановив протокольну ухвалу про залишення без задоволення клопотань відповідача-3 про витребування доказів.

Разом із тим, ухвалою від 12.12.2023 року господарський суд міста Києва закрив підготовче провадження у справі № 910/16675/23 та призначив її до судового розгляду по суті на 24.01.2024 року.

16.01.2024 року через систему "Електронний суд" надійшли письмові пояснення ОСОБА_3 з додатками, в яких останній вказав, що статутний капітал Товариства у розмірі 500 000,00 грн. був сформований до моменту вступу позивача-2 та відповідача-2 до складу учасників цієї юридичної особи. Станом на 2012 рік розмір неоплаченого статутного капіталу позивача-1 становив 194 800,00 грн., а отже ОСОБА_3 не міг бути відповідальним за оплату частки в розмірі 212 500,00 грн.

18.01.2024 року через систему "Електронний суд" надійшли письмові пояснення ОСОБА_4 , в яких останній зазначив, що за змістом фінансових звітів за 2007-2012 роки частина статутного капіталу товариства () є оплаченою, тоді як означені фінансові звіти не містять детальної інформації, хто саме з учасників сплатив свою частку в статутному капіталі Товариства. Враховуючи наведене, відповідач-3 вказав про відсутність підстав стверджувати про те, що на момент укладення Договору в статутному капіталі Товариства частки дарувальників (відповідача-1 та відповідача-3) сплачено не було. До цих пояснень відповідач-3 долучив, зокрема, копії протоколів загальних зборів учасників та актів приймання-передачі часток в статутному капіталі товариства ().

23.01.2024 року через відділ діловодства господарського суду міста Києва надійшли заяви позивачів із запереченнями на письмові пояснення ОСОБА_3 (що надійшли через систему "Електронний суд" 16.01.2024 року) та ОСОБА_4 (що надійшли через систему "Електронний суд" 18.01.2024 року).

До початку призначеного судового засідання 24.01.2024 року до суду надійшли нотаріальні заяви третіх осіб, в яких останні вказали про наявність, на їх думку, правових підстав для задоволення вимог позивачів у даній справі, а також просили суд здійснювати розгляд справи без участі їх уповноважених представників.

Крім того, до початку цього судового засідання через систему "Електронний суд" надійшли письмові пояснення ОСОБА_3 , до яких останній долучив копію квитанції від 23.01.2024 року про перерахування на рахунок Товариства платежу за частку в статутному капіталі позивача-1 у розмірі 85 000,00 грн.

У судовому засіданні 24.01.2024 року оголошувалася перерва до 13.02.2024 року.

09.02.2024 року через систему "Електронний суд" надійшли заперечення ОСОБА_1 на письмові пояснення ОСОБА_3 від 23.01.2024 року.

У судовому засіданні 13.02.2024 року суд долучив подані учасниками справи документи до матеріалів справи (у тому числі копії фінансових звітів та квитанції від 23.01.2024 року), зважаючи на поважність причин неподання відповідачами наведених документів у встановлений строк.

У судовому засіданні 13.02.2024 року представник позивачів підтримав вимоги, викладені у позовній заяві, та наполягав на їх задоволенні.

Представники відповідача-2 та відповідача-3 у цьому судовому засіданні проти задоволення вимог позивачів заперечили з підстав, зазначених у відзивах на позовну заяву та запереченнях.

ОСОБА_2 та треті особи про дату, час і місце розгляду справи були повідомлені належним чином, проте явку своїх уповноважених представників у призначене судове засідання 13.02.2024 року не забезпечили.

У судовому засіданні 13.02.2024 року проголошену вступну та резолютивну частини рішення.

Розглянувши подані документи і матеріали, заслухавши пояснення представників позивачів, відповідача-2 та відповідача-3, всебічно і повно з`ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об`єктивно оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, господарський суд міста Києва

ВСТАНОВИВ:

З матеріалів справи вбачається та учасниками справи не заперечується, що до 17.02.2022 року учасниками Товариства () були: ОСОБА_1 (з часткою в статутному капіталі у розмірі 30 %, що становить 150 000,00 грн.), ОСОБА_6 (з часткою в статутному капіталі у розмірі 20 %, що становить 100 000,00 грн.), ОСОБА_5 (з часткою в статутному капіталі у розмірі 7,5 %, що становить 37 500,00 грн.), ОСОБА_2 (з часткою в статутному капіталі у розмірі 35 %, що становить 175 000,00 грн.) та ОСОБА_4 (з часткою в статутному капіталі у розмірі 7,5 %, що становить 37 500,00 грн.). Наведена інформація відображена у Статуті позивача-1 в редакції, затвердженій протоколом загальних зборів учасників Товариства від 13.06.2019 року № 13/06/19.

17.02.2022 року між ОСОБА_2 (дарувальник-1), ОСОБА_4 (дарувальник-2) та ОСОБА_3 (обдаровуваний) укладено Договір, за умовами якого дарувальники зобов`язалися передати безоплатно у власність (відступити) обдаровуваному належні дарувальникам частки (дарунок) у розмірі 42,5 %, що складає 212 500,00 грн. у статутному капіталі Товариства ().

Відповідно до пункту 1.2.4 Договору розмір статутного капіталу: 500 000,00 грн.

За умовами пунктів 1.3-1.6 цієї угоди на момент її підписання відчужувана частка дарувальника-1 у статутному капіталі становить 35 %, що складає 175 000,00 грн.; частка дарувальника-2 у статутному капіталі становить 7,5 %, що складає 37 500,00 грн.

Частки у статутному капіталі належать дарувальникам, як учасникам Товариства, згідно установчих документів Товариства.

Дарувальники підтверджують, що частки у статутному капіталі, а також права на них нікому не продані, не подаровані, іншим способом не відчужені, не заставлені, під арештом (забороною) не перебувають, судового спору щодо них немає.

Дарувальники і обдаровуваний підтверджують, що вони не визнані у встановленому порядку недієздатними або обмежено дієздатними, однаково розуміють значення своїх дій та умови даного Договору і його правові наслідки.

Згідно з пунктами 2.1, 2.2 Договору частки у статутному капіталі передаються від дарувальників до обдаровуваного в момент підписання даного Договору. Право власності у обдаровуваного на частки, що відчужуються, виникає з моменту підписання даного Договору.

Договір є підставою для обов`язкового підписання відповідних змін до установчих документів Товариства у зв`язку із відступленням часток у статутному капіталі обдаровуваному та змінами у складі учасників (пункт 2.3 наведеного правочину).

Пунктом 3.1 Договору передбачено, що він безоплатний, тобто такий, що не потребує з боку обдаровуваного здійснювати на користь дарувальників будь-яку оплату за дарунок.

Договір є укладеним з моменту його підписання всіма сторонами (пункт 6.1 Договору).

Судом встановлено, що згідно з актом приймання-передачі до Договору (далі - Акт) дарувальник-1 безоплатно передав обдаровуваному частку в розмірі 35 %, що складає 175 000,00 грн. у статутному капіталі Товариства, а дарувальник-2 безоплатно передав обдаровуваному частку в розмірі 7,5 %, що складає 37 500,00 грн. у статутному капіталі Товариства.

Означений Акт приймання-передачі підписаний відповідачами, а також 17.02.2022 року посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Красовським О.О.

З матеріалів справи також вбачається, що 21.02.2022 року державним реєстратором Шевченківської районної в місті Києві державної адміністрації Шубіною Т.Я. проведено відповідну державну реєстрацію змін до відомостей про юридичну особу (№ 037005870): зміну складу засновників (учасників)/зміну відомостей про засновників (учасників) юридичної особи.

Обґрунтовуючи пред`явлені у даній справі вимоги, Товариство та ОСОБА_1 посилалися на те, що на момент укладення спірного Договору та підписання Акту дарувальники ( ОСОБА_2 та ОСОБА_4 ) не оплатили належні їм частки в статутному капіталі (фонді) Товариства, а відтак в силу положень частини 3 статті 21 Закону та пунктів 4.1.8, 4.2.1 Статуту позивача-1 не мали права відчужувані їх на користь відповідача-2.

Разом із тим, внаслідок укладення оспорюваного Договору та підписання Акту були порушені права позивачів, оскільки Договором на учасників Товариства покладається обов`язок щодо внесення змін до установчих документів позивача-1, який віднесено до виключної компетенції загальних зборів учасників Товариства.

Крім того, ОСОБА_3 , посилаючись на наявність у нього корпоративних прав та частки у статутному капіталі Товариства в розмірі 42,5 %, вчинив дії щодо втручання у діяльність вищого органу управління Товариством, а також виконавчого органу Товариства, шляхом ініціювання безпідставних корпоративних конфліктів та звернення до господарського суду міста Києва з позовами до Товариства про зобов`язання забезпечити аудитору можливість провести аудит (справа № 910/11256/23), надати інформацію та копії документів (справа № 910/11666/23), зобов`язання скликати загальні збори Товариства та включити запропоновані ОСОБА_3 питання до порядку денного (справа № 910/12465/23).

Враховуючи наведені обставини, позивачі просили суд визнати недійсним Договору та Акт, а також витребувати на користь Товариства з незаконного володіння ОСОБА_3 частку в розмірі 212 500,00 грн., що становить 42,5 % статутного капіталу позивача-1.

Дослідивши матеріали справи, оцінивши надані докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, та безпосередньому їх дослідженні, суд дійшов висновку, що позовні вимоги задоволенню не підлягають, виходячи з наступного.

Поняття правочину наведено у частині 1 статті 202 Цивільного кодексу України, за змістом якої правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав і обов`язків.

Згідно з частинами 2-4 статті 202 Цивільного кодексу України правочини можуть бути односторонніми та дво- чи багатосторонніми (договори). Одностороннім правочином є дія однієї сторони, яка може бути представлена однією або кількома особами. Односторонній правочин може створювати обов`язки лише для особи, яка його вчинила. Односторонній правочин може створювати обов`язки для інших осіб лише у випадках, встановлених законом, або за домовленістю з цими особами. Дво- чи багатостороннім правочином є погоджена дія двох або більше сторін.

Метою будь-якого правочину є досягнення певних юридичних наслідків, що мають істотне значення для сторін правочину.

Отже, правочин - це вольові, правомірні дії, безпосередньо спрямовані на досягнення правового результату, а саме на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

За договором дарування одна сторона (дарувальник) передає або зобов`язується передати в майбутньому другій стороні (обдаровуваному) безоплатно майно (дарунок) у власність. Договір, що встановлює обов`язок обдаровуваного вчинити на користь дарувальника будь-яку дію майнового або немайнового характеру, не є договором дарування (статті 717 Цивільного кодексу України).

Статтею 718 Цивільного кодексу України унормовано, що дарунком можуть бути рухомі речі, в тому числі гроші та цінні папери, а також нерухомі речі. Дарунком можуть бути майнові права, якими дарувальник володіє або які можуть виникнути у нього в майбутньому.

Відповідно до частини 3 статті 719 Цивільного кодексу України договір дарування майнового права та договір дарування з обов`язком передати дарунок у майбутньому укладається у письмовій формі. У разі недодержання письмової форми цей договір є нікчемним.

Судом встановлено, що на підставі укладеного між відповідачами письмового Договору дарувальник-1 ( ОСОБА_2 ) безоплатно передав обдаровуваному ( ОСОБА_3 ) частку в розмірі 35 %, що складає 175 000,00 грн. у статутному капіталі Товариства, а дарувальник-2 ( ОСОБА_4 ) безоплатно передав обдаровуваному ( ОСОБА_3 ) частку в розмірі 7,5 %, що складає 37 500,00 грн. у статутному капіталі позивача-1.

Відповідно до частин 1, 2 статті 12 Закону розмір статутного капіталу товариства складається з номінальної вартості часток його учасників, виражених у національній валюті України.

Розмір частки учасника товариства у статутному капіталі товариства може додатково визначатися у відсотках. Розмір частки учасника товариства у відсотках повинен відповідати співвідношенню номінальної вартості його частки та статутного капіталу товариства.

За частиною 1 статті 13 Закону вкладом учасника товариства можуть бути гроші, цінні папери, інше майно, якщо інше не встановлено законом.

Згідно зі статтею 15 Закону якщо учасник прострочив внесення вкладу чи його частини, виконавчий орган товариства має надіслати йому письмове попередження про прострочення. Попередження має містити інформацію про невнесений своєчасно вклад чи його частину та додатковий строк, наданий для погашення заборгованості. Додатковий строк, наданий для погашення заборгованості, встановлюється виконавчим органом товариства чи статутом товариства, але не може перевищувати 30 днів.

Якщо учасник товариства не вніс вклад для погашення заборгованості протягом наданого додаткового строку, виконавчий орган товариства має скликати загальні збори учасників, які можуть прийняти одне з таких рішень:

1) про виключення учасника товариства, який має заборгованість із внесення вкладу;

2) про зменшення статутного капіталу товариства на розмір неоплаченої частини частки учасника товариства;

3) про перерозподіл неоплаченої частки (частини частки) між іншими учасниками товариства без зміни розміру статутного капіталу товариства та сплату такої заборгованості відповідними учасниками;

4) про ліквідацію товариства.

Голоси, що припадають на частку учасника, який має заборгованість перед товариством, не враховуються при визначенні результатів голосування для прийняття рішення відповідно до частини другої цієї статті.

Частинами 1, 3, 5, 7 статті 21 Закону встановлено, що учасник товариства має право відчужити свою частку (частину частки) у статутному капіталі товариства оплатно або безоплатно іншим учасникам товариства або третім особам.

Учасник товариства має право відчужити свою частку (частину частки) у статутному капіталі лише в тій частині, в якій вона є оплаченою.

Договір, за яким виникнення, зміна чи припинення прав та обов`язків щодо відчуження частки у статутному капіталі товариства обумовлені обставинами, вчиняється у письмовій формі. Істотними умовами такого договору є розмір частки у статутному капіталі товариства, що відчужується, ціна договору, обставини, що обумовлюють настання, зміну або припинення прав та обов`язків сторін щодо відчуження частки у статутному капіталі товариства, строк дії договору.

Статутом товариства може встановлюватися обмеження щодо відчуження або обтяження товариством частки (частини частки) у власному статутному капіталі. Відповідне положення може бути внесене до статуту товариства, змінене або виключене з нього одностайним рішенням загальних зборів учасників, у яких взяли участь усі учасники товариства.

Відповідно до пункту 4.1.8 Статуту Товариства учасник Товариства має право здійснити відчуження своєї частки (її частини) у статутному капіталі Товариства у порядку, встановленому Статутом.

Учасник має право відчужити свою частку (частину частки) у статутному капіталі Товариства оплатно або безоплатно Товариству, іншим учасникам Товариства або третім особам лише в тій частині, в якій вона є оплаченою.

Перехід права на частку (частину частки) оформлюється відповідним договором та актом приймання-передачі частки у статутному капіталі Товариства.

Пунктом 4.2.1 Статуту Товариства на його учасників покладено обов`язок додержуватися Статуту Товариства та виконувати рішення загальних зборів учасників.

Обґрунтовуючи пред`явлені вимоги, зокрема про визнання недійсним Договору та Акту, позивачі посилалися на порушення ОСОБА_2 та ОСОБА_4 при укладенні спірного правочину приписів частини 3 статті 21 Закону та пунктів 4.1.8, 4.2.1 Статуту Товариства, чим були порушені права ОСОБА_1 та самого Товариства.

Відповідно до статті 96-1 Цивільного кодексу України права учасників юридичних осіб (корпоративні права) - це сукупність правомочностей, що належать особі як учаснику (засновнику, акціонеру, пайовику) юридичної особи відповідно до закону та статуту товариства.

Корпоративні права набуваються особою з моменту набуття права власності на частку (акцію, пай або інший об`єкт цивільних прав, що засвідчує участь особи в юридичній особі) у статутному капіталі юридичної особи.

Учасники (засновники, акціонери, пайовики) юридичної особи мають право у порядку, встановленому установчим документом та законом:

1) брати участь в управлінні юридичною особою у порядку, визначеному установчим документом, крім випадків, встановлених законом;

2) брати участь у розподілі прибутку юридичної особи і одержувати його частину (дивіденди), якщо така юридична особа має на меті одержання прибутку;

3) у випадках, передбачених законом та установчим документом, вийти з юридичної особи;

4) здійснити відчуження часток у статутному (складеному) капіталі товариства, цінних паперів, паїв та інших об`єктів цивільних прав, що засвідчують участь у юридичній особі, у порядку, встановленому законом;

5) одержувати інформацію про діяльність юридичної особи у порядку, встановленому установчим документом;

6) одержати частину майна юридичної особи у разі її ліквідації в порядку та у випадках, передбачених законом, установчим документом (право на ліквідаційну квоту).

Учасники юридичних осіб можуть також мати інші права, встановлені статутом та законом.

Аналогічні за змістом положення містила і стаття 167 Господарського кодексу України, яка була чинна на момент укладення спірного Договору, а саме: корпоративні права - це права особи, частка якої визначається у статутному капіталі (майні) господарської організації, що включають правомочності на участь цієї особи в управлінні господарською організацією, отримання певної частки прибутку (дивідендів) даної організації та активів у разі ліквідації останньої відповідно до закону, а також інші правомочності, передбачені законом та статутними документами.

Володіння корпоративними правами не вважається підприємництвом. Законом можуть бути встановлені обмеження певним особам щодо володіння корпоративними правами та/або їх здійснення.

Під корпоративними відносинами маються на увазі відносини, що виникають, змінюються та припиняються щодо корпоративних прав.

Згідно з частинами 1, 2 статті 16 Цивільного кодексу України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Таким способом захисту цивільних прав та інтересів може бути, зокрема, визнання правочину недійсним.

Відповідно до частини 1 статті 203 Цивільного кодексу України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам.

Підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами 1-3, 5 та 6 статті 203 цього Кодексу. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин) (стаття 215 Цивільного кодексу України).

З урахуванням викладеного, недійсність правочину зумовлюється наявністю дефектів його елементів: дефекти (незаконність) змісту правочину; дефекти (недотримання) форми; дефекти суб`єктного складу; дефекти волі - невідповідність волі та волевиявлення.

Вирішуючи спори про визнання правочинів (господарських договорів) недійсними, господарський суд повинен встановити наявність фактичних обставин, з якими закон пов`язує визнання таких правочинів (господарських договорів) недійсними на момент їх вчинення (укладення) і настання відповідних наслідків, та в разі задоволення позовних вимог зазначати в судовому рішенні, в чому конкретно полягає неправомірність дій сторони та яким нормам законодавства не відповідає оспорюваний правочин.

При розгляді позову про визнання недійсним оспорюваного правочину судом повинно вирішуватися питання про спростування презумпції правомірності правочину та має бути встановлено не лише наявність підстав, з якими закон пов`язує визнання правочину недійсним, але й чи було порушене цивільне право або інтерес особи, за захистом якого позивач звернувся до суду, яке саме право (інтерес) порушене та в чому полягає порушення.

Свобода договору, яка передбачає, що сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору, і свобода підприємницької діяльності, яка полягає у самостійному здійсненні без обмежень будь-якої підприємницької діяльності, не забороненої законом, є ключовими засадами цивільного та господарського права, закріпленими у статті 3, 627 Цивільного кодексу України, статтях 6, 43 Господарського кодексу України. Визнання договору недійсним за позовом третьої особи, не сторони договору, є суттєвим втручанням держави у зазначені принципи і порушений інтерес особи має бути таким, що вимагає такого втручання і таке втручання має бути єдиним можливим способом виправлення правової ситуації.

Аналогічний правовий висновок викладений у постанові об`єднаної палати Касаційного господарського суду від 19.02.2021 року в справі № 904/2979/20.

Відповідно до рішення Конституційного Суду України від 01.12.2004 року № 18-рп/2004 (справа про охоронюваний законом інтерес) поняття "охоронюваний законом інтерес", що вживається в частині першій статті 4 Цивільного процесуального кодексу України (1501-06) та інших законах України у логічно-смисловому зв`язку з поняттям "права", треба розуміти як прагнення до користування конкретним матеріальним та/або нематеріальним благом, як зумовлений загальним змістом об`єктивного і прямо не опосередкований у суб`єктивному праві простий легітимний дозвіл, що є самостійним об`єктом судового захисту та інших засобів правової охорони з метою задоволення індивідуальних і колективних потреб, які не суперечать Конституції (254к/96-ВР) і законам України, суспільним інтересам, справедливості, добросовісності, розумності та іншим загально правовим засадам.

З вищенаведених положень вбачається, що оспорювати правочин у суді може одна із сторін правочину або інша заінтересована особа, а саме стороння особа, якщо вона має заінтересованість та доведе це, вправі пред`являти позов про визнання недійсним правочину, укладеного іншими сторонами. Особа, яка звертається до суду з позовом про визнання недійсним договору, повинна довести конкретні факти порушення її майнових прав та інтересів, а саме: має довести, що її права та законні інтереси як заінтересованої особи безпосередньо порушені оспорюваним договором і в результаті визнання його недійсним майнові права заінтересованої особи буде захищено та відновлено.

Гарантоване статтею 55 Конституції України й конкретизоване у законах України право на судовий захист передбачає можливість звернення до суду за захистом порушеного права, але вимагає, щоб твердження позивача про порушення було обґрунтованим. Таке порушення прав має бути реальним, стосуватися індивідуально виражених прав або інтересів особи, яка стверджує про їх порушення.

Отже, захисту підлягає наявне законне порушене право (інтерес) особи, яка є суб`єктом (носієм) порушених прав чи інтересів та звернулася за таким захистом до суду. Тому для того, щоб особі було надано судовий захист, суд встановлює, чи особа дійсно має порушене право (інтерес), і чи це право (інтерес) порушено відповідачем.

Власний інтерес заінтересованої особи полягає в тому, щоб предмет правочину перебував у власності конкретної особи чи щоб сторона (сторони) правочину перебувала у певному правовому становищі, оскільки від цього залежить подальша можливість законної реалізації заінтересованою особою її прав. Самі по собі дії осіб, зокрема, щодо вчинення правочинів, навіть якщо вони здаються іншим особам неправомірними, не можуть бути оспорені в суді, допоки ці особи не доведуть, що такі дії порушують їх права. Особа, яка звертається до суду з позовом про визнання недійсним договору (чи його окремих положень), повинна довести конкретні факти порушення її майнових прав та інтересів, а саме: має довести, що її права та законні інтереси як заінтересованої особи безпосередньо порушені оспорюваним договором і в результаті визнання його (чи його окремих положень) недійсним майнові права заінтересованої особи буде захищено та відновлено.

Реалізуючи право на судовий захист і звертаючись до суду з позовом про визнання недійсним правочину, стороною якого не є, позивач зобов`язаний довести (підтвердити) в установленому законом порядку, яким чином оспорюваний ним договір порушує (зачіпає) його права та законні інтереси, а суд, у свою чергу, - перевірити доводи та докази, якими позивач обґрунтовує такі свої вимоги, і в залежності від встановленого вирішити питання про наявність чи відсутність підстав для правового захисту позивача. Відсутність порушеного або оспорюваного права позивача є підставою для ухвалення рішення про відмову у задоволенні позову, незалежно від інших встановлених судом обставин.

Разом із тим, позивачами конкретно не зазначено та не доведено належними доказами, які саме їх корпоративні права та яким чином були порушені внаслідок укладення оспорюваного Договору та підписання Акту.

У пред`явленому позові ОСОБА_1 та Товариство посилалися на те, що внаслідок укладення оспорюваного Договору та підписання Акту були порушені їх права, оскільки Договором на учасників Товариства покладається обов`язок щодо внесення змін до установчих документів позивача-1, який віднесено до виключної компетенції загальних зборів учасників Товариства.

Проте такі посилання не можуть свідчити про порушення прав позивачів, оскільки внесення змін до установчих документів позивача-1 внаслідок зміни складу учасників Товариства безпосередньо не впливають на їх корпоративні права. Більше того, за змістом пункту 2.3 Договору останній є лише підставою для підписання відповідних змін до установчих документів Товариства, проте прямо не покладає такого обов`язку на позивачів, що відповідає закріпленому в статті 511 Цивільного кодексу України принципу, за яким зобов`язання не створює обов`язку для третьої особи.

Суд також зазначає, що положеннями Закону чи Статуту Товариства на дарувальників корпоративних прав не покладено обов`язку повідомляти про факт безоплатного відчуження своєї частки іншим особам, а для вчинення дій з проведення перереєстрації корпоративних прав на третю особу залучення директора (виконавчого органу) товариства чи інших його органів управління не є необхідним, оскільки відповідні реєстраційні документи може подати новий власник внеску до статутного капіталу.

Разом із тим, твердження позивачів про порушення їх прав внаслідок укладення спірного Договору та підписання Акту фактично зводяться лише до того, що ОСОБА_3 , посилаючись на наявність у нього корпоративних прав та частки у статутному капіталі Товариства в розмірі 42,5 %, вчинив дії щодо втручання у діяльність вищого органу управління Товариством, а також виконавчого органу Товариства, шляхом ініціювання безпідставних корпоративних конфліктів та звернення до господарського суду міста Києва з позовами до Товариства про зобов`язання забезпечити аудитору можливість провести аудит (справа № 910/11256/23), надати інформацію та копії документів (справа № 910/11666/23), зобов`язання скликати загальні збори Товариства та включити запропоновані ОСОБА_3 питання до порядку денного (справа № 910/12465/23).

З огляду на викладене, суд зауважує, що недійсність договору як приватно-правова категорія, покликана не допускати або присікати порушення цивільних прав та інтересів або ж їх відновлювати. По своїй суті ініціювання спору про недійсність договору не для захисту цивільних прав та інтересів є недопустимим. Завданням цивільного судочинства є саме ефективний захист порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Такий захист можливий за умови, що права, свободи чи інтереси власне порушені, а учасники цивільного обороту використовують цивільне судочинство для такого захисту. Приватно-правовий інструментарій (зокрема, ініціювання спору про недійсність договору не для захисту цивільних прав та інтересів) не повинен використовуватися учасниками цивільного обороту для невиконання публічних обов`язків, звільнення майна з під арешту в публічних відносинах або створення преюдиційного рішення суду для публічних відносин.

Подібні висновки містяться у постанові Верховного Суду у складі об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 27.01.2020 року в справі № 761/26815/17, постановах Верховного Суду від 05.09.2019 року в справі № 638/2304/17, від 18.09.2019 року в справі № 200/4202/14-ц.

У той же час, визнання правочину недійсним не з метою домогтися відновлення власного порушеного права (та/або інтересу) у спосіб реституції, що застосовується між сторонами такого правочину, а з метою створити підстави для подальшого звернення з іншим позовом або преюдиційну обставину чи доказ для іншого судового провадження суперечать завданням господарського (цивільного) судочинства, наведеним у частині 1 статті 2 Господарського процесуального кодексу України (частині 1 статті 2 Цивільного процесуального кодексу України). Аналогічні висновки викладено у пунктах 5.5-5.8, 5.12, 5.29 постанови Великої Палати Верховного Суду від 21.09.2022 року в справі № 908/976/19.

Так, у наведених вище постановах міститься правовий висновок, який зводиться до того, що для визнання в судовому порядку недійсним договору, окрім іншого, в обов`язковому порядку суд повинен установити чи були порушені, невизнані або оспорені права, свободи чи інтереси цих осіб (учасників правочину, або заінтересованих осіб) у зв`язку з укладенням спірного правочину, а ініціювання спору про недійсність договору не для захисту цивільних прав та інтересів є недопустимим.

При цьому, відсутність (недоведеність) порушеного або оспорюваного права позивача є підставою для ухвалення рішення про відмову у задоволенні позову, незалежно від інших встановлених судом обставин.

Аналогічні висновки викладено у постановах Верховного Суду від 07.04.2021 року в справі № 910/1255/20, від 21.04.2021 року в справі № 904/5480/19 та від 29.06.2021 року в справі № 916/2040/20.

Суд також звертає увагу, що зазначені вище позиції є сталими і знайшли своє відображення у постанові Верховного Суду України від 01.06.2016 року в справі № 920/1771/14 (№ 3-449гс16), постановах Верховного Суду від 12.12.2019 року в справі № 910/13266/18, від 16.10.2020 року в справі № 910/12787/17 та від 12.12.2019 року в справі № 910/13266/18.

За таких обставин, суд дійшов висновку про те, що позивачами було ініційовано означений спір про недійсність Договору та Акту не для фактичного захисту їх цивільних прав та інтересів у даному провадженні, а фактично для створення преюдиційних обставин/доказів для інших судових проваджень (у справах № 910/11666/23, № 910/11256/23, № 910/12465/23), що є недопустимим.

Оскільки позивачі в установленому законом порядку не довели та не підтвердили, яким чином оспорюваний ними Договір та Акт безпосередньо порушує (зачіпає) їх права та законні інтереси, не обґрунтували того, що в результаті визнання їх недійсними права позивачів (зокрема, корпоративні) буде захищено та відновлено, а також зважаючи на фактичне використання позивачами приватно-правового інструментарію, який полягає у ініціюванні спору та поданні позову в справі № 910/16675/23 про визнання недійсними Договору та Акту, для створення преюдиційного рішення суду в інших справах (№ 910/11666/23, № 910/11256/23, № 910/12465/23), суд дійшов висновку про відсутність підстав для задоволення вимог позивачів незалежно від інших встановлених судом обставин.

У той же час, суд звертає увагу на висновки, викладені у пункті 32 постанови від 18.03.2020 року в справі № 466/3221/16-а та пункті 43 постанови від 01.04.2020 року в справі № 813/1056/18, в яких Велика Палата Верховного Суду вказала, що вичерпний перелік способів захисту особи, яка вважає, що її право чи законний інтерес порушені змінами у складі чи розподілі часток учасників товариства з обмеженою відповідальністю або з додатковою відповідальністю, міститься у статті 17 Закону України "Про державну реєстрацію юридичних осіб, фізичних осіб - підприємців та громадських формувань", норми якого є спеціальними для зазначених товариств. У разі, якщо позивач прагне відновити склад учасників товариства, який існував до стверджуваного порушення його прав або інтересів, і таке відновлення не може бути здійснене шляхом стягнення (витребування з володіння) з відповідача частки (частини частки) у статутному капіталі товариства (підпункт "е" пункту 3 частини 5 статті 17 цього Закону), то належним способом захисту в цьому разі є позов про визначення розміру статутного капіталу товариства та розмірів часток учасників товариства (підпункт "д" пункту 3 частини 5 статті 17 цього Закону). Відповідачами за таким позовом є не тільки господарське товариство, але й особи - учасники товариства, які внаслідок задоволення позову можуть бути позбавлені своїх часток у статутному капіталі або їх частин у грошовому або відсотковому виразі.

Цей висновок був застосований та підтверджений також у постанові Великої Палати Верховного Суду від 17.12.2019 року в справі № 927/97/19 (провадження № 12-133гс19); пункті 7.62 постанови від 08.09.2020 року в справі № 916/667/19 (провадження № 12-145гс19); пункті 44 постанови від 03.11.2020 року в справі № 922/88/20 (провадження № 12-59гс20).

Аналогічна правова позиція також викладена у постанові Верховного Суду від 28.09.2022 року в cправі № 910/4277/21.

Зазначені висновки Великої Палати Верховного Суду мають загальний характер та мають враховуватись при вирішенні питання щодо належності обраного позивачем способу захисту в усіх справах, що стосуються зміни розміру часток та відновлення складу учасників товариства, який існував до стверджуваного порушення прав або інтересів учасників товариства (постанова Верховного Суду від 28.09.2022 року в справі № 910/17228/19).

Щодо вимоги позивачів про визнання недійсним Акту, суд окремо звертає увагу на таке.

За змістом статті 202 Цивільного кодексу України правочином є вольові, правомірні дії, безпосередньо спрямовані на досягнення правового результату, а саме на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

Як було зазначено вище, згідно з пунктами 2.1, 2.2 Договору частки у статутному капіталі передаються від дарувальників до обдаровуваного в момент підписання даного Договору. Право власності у обдаровуваного на частки, що відчужуються, виникає з моменту підписання даного Договору.

Із встановлених судом обставин справи вбачається, що Акт, який позивачі також просили визнати недійсним, сам по собі є лише одним із доказів, що підтверджує виконання відповідачами 1, 3 умов Договору з передачі на користь ОСОБА_3 часток у статутному капіталі Товариства, і не має ознак правочину в розумінні статті 202 Цивільного кодексу України.

Спірний Акт є документом, який не спрямований на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків, а лише засвідчує факт приймання-передачі майна (часток у статутному капіталі позивача-1), тобто виконання волі сторін Договору.

Отже, Акт як такий не має ознак правочину у розумінні статті 202 Цивільного кодексу України, а є лише первинним документом, який посвідчує факт існування між відповідачами відповідних правовідносин, зокрема, відносин дарування. Відтак, спірний Акт не може бути визнаний недійсним з наведених позивачами підстав.

Подібна за змістом правова позиція викладена Верховним Судом, зокрема, у постановах від 22.05.2018 року в справі № 910/12258/17, від 05.02.2019 року в справі № 10/Б-5022/1319/2011, від 27.11.2018 року в справі № 910/22274/17.

Суд додатково звертає увагу на те, що спірні питання щодо обставин відступлення частки та правової підстави набуття права на частку вирішуються у спорі між учасниками Товариства, а не у спорі із самим Товариством, оскільки правочин щодо відчуження (відступлення) частки вчиняється без участі Товариства.

Разом із тим, безоплатне відступлення частини своєї частки може порушувати виключно права іншого учасника, і не впливає на права та обов`язки самого Товариства. Такі правовідносини стосуються виключно учасників цього Товариства і не є предметом доказування у даному спорі.

Наведені обставини додатково свідчать про відсутність правових підстав для задоволення вимог, пред`явлених у даній справі Товариством як позивачем.

Зважаючи на викладене, а також враховуючи відсутність підстав для визнання недійсними Договору та Акту, не підлягають задоволенню й похідні вимоги позивачів у справі про витребування на користь позивача-1 з незаконного володіння ОСОБА_3 частки у розмірі 212 500,00 грн., що становить 42,5 % статутного капіталу Товариства.

Щодо цієї похідної вимоги, суд також звертає увагу на таке.

Відповідно до частини 1 статті 216 Цивільного кодексу України недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов`язані з його недійсністю.

У разі недійсності правочину кожна із сторін зобов`язана повернути другій стороні у натурі все, що вона одержала на виконання цього правочину, а в разі неможливості такого повернення, зокрема тоді, коли одержане полягає у користуванні майном, виконаній роботі, наданій послузі, - відшкодувати вартість того, що одержано, за цінами, які існують на момент відшкодування.

Реституція як спосіб захисту порушеного права застосовується лише за наявності між сторонами укладеного договору, який є нікчемним або який визнано недійсним. Реституція є заходом, спрямованим на приведення майнового стану сторін недійсного правочину до стану, який вони мали до вчинення такого правочину. У зв`язку із цим вимога про повернення майна, переданого на виконання недійсного правочину, за правилами реституції може бути адресована тільки стороні недійсного правочину.

Слід також зазначити, що позовна вимога про визнання недійсним договору є належним способом захисту, який передбачено законом. Разом із тим, позовна вимога про визнання виконаного/частково виконаного правочину недійсним може бути ефективним способом захисту цивільних прав лише в разі, якщо вона поєднується з позовною вимогою про застосування наслідків недійсності правочину, зокрема, про стягнення коштів на користь позивача, витребування майна з володіння відповідача.

Окреме заявлення позовної вимоги про визнання виконаного/частково виконаного договору недійсним без вимоги про застосування наслідків його недійсності не є ефективним способом захисту, бо не призводить до поновлення майнових прав позивача.

Аналогічну правову позицію виклав Верховний Суд у складі суддів об`єднаної палати Касаційного господарського суду в постанові від 26.05.2023 року в справі № 905/77/21, в якій предметом спору було визнання недійсним вже виконаного сторонами правочину третьою собою (не стороною правочину).

Разом із тим, сторонами оскаржуваного Договору є відповідачі, а відтак за результатами визнання Договору недійсним у судовому порядку спірні частки у статутному капіталі Товариства можуть бути повернуті лише їх відчужувачам (дарувальникам) - ОСОБА_2 та ОСОБА_4 .

Отже, підстави для витребування з незаконного володіння ОСОБА_3 частки у розмірі 212 500,00 грн., що становить 42 % статутного капіталу позивача-1, на користь самого Товариства у порядку застосування інституту реституції - відсутні.

У той же час, суд звертає увагу на таке.

Згідно з приписами частини 1 статті 321 Цивільного кодексу України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.

Власник має право витребувати своє майно від особи, яка незаконно, без відповідної правової підстави заволоділа ним (стаття 387 Цивільного кодексу України).

Віндикація застосовується до відносин речово-правового характеру, зокрема якщо між власником та володільцем майна немає договірних відносин і майно перебуває у володільця не на підставі укладеного з власником договору. У цьому разі майно може бути витребуване від особи, яка не є стороною недійсного правочину, шляхом подання віндикаційного позову, зокрема, від добросовісного набувача з підстав, передбачених частиною першою статті 388 Цивільного кодексу України.

Відповідно до частини 1 статті 388 Цивільного кодексу України якщо майно за відплатним договором придбане в особи, яка не мала права його відчужувати, про що набувач не знав і не міг знати (добросовісний набувач), власник має право витребувати це майно від набувача лише в разі, якщо майно: 1) було загублене власником або особою, якій він передав майно у володіння; 2) було викрадене у власника або особи, якій він передав майно у володіння; 3) вибуло з володіння власника або особи, якій він передав майно у володіння, не з їхньої волі іншим шляхом.

Права особи, яка вважає себе власником майна, не підлягають захисту шляхом задоволення позову до добросовісного набувача з використанням правового механізму, передбаченого статтями 215, 216 Цивільного кодексу України.

Власник майна може витребувати належне йому майно від будь-якої особи, яка є останнім набувачем майна та яка набула майно з незаконних підстав, незалежно від того, скільки разів це майно було відчужене попередніми набувачами, та без визнання попередніх угод щодо спірного майна недійсними. При цьому норма частини 1 статті 216 Цивільного кодексу України не може застосовуватись як підстава позову про повернення майна, переданого на виконання недійсного правочину, яке в подальшому відчужене набувачем третій особі, оскільки надає право повернення майна лише стороні правочину, який визнано недійсним. Захист порушених прав особи, що вважає себе власником майна, яке було неодноразово відчужене, можливий шляхом пред`явлення віндикаційного позову до останнього набувача цього майна з підстав, передбачених статтями 387 та 388 Цивільного кодексу України.

Право власника згідно із частиною 1 статті 388 Цивільного кодексу України на витребування майна від добросовісного набувача пов`язане з тим, у який спосіб майно вибуло з його володіння. Коло підстав, коли за власником зберігається право на витребування майна від добросовісного набувача, є вичерпним. Й однією з таких підстав є вибуття майна з володіння власника або особи, якій він передав майно, не з їхньої волі іншим шляхом (пункт 3 частини першої цієї статті).

З урахуванням викладених вище норм матеріального права, однією з обов`язкових умов для задоволення віндикаційного позову є встановлення під час розгляду спорів про витребування майна, зокрема й тієї обставини, чи перебувало спірне майно у володінні позивача, який вказує на порушення своїх прав як власника, на підставах, визначених законодавством, та який на момент подання позову не є власником цього майна, однак вважає себе таким.

Аналогічна правова позиція викладена у постанові Великої Палати Верховного Суду від 15.05.2020 року в справі № 522/7636/14.

Проте Товариством (а також і ОСОБА_1 ) не було доведено належними та допустимими доказами факту перебування на час укладення Договору спірної частки у статутному капіталі Товариства (у загальному розмірі 42 %) у власності самого Товариства (стаття 25 Закону), що додатково свідчить про відсутність підстав для задоволення вимоги про витребування на користь позивача-1 з незаконного володіння відповідача-2 частки у розмірі 212 500,00 грн., що становить 42,5 % статутного капіталу Товариства (як на підставі положень статті 216 Цивільного кодексу України, так і на підставі приписів статті 388 Цивільного кодексу України).

Відповідно до частини 1 статті 14 Господарського процесуального кодексу України суд розглядає справу не інакше як, зокрема, на підставі доказів поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

За умовами частини 3 статті 13, частини 1 статті 74 Господарського процесуального кодексу України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

За змістом статті 76 Господарського процесуального кодексу України належними є докази, на підставі яких можна встановити обставини, які входять в предмет доказування. Предметом доказування є обставини, які підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.

Водночас обставини, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування (стаття 77 Господарського процесуального кодексу України).

Згідно зі статтею 78 Господарського процесуального кодексу України достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи.

Статтею 86 Господарського процесуального кодексу України передбачено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

З огляду на вище наведене, оцінивши подані докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на повному, всебічному і об`єктивному розгляді в судовому засіданні всіх обставин в їх сукупності, та враховуючи, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається, як на підставу своїх вимог і заперечень, суд дійшов висновку про відсутність правових підстав для задоволення вимог позивачів.

У пункті 58 рішення Європейського суду з прав людини від 10.02.2010 року "Справа "Серявін та інші проти України" (Заява № 4909/04) зазначено, що у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча національний суд має певну свободу розсуду щодо вибору аргументів у тій чи іншій справі та прийняття доказів на підтвердження позицій сторін, орган влади зобов`язаний виправдати свої дії, навівши обґрунтування своїх рішень (див. рішення у справі "Суомінен проти Фінляндії", № 37801/97, пункт 36, від 01.07.2003 року). Ще одне призначення обґрунтованого рішення полягає в тому, щоб продемонструвати сторонам, що вони були почуті. Крім того, вмотивоване рішення дає стороні можливість оскаржити його та отримати його перегляд вищестоящою інстанцією. Лише за умови винесення обґрунтованого рішення може забезпечуватись публічний контроль здійснення правосуддя (рішення у справі "Гірвісаарі проти Фінляндії", № 49684/99, пункт 30, від 27.09.2001 року).

Окрім того, господарський суд при вирішення даного спору враховує висновки, наведені Європейським судом з прав людини у справі "Проніна проти України", яким було вказано, що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи.

З огляду на вищевикладене, всі інші доводи та міркування учасників справи не досліджуються судом, так як з огляду на встановлені фактичні обставини справи, суд дав вичерпну відповідь на всі питання, що входять до предмету доказування у даній справі та виникають при правовій кваліфікації спірних відносин.

Витрати по сплаті судового збору відповідно до статті 129 Господарського процесуального кодексу України покладаються на позивачів та компенсації останнім не підлягають.

Що стосується понесених відповідачами витрат на професійну правничу допомогу, суд зазначає наступне.

Відповідно до частини 1 статті 123 Господарського процесуального кодексу України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи.

До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати на професійну правничу допомогу (пункт 1 частини 3 статті 129 Господарського процесуального кодексу України).

Згідно з частиною 1 статті 124 Господарського процесуального кодексу України разом з першою заявою по суті спору кожна сторона подає до суду попередній (орієнтовний) розрахунок суми судових витрат, які вона понесла і які очікує понести у зв`язку із розглядом справи.

Положеннями частин 1-4 статті 126 Господарського процесуального кодексу України визначено, що витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи витрати на професійну правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на професійну правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу професійну правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката, визначається згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат. Для визначення розміру витрат на професійну правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги. Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.

Згідно з приписами частини 8 статті 129 Господарського процесуального кодексу України розмір судових витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду, за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву. У разі неподання відповідних доказів протягом встановленого строку така заява залишається без розгляду.

У відзиві на позовну заяву від 17.11.2023 року ОСОБА_4 вказав, що попередній (орієнтовний) розмір понесених ним витрат на оплату професійної правничої допомоги у даній справі склав 45 000,00 грн., а докази на підтвердження розміру таких витрат будуть надані відповідачем-3 протягом 5 днів після ухвалення рішення у справі відповідно до частини 8 статті 129 Господарського процесуального кодексу України.

У відзиві на позовну заяву від 18.11.2023 року ОСОБА_3 вказав, що попередній (орієнтовний) розмір понесених ним витрат на оплату професійної правничої допомоги у даній справі склав 55 000,00 грн., а представник відповідача-2 у судовому засіданні 13.02.2024 року зазначив, що докази на підтвердження розміру таких витрат будуть надані протягом 5 днів після ухвалення рішення у справі відповідно до частини 8 статті 129 Господарського процесуального кодексу України.

У відзиві на позовну заяву від 17.11.2023 року № 17-11-1/23 ОСОБА_2 зазначив, що попередній (орієнтовний) розмір понесених ним витрат на оплату професійної правничої допомоги у даній справі склав 50 000,00 грн., а докази на підтвердження розміру таких витрат будуть надані відповідачем-1 протягом 5 днів після ухвалення рішення у справі відповідно до частини 8 статті 129 Господарського процесуального кодексу України.

Відповідно до статті 221 Господарського процесуального кодексу України якщо сторона з поважних причин не може до закінчення судових дебатів у справі подати докази, що підтверджують розмір понесених нею судових витрат, суд за заявою такої сторони, поданою до закінчення судових дебатів у справі, може вирішити питання про судові витрати після ухвалення рішення по суті позовних вимог. Для вирішення питання про судові витрати суд призначає судове засідання, яке проводиться не пізніше п`ятнадцяти днів з дня ухвалення рішення по суті позовних вимог. У випадку, визначеному частиною другою цієї статті, суд ухвалює додаткове рішення в порядку, передбаченому статтею 244 цього Кодексу.

Враховуючи вищенаведене, суд дійшов висновку про необхідність призначення судового засідання у справі для вирішення питання про судові витрати відповідачів на оплату професійної правничої допомоги.

Керуючись статтями 2, 13, 73, 74, 76-80, 86, 129, 221, 232, 233, 236-238, 240, 241 Господарського процесуального кодексу України, господарський суд міста Києва

ВИРІШИВ:

1. У задоволенні позову відмовити.

2. Призначити судове засідання для вирішення питання про витрати ОСОБА_2 , ОСОБА_3 та ОСОБА_4 на правничу допомогу на 13.03.2024 року о 14:40 год. Засідання відбудеться у приміщенні господарського суду міста Києва за адресою: м. Київ, вул. Богдана Хмельницького, 44-В, корпус Б, зал № 8.

3. Зобов`язати ОСОБА_2 , ОСОБА_3 та ОСОБА_4 протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду надати суду докази понесення ними заявлених до стягнення витрат на правничу допомогу.

4. Відповідно до статті 241 Господарського процесуального кодексу України рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

5. Згідно з частиною 1 статті 256 Господарського процесуального кодексу України апеляційна скарга на рішення суду подається протягом двадцяти днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини рішення суду, або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Повне рішення складено та підписано 18.03.2024 року.

Суддя В.С. Ломака