УХВАЛА

12 березня 2024 року

м. Київ

cправа № 910/7196/22

Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного господарського суду:

Бенедисюка І. М. (головуючий), Ємця А. А., Малашенкової Т. М.,

за участю секретаря судового засідання Ковалівської О. М.,

представників учасників справи:

позивача - Тимченко С.М. (адвокат)

відповідача - Хоменко В.О. (адвокат)

розглянув у відкритому судовому засіданні

касаційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю "Київський склотарний завод"

на рішення Господарського суду міста Києва від 13.12.2022 та

постанову Північного апеляційного господарського суду від 15.01.2024

за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю "Київський склотарний завод"

до Приватного акціонерного товариства "Домобудівний комбінат № 4"

про стягнення 4 430 788, 01 грн,

ВСТАНОВИВ:

Товариство з обмеженою відповідальністю "Київський склотарний завод" (далі - ТОВ "Київський склотарний завод", позивач) звернулося до Господарського суду міста Києва з позовом до Приватного акціонерного товариства "Домобудівний комбінат № 4" (далі - ПАТ "Домобудівний комбінат № 4", відповідач) про стягнення 4 430 788,01 грн, у тому числі: 3 847 338,78 грн основного боргу, 532 383,84 грн пені та 51 065,39 грн 3 % процентів річних.

Позовні вимоги обґрунтовані неналежним виконанням відповідачем зобов`язань за договором від 23.06.2015 № 258 щодо несплати вартості спожитої електричної енергії на об`єкті будівництва, розташованого за адресою: м. Київ, пров. Балтійський, 23 за період з січня по травень 2022 року.

Справа розглядалась господарськими судами неодноразово.

Рішенням Господарського суду міста Києва від 13.12.2022 (суддя Кирилюк Т. Ю.) у задоволенні позову відмовлено.

Суд першої інстанції дійшов висновку, що позивачем не надано належних і допустимих доказів споживання відповідачем електричної енергії через інженерні мережі позивача у спірний період (січень-травень 2022 року), не надано доказів направлення відповідачу відповідних актів надання послуг за договором № 258, а також не надано жодних доказів того, що після введення в експлуатацію об`єкта будівництва саме відповідач продовжував споживати спірну електроенергію.

Постановою Північного апеляційного господарського суду від 20.06.2023 (колегія суддів: Тищенко А. І., Михальська Ю. Б., Скрипка І. М.) рішення Господарського суду міста Києва від 13.12.2022 скасовано, ухвалено нове рішення, яким позов задоволено, стягнуто з ПАТ "Домобудівний комбінат № 4" на користь ТОВ "Київський склотарний завод" кошти - компенсацію спожитої електричної енергії в сумі 3 847 338,78 грн за період січень-травень 2022 року, пеню за прострочення виконання зобов`язання у сумі 532 383, 84 грн, 3 % річних у сумі 51 065,39 грн, а також витрати зі сплати судового збору.

Суд апеляційної інстанції визнав доведеними та обґрунтованими позовні вимоги, вказавши, що наявні в матеріалах справи докази свідчать про визнання відповідачем обставин споживання електричної енергії у спірний період, однак доказів оплати спожитої електроенергії ним не надано.

Постановою Верховного Суду від 12.09.2023 (колегія суддів: Дроботова Т. Б., Багай Н. О., Чумак Ю. Я.) касаційну скаргу ПАТ "Домобудівний комбінат № 4" (подану та відкриту з підстав передбачених пунктом 4 частини другої статті 287 та пункту 8 частини першої, пункту 3, 4 частини третьої статті 310 Господарського процесуального кодексу України) задоволено частково. Постанову Північного апеляційного господарського суду від 20.06.2023 скасовано, справу направлено на новий розгляд до Північного апеляційного господарського суду.

Скасовуючи постанову суду апеляційної інстанції та направляючи справу на новий розгляд, Верховний Суд вказав, що суд апеляційної інстанції залишив поза увагою доводи відповідача стосовно того, що договір від 23.06.2015 № 258 (з додатковою угодою до нього від 24.06.2020) не підтверджує споживання електричної енергії ПАТ "Домобудівний комбінат № 4" для задоволення його власних потреб як суб`єкта господарювання у спірний період (січень-травень 2022 року) після завершення ним як генеральним підрядником будівництва, що підтверджується сертифікатами відповідності.

Відтак, для правильного вирішення спору суду необхідно встановити фактичне споживання ПАТ "Домобудівний комбінат № 4" електричної енергії для власних потреб у спірний період (січень-травень 2022 року), обсяги спожитої електричної енергії, наявність у ПАТ "Домобудівний комбінат № 4" зобов`язань щодо відшкодовування вартості електричної енергії саме ТОВ "Київський склотарний завод" на підставі договору від 23.06.2015 № 258 (з додатковою угодою від 24.06.2020).

Постановою Північного апеляційного господарського суду від 15.01.2024 (колегія суддів: Сітайло Л. Г., Буравльов С. І., Шапран В. В.) рішення Господарського суду міста Києва від 13.12.2022 залишено без змін.

ТОВ "Київський склотарний завод", не погоджуючись із судовими рішеннями попередніх інстанцій, звернувся до Верховного Суду із касаційною скаргою, в якій, посилаючись на порушення судами норм процесуального права та неправильне застосування норм матеріального права, просить скасувати рішення Господарського суду міста Києва від 13.12.2022 та постанову Північного апеляційного господарського суду від 15.01.2024; ухвалити нове рішення про задоволення позову.

До Верховного Суду від позивача надійшов відзив на касаційну скаргу, в якому ПАТ "Домобудівний Комбінат № 4" заперечує проти доводів скаржника, зазначаючи про їх необґрунтованість, і просить оскаржувані судові рішення залишити без змін, а касаційну скаргу - без задоволення.

Касаційна скарга ТОВ "Київський склотарний завод" подана на підставі пункту 1 частини першої статті 287 Господарського процесуального кодексу України (далі - ГПК України), з урахуванням вимог пункту 5 частини другої статті 290 ГПК України та пункту 1 частини другої статті 287 ГПК України.

Відповідно до частини другої статті 287 ГПК України підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пунктах 1, 4 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права виключно в таких випадках:

1) якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку;

2) якщо скаржник вмотивовано обґрунтував необхідність відступлення від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду та застосованого судом апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні;

3) якщо відсутній висновок Верховного Суду щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах;

4) якщо судове рішення оскаржується з підстав, передбачених частинами першою, третьою статті 310 цього Кодексу.

Таким чином, у разі подання касаційної скарги на підставі пункту 1 частини другої статті 287 ГПК України у касаційній скарзі зазначається постанова Верховного Суду, в якій викладено висновок про застосування норми права у подібних правовідносинах, що не був врахований апеляційним судом у оскаржуваному судовому рішенні.

Разом з тим, дослідивши доводи касаційної скарги, матеріали справи, Верховний Суд дійшов висновку про наявність підстав для закриття касаційного провадження у справі з огляду на таке.

Згідно з пунктом 5 частини першої статті 296 ГПК України суд касаційної інстанції закриває касаційне провадження, якщо після відкриття касаційного провадження на підставі пункту 1 частини другої статті 287 цього Кодексу судом встановлено, що висновок щодо застосування норми права, який викладений у постанові Верховного Суду та на який посилався скаржник у касаційній скарзі, стосується правовідносин, які не є подібними.

Отже, відповідно до положень цих норм, касаційний перегляд з указаних мотивів може відбутися за наявності таких складових: (1) суд апеляційної інстанції застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права, викладеного у постанові Верховного Суду; (2) спірні питання виникли у подібних правовідносинах.

Верховний Суд звертає увагу на те, що касаційне провадження у справах залежить виключно від доводів та вимог касаційної скарги, які наведені скаржником і стали підставою для відкриття касаційного провадження.

Натомість, самим скаржником у касаційній скарзі з огляду на принцип диспозитивності, визначаються підстава, вимоги та межі касаційного оскарження, а тому тягар доказування наявності підстав для касаційного оскарження, передбачених, зокрема, пунктом 1 частини другої статті 287 ГПК України (що визначено самим скаржником), покладається на скаржника.

Суд, забезпечуючи реалізацію основних засад господарського судочинства, закріплених у частині третій статті 2 ГПК України, зокрема, ураховуючи принцип рівності всіх учасників судового процесу перед законом і судом, змагальності сторін, та дотримуючись принципу верховенства права, на підставі встановлених фактичних обставин здійснює перевірку застосування судом апеляційної інстанції норм матеріального і процесуального права в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження.

Відповідно до імперативних приписів статті 300 ГПК України суд касаційної інстанції не має права встановлювати або вважати доведеними обставини, що не були встановлені у рішенні або постанові суду чи відхилені ним, вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими, збирати чи приймати до розгляду нові докази або додатково перевіряти докази.

Колегія суддів враховує, що процесуальний кодекс та інші законодавчі акти не містять визначення поняття "подібні правовідносини", а також будь-яких критеріїв визначення подібності правовідносин з метою врахування відповідного висновку, тому для розуміння відповідних термінів звертається до правових висновків, викладених у судових рішеннях Великої Палати Верховного Суду та об`єднаної палати Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду.

Вирішуючи питання визначення подібності правовідносин, Верховний Суд звертається до правового висновку, викладеного Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 12.10.2021 у справі №233/2021/19.

Так, Велика Палата Верховного Суду у постанові від 12.10.2021 у справі №233/2021/19 задля юридичної визначеності у застосуванні приписів процесуального закону, які зобов`язують визначати подібність правовідносин, конкретизувала висновки Верховного Суду щодо тлумачення поняття "подібні правовідносини", що полягає у тому, що на предмет подібності слід оцінювати саме ті правовідносини, які є спірними у порівнюваних ситуаціях. Встановивши учасників спірних правовідносин, об`єкт спору (які можуть не відповідати складу сторін справи та предмету позову) і зміст цих відносин (права й обов`язки сторін спору), суд має визначити, чи є певні спільні риси між спірними правовідносинами насамперед за їхнім змістом. А якщо правове регулювання цих відносин залежить від складу їх учасників або об`єкта, з приводу якого вони вступають у правовідносини, то у такому разі подібність слід також визначати за суб`єктним і об`єктним критеріями відповідно. Для встановлення подібності спірних правовідносин у порівнюваних ситуаціях суб`єктний склад цих відносин, предмети, підстави позовів і відповідне правове регулювання не обов`язково мають бути тотожними, тобто однаковими.

Натомість, Велика Палата Верховного Суду зазначила, що термін "подібні правовідносини" може означати як ті, що мають лише певні спільні риси з іншими, так і ті, що є тотожними з ними, тобто такими самими, як інші. Таку спільність або тотожність рис слід визначати відповідно до елементів правовідносин. Із загальної теорії права відомо, що цими елементами є їх суб`єкти, об`єкти та юридичний зміст, яким є взаємні права й обов`язки цих суб`єктів. Отже, для цілей застосування приписів процесуального закону, в яких вжитий термін "подібні правовідносини", зокрема пункту 1 частини другої статті 287 ГПК України та пункту 5 частини першої статті 296 ГПК України таку подібність слід оцінювати за змістовим, суб`єктним та об`єктним критеріями.

З-поміж цих критеріїв змістовий (оцінювання спірних правовідносин за характером урегульованих нормами права та договорами прав і обов`язків учасників) є основним, а два інші - додатковими.

У кожному випадку порівняння правовідносин і їхнього оцінювання на предмет подібності слід насамперед визначити, які правовідносини є спірними. А тоді порівнювати права й обов`язки сторін саме цих відносин згідно з відповідним правовим регулюванням (змістовий критерій) і у разі необхідності, зумовленої цим регулюванням, - суб`єктний склад спірних правовідносин (види суб`єктів, які є сторонами спору) й об`єкти спорів.

Отже, для касаційного перегляду з підстави, передбаченої пунктом 1 частини другої статті 287 ГПК України, наявності самих лише висновків Верховного Суду щодо застосування норми права у певній справі не достатньо, обов`язковою умовою для касаційного перегляду судового рішення є подібність правовідносин у справі, в якій Верховний Суд зробив висновки щодо застосування норми права, з правовідносинами у справі, яка переглядається.

Що ж до доводів касаційної скарги про неврахування судом апеляційної інстанції висновків щодо застосування норм права (11, 509, 525, 526, 626, 627, ЦК України) у подібних правовідносинах, викладених у наведених скаржником постановах, колегія суддів зазначає таке.

Позивач, обґрунтовуючи підставу касаційного оскарження, передбачену пунктом 1 частини другої статті 287 ГПК України, зазначає про те, що суд апеляційної інстанції в оскаржуваному рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постановах Великої Палати Верховного Суду/постановах Верховного Суду:

- від 28.03.2018 у справі №910/6652/17;

- від 26.06.2018 у справі №910/9072/17;

- від 24.06.2015 у справі №904/5381/14 (аналогічна правова позиція викладена у постанові ВГСУ від 24.04.2017 у справі №905/3178/15, від 19.05.2020 у справі №910/9167/19, від 09.04.2020 у справі №910/4962/18);

- від 21.02.2020 у справі № 904/740/18,

- від 12.07.2023 у справі №910/5080/21;

- від 23.12.2020 у справі № 757/28231/13-ц;

- від 06.07.2022 у справі № 910/6210/20;

- від 30.03.2023 у справі № 905/2307/21 (905/496/22).

Скаржник також заявляє, що судом апеляційної інстанції неналежно виконано вказівки Верховного Суду у постанові від 12.09.2023, в результаті чого суд апеляційної інстанції дійшов необґрунтованого висновку.

Колегія суддів, у контексті доводів касаційної скарги, передбачених пунктом 1 частини другої статті 287 ГПК України, зазначає таке.

У справі № 910/6652/17 розглядався спір про стягнення 68 890, 20 грн у зв`язку з порушення умов договору на постачання теплової енергії у гарячій воді від 12.07.2001 № 240420. Верховний Суд у цій справі вказав на те, що судами обох інстанцій встановлено, що відомостями обліку споживання теплової енергії, обліковими картками (табуляграмами) та розрахунком основного боргу за спожиту теплову енергію, копії яких містяться в матеріалах справи, підтверджується, що відповідач свої зобов`язання за договором виконав неналежним чином, внаслідок чого за період з 01.11.2014 по 01.01.2017 у нього виникла заборгованість за використану теплову енергію, яка становить 34 785, 99 грн. При цьому доказів протилежного відповідачем не надано. Враховуючи викладене та встановлений судами обох інстанцій факт невиконання відповідачем зобов`язань за договором в частині оплати спожитої теплової енергії, Верховний Суд погодився з висновками місцевого та апеляційного господарських судів про стягнення з останнього на користь позивача 34 785, 99 грн заборгованості, у зв`язку з чим правомірними є також висновки про стягнення 2 648, 66 грн 3% річних та 31 455, 55 грн інфляційних втрат на підставі статті 625 Цивільного кодексу України.

Так, у справі № 910/9072/17 позов обґрунтовано тим, що на виконання договору підряду позивач сплатив відповідачу аванс, частину якого відповідач не використав. Ураховуючи те, що строк дії договору, передбачений для виконання відповідачем його обов`язків підрядника, сплив, позивач вважав, що невикористані грошові кошти відповідач утримує без належних правових підстав та, зважаючи на приписи статті 1212 Цивільного кодексу України, повинен повернути їх позивачу. Велика Палата Верховного Суду в постанові від 26.06.2018 у справі №910/9072/17 вказала на те, що закон не передбачає такої підстави, як закінчення строку дії договору, для припинення зобов`язання, яке залишилося невиконаним, Велика Палата Верховного Суду у цій справі відхилила доводи скаржника про те, що після закінчення строку дії укладеного між сторонами договору є неможливим виконання відповідачем робіт за цим договором та їх прийняття позивачем (висновки стосувалися закінчення строку дії договору у підрядних правовідносинах).

У справі № 904/740/18 розглядались позовні вимоги про: зобов`язання відповідачів підключити житловий будинок до мереж газопостачання, водовідведення та водопостачання; усунення перешкоди у користуванні квартирами шляхом проведення в житловому будинку внутрішньобудинкових мереж газопостачання, водовідведення та водопостачання, а також встановлення індивідуальних газових котлів у 45 квартирах. Водночас, вказані вимоги було обґрунтовано тим, що відповідачі неналежним чином виконали свої обов`язки замовника будівництва та підрядника за договором про сумісну діяльність у проектуванні і будівництві житлового комплексу в частині створення об`єкта будівництва, здачі належного, готового до використання об`єкта, не усунули наявні недоліки цього майна, що створює перешкоди у його використанні та порушує право власності на майно інших осіб. Станом на час звернення з позовом жодних дій щодо підключення об`єкта будівництва до комунікацій, усунення будівельних недоліків здійснено не було.

У справі № 910/5080/21 розглядався спір про внесення змін до договору, в якому позивач просив внести зміни до державного контракту.

Щодо доводів касаційної скарги про неналежне дослідження доказів у справі та встановлення обставин апеляційним судом, та посилання на неврахування правових висновків у постановах Верховного Суду від 23.12.2020 у справі № 757/28231/13-ц, від 06.07.2022 у справі №910/6210/20, від 30.03.2023 у справі № 905/2307/21 (905/496/22), вказані доводи є безпідставними з огляду на таке.

Підставою для касаційного оскарження є неврахування висновку Верховного Суду саме щодо застосування норми права, а не будь-якого висновку, зробленого судом касаційної інстанції в обґрунтування мотивувальної частини постанови. Саме лише зазначення у постанові Верховного Суду норми права також не є його правовим висновком про те, як саме повинна застосовуватися норма права у подібних правовідносинах.

Не можна посилатись на неврахування висновку Верховного Суду як на підставу для касаційного оскарження, якщо відмінність у судових рішеннях зумовлена не неправильним (різним) застосуванням норми, а неоднаковими фактичними обставинами справ, які мають юридичне значення.

Таким чином, проаналізувавши судові рішення у справах № 757/28231/13-ц, № 910/6210/20, № 905/2307/21 (905/496/22), касаційний суд вважає, що неврахування апеляційним судом правових висновків у цих справах не може бути підставою для скасування судового рішення у даній справі, оскільки ці справи не є подібними до справи, що розглядається Верховним Судом, зважаючи на відповідні критерії подібності правовідносин (у справі № 757/28231/13-ц розглядався спір про стягнення заборгованості за кредитним договором та звернення стягнення на іпотечне майно; у справі № 910/6210/20 розглядався спір в межах справи про банкрутство; у справі № 905/2307/21 (905/496/22) предметом позову були вимоги про визнання недійсним з моменту укладення іпотечного договору та зобов`язання вчинити певні дії).

У справі № 904/5381/14 розглядався спір про зобов`язання поставити товар і стягнення суми. Позовні вимоги обґрунтовані тим, що між (покупцем) та (постачальником) було укладено договір про закупівлю товарів - бензину та дизельного палива, де відповідач у встановлений договором строк товар не поставив, сплачені кошти повернув.

Посилання скаржника на постанову від 24.04.2017 у справі № 905/3178/15 не приймаються Судом до уваги, оскільки за змістом частини четвертої статті 236 ГПК при виборі та застосуванні норми права до спірних правовідносин суд має враховувати висновки щодо застосування норм права, викладені саме в постановах Верховного Суду, тоді як постанови Вищого господарського суду України не є джерелом правозастосовчої практики у розумінні цієї правової норми.

У справі 910/9167/19 розглядався спір про зобов`язання відповідача надати повний обсяг послуг у порядку та на умовах договору про закупівлю послуг за етапом 1 "Виготовлення технічної документації із землеустрою, що посвідчує право обмеженого користування земельними ділянками (право земельного сервітуту) та виготовлення проєкту землеустрою щодо відведення земельних ділянок у постійне користування" та за етапом 2 "Виготовлення робочого проєкту землеустрою щодо технічної та біологічної рекультивації земель", передбачених у технічному завданні (додаток № 1) і календарному плані (додаток № 2) договору.

У справі № 910/4962/18 розглядався спір про відшкодування майнової шкоди у вигляді вартості вантажного вагону у розмірі, з врахуванням заяви про збільшення розміру позовних вимог, 570 000,00 грн, суми понесених витрат на визначення вартості вагону у розмірі 120,00 грн та суми упущеної вигоди у розмірі 343 575,48 грн. Вимоги обґрунтовані тим, що після закінчення строку дії договору відповідачем як замовником послуг за цим договором не було забезпечено збереження вагону, що є власністю позивача, у зв`язку з чим відповідач повинен відшкодувати позивачу майнову шкоду у вигляді вартості такого вагону, суми понесених витрат на визначення вартості вагону та суми упущеної вигоди.

У справі, що розглядається, судами попередніх інстанцій встановлено, зокрема, таке.

23.06.2015 між ТОВ "Київський склотарний завод" (сторона-1), ПАТ "Домобудівний комбінат № 4" (сторона-2) та Товариством з обмеженою відповідальністю "Стар Проф Девелопер Груп" (далі - ТОВ "Стар Проф Девелопер Груп", сторона-3) укладено договір №258 (далі - договір від 23.06.2015 №258), за умовами якого сторона-2 зобов`язалася збудувати об`єкт житлової нерухомості на частині земельної ділянки (кадастровий номер :78:113:0001), що знаходиться за адресою: м. Київ, пров. Балтійський, 23, землекористувачем якої була сторона-1.

Згідно з підпунктом 3.3.17 пункту 3.3 договору від 23.06.2015 №258 за необхідності підключення сторони-2 (ПАТ "Домобудівний комбінат № 4") до існуючих мереж сторони-1 (ТОВ "Київський склотарний завод"), сторона-2 компенсує вартість витрат за користування мережами, у тому числі вартість витрат, пов`язаних з забезпеченням проведення розрахунків.

ПАТ "Домобудівний комбінат № 4" приєднався до мережі позивача та споживав електричну енергію, що визнається обома сторонами.

Крім того, 09.02.2018 між ТОВ "Київський склотарний завод" (замовник) та Публічним акціонерним товариством "Київенерго" (далі - ПАТ "Київенерго") (виконавець) укладено договір №НП4-58-18/92624 про приєднання, яке не є стандартним (далі - договір приєднання від 09.02.2018). Згідно з пунктом 1.1 якого до електричних мереж приєднується об`єкт - "Будівництво багатофункціонального житлового кварталу 1, місце розташування об`єкта замовника: пров. Балтійський 23".

За змістом пункту 3.1.2 договору передбачено обов`язок виконавця на дату 31.12.2025 забезпечити прийняття в експлуатацію електроустановок зовнішнього електрозабезпечення від місця забезпечення потужності до точки приєднання у порядку та випадках, встановлених законодавством у сфері містобудування.

28.08.2018 між ТОВ "Київський склотарний завод" та ПАТ "ДТЕК Київські електромережі" укладено додаткову угоду №1 до договору приєднання від 09.02.2018, якою замінено сторону цього правочину, а саме ПАТ "Київенерго" замінено на ПАТ "ДТЕК Київські електромережі".

Об`єкт будівництва за адресою: м. Київ, пров. Балтійський, 23, споживав електричну енергію, яка постачалася ТОВ "Київський склотарний завод", вартість якої, відповідно до умов підпункту 3.3.17 договору від 23.06.2015 №258, підлягала відшкодуванню відповідачем.

24.06.2020 між ТОВ "Київський склотарний завод" (сторона-1), ПАТ "Домобудівний комбінат № 4" (сторона-2), Товариством з обмеженою відповідальністю "Київська Девелопмент" (сторона-3) та Товариством з обмеженою відповідальністю "Юридична компанія "Актус" (сторона-4) укладено додаткову угоду до договору від 23.06.2015 №258 (далі - додаткова угода від 24.06.2020), за змістом пункту 1 якої з метою забезпечення живлення електричною енергією будівельних механізмів ПАТ "Домобудівний комбінат № 4" та І (першої) черги об`єкта "Будівництво багатофункціонального житлового кварталу 1 за адресою: пров. Балтійський, 23 в Оболонському районі м. Києва", сторони погодили тимчасове приєднання будівельних механізмів ПАТ "Домобудівний комбінат № 4" та І (першої) черги об`єкту до мереж електропостачання, які належать ТОВ "Київський склотарний завод" до моменту здійснення ПАТ "ДТЕК Київські електромережі" приєднання до побудованих кабельних мереж постійного електрозабезпечення згідно з договором від 09.02.2018 №НП4-58-18/92624, з урахуванням передбаченої проектом електропостачання черговості введення потужностей в експлуатацію.

У пунктах 2, 3 додаткової угоди від 24.06.2020 встановлено, що дата тимчасового приєднання І (першої) черги об`єкта посвідчується актом тимчасового приєднання до мереж електропостачання, які належать стороні-1 (ТОВ "Київський склотарний завод"). Точка тимчасового приєднання І (першої) черги об`єкта - ТП560-ТЗ,Т4.

Згідно з пунктом 4 додаткової угоди від 24.06.2020 сторона-2 (ПАТ "Домобудівний комбінат № 4") гарантувала здійснення будівництва та введення в експлуатацію кабельних мереж постійного електропостачання І (першої) черги будівництва об`єкта в термін, передбачений договором від 09.02.2018 та підтверджувала приєднання II (другої) черги будівництва об`єкта, згідно з проектом мереж електропостачання до мереж електропостачання І (першої) черги.

За змістом пункту 5 додаткової угоди від 24.06.2020, після завершення будівництва та введення в експлуатацію кабельних мереж, межа балансового розмежування між І (першою) та II (другою) чергами об`єкта знаходитиметься в ТП 560-І та тимчасове електроживлення І (першої) черги об`єкту від електричних мереж, які належать стороні-1 (ТОВ "Київський склотарний завод"), буде припинено.

Обсяг спожитої електричної енергії стороною-2 (ПАТ "Домобудівний комбінат № 4") для власних потреб визначається на підставі даних електролічильників, встановлених в ТП560-Т1,Т2,ТЗ,Т4, з урахуванням технологічних втрат у внутрішніх мережах у розмірі 10%. Обсяг спожитої електричної енергії стороною-1 (ТОВ "Київський склотарний завод") визначається, виходячи зі сформованого акта постачальника послуг за вирахуванням обсягу споживання електроенергії стороною-1 (ТОВ "Київський склотарний завод"), розрахованого згідно з пунктом 7 додаткової угоди (пункти 7, 8 додаткової угоди від 24.06.2020).

Відповідно до пункту 9 додаткової угоди від 24.06.2020, протягом періоду тимчасового приєднання І (першої) черги об`єкта до мереж електропостачання, які належать стороні-1 (ТОВ "Київський склотарний завод"), оплата обсягів споживання електричної енергії здійснюється стороною-2 (ПАТ "Домобудівний комбінат № 4") за ціною, визначеною постачальником послуг на підставі виставленого стороною-1 рахунку у розмірі 100% вартості прогнозованих (заявлених) обсягів споживання електроенергії у наступному розрахунковому періоді, та враховуючи різницю сплаченої попередньої оплати та обсягу споживання попереднього розрахункового періоду, - не пізніше 5 (п`ятого) числа поточного місяця. Прогнозовані (заявлені) обсяги споживання електричної енергії на розрахунковий період надаються стороні-1 уповноваженим представником сторони-2.

У пунктах 10, 12 додаткової угоди від 24.06.2020 передбачено, що розрахунковим періодом, за який відповідачем здійснюється попередня оплата обсягів споживання електроенергії, є період з 22 числа поточного місяця по 22 число наступного місяця. Надання послуг стороною-1 (ТОВ "Київський склотарний завод") за попередні розрахункові періоди підтверджуються актами надання послуг, підписаними стороною-1 (ТОВ "Київський склотарний завод") та стороною-2 (ПАТ "Домобудівний комбінат № 4") і засвідченими їх печатками. Сторона-2 підписує, засвідчує печаткою та повертає стороні-1 акти наданих послуг не пізніше 5 календарних днів з дати їх отримання.

Предметом позову у справі, що розглядається, є вимога ТОВ "Київський склотарний завод" про стягнення з ПАТ "Домобудівний комбінат № 4" заборгованості, пені та трьох процентів річних у зв`язку з неналежним виконанням відповідачем зобов`язань за договором від 23.06.2015 №258 щодо несплати вартості спожитої електричної енергії на об`єкті будівництва, розташованого за адресою: м. Київ, пров. Балтійський, 23 за період з січня по травень 2022 року.

Враховуючи вказівки Верховного Суду, колегією суддів апеляційної інстанції встановлено, що договір від 23.06.2015 №258 (з додатковою угодою до нього від 24.06.2020) не підтверджує споживання електричної енергії ПАТ "Домобудівний комбінат № 4" для задоволення його власних потреб як суб`єкта господарювання у спірний період (січень-травень 2022 року), після завершення ним робіт як генеральним підрядником будівництва, що підтверджується сертифікатами відповідності.

Крім того, згідно з пунктом 12 додаткової угоди від 24.06.2020, надання послуг ТОВ "Київський склотарний завод" за попередні розрахункові періоди підтверджуються актами надання послуг, підписаними ТОВ "Київський склотарний завод" та ПАТ "Домобудівний комбінат № 4" і посвідченими відповідними печатками (за їх наявності). ПАТ "Домобудівний комбінат № 4" підписує, посвідчує печаткою та повертає ТОВ "Київський склотарний завод" акти наданих послуг не пізніше 5 календарних днів з дати їх отримання.

Судом апеляційної інстанції встановлено, що акти наданих послуг та рахунки на оплату направлялися позивачем на електронну адресу відповідача, на підтвердження чого позивач надав роздруківки з електронної пошти.

Разом із тим, згідно з пунктом 12.12 договору від 23.06.2015 №258 направлення будь-якої кореспонденції за цим договором здійснюється шляхом її направлення на адресу сторін, зазначену в реквізитах сторін або письмово повідомлену одна одній або надіслана кур`єром. До належного направлення кореспонденції на адресу сторони прирівнюється її отримання стороною чи її уповноваженим представником під розписку або через будь-які інші засоби доставки кореспонденції (зокрема, кур`єрською доставкою).

Водночас, умови договору №258 не передбачають можливості направлення будь-яких документів на електронну пошту сторін, у зв`язку з чим доводи позивача про направлення на електрону адресу відповідача актів наданих послуг та рахунків на оплату судовою колегією апеляційної інстанції відхилено.

Також, суд встановив, що об`єкт будівництва введено в експлуатацію відповідно до сертифікатів відповідності від 30.06.2020, 21.08.2020 та від 12.10.2021, у зв`язку з чим відповідач листом від 27.01.2022 №23-62 повідомив позивача про припинення договору від 23.06.2015 №258 у зв`язку з його виконанням.

Крім того, судом апеляційної інстанції встановлено, що на адвокатський запит Товариство з обмеженою відповідальністю "Комфорт-Майстер" у листі від 31.08.2022 №526 повідомило, що на його обслуговування зі складу проекту будівництва багатофункціонального житлового кварталу 1 по провулку Балтійському, 23 в Оболонському районі міста Києва передано у 2020 та 2021 році завершені будівництвом об`єкти нерухомого майна, заселення мешканцями яких розпочато у 2020 та 2021 роках. У листі зазначено, що кінцевими споживачами електричної енергії в переданих будинках були мешканці квартир та власники (орендарі) житлових та нежитлових приміщень.

З огляду на наведене, апеляційний господарський суд погодився з висновком місцевого господарського суду, що позовні вимоги є недоведеними та не можуть бути задоволені судом.

Враховуючи вищенаведене, правовідносини у справах, на які посилається скаржник, та у справі, що переглядається, не є релевантними за критеріями подібності.

Правові висновки Верховного Суду не мають універсального характеру для всіх без винятку справ, а регулятивний вплив пункту 1 частини другої статті 287 ГПК України, якою передбачено таку підставу касаційного оскарження як застосування судом апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні норми права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку, поширюється саме на подібні (аналогічні) правовідносини.

У справі, яка переглядається, судами надано оцінку всім доказам, що були надані сторонами, до переоцінки яких, в силу приписів статті 300 ГПК України, суд касаційної інстанції вдаватись не може. Встановлення обставин справи, дослідження доказів та надання правової оцінки цим доказам є повноваженнями судів першої та апеляційної інстанцій.

Посилання скаржника на не врахування як судом апеляційної інстанції так і відповідачем вказівок Верховного Суду у цій справі відхиляється, оскільки вони фактично зводяться до незгоди з оцінкою зібраних у справі доказів та спонукання суду касаційної інстанції до їх переоцінки, що відповідно до норм статті 300 ГПК України виходить за межі його повноважень.

Отже, касаційна інстанція встановила, що висновок щодо застосування норми права, який викладений у постановах Верховного Суду та на які посилався скаржник у касаційній скарзі, стосуються правовідносин, які не є подібними з правовідносинами у справі № 910/7196/22.

Зважаючи на те, що наведена скаржником підстава касаційного оскарження, передбачена пунктом 1 частини другої статті 287 ГПК України, не знайшла свого підтвердження після відкриття касаційного провадження, колегія суддів, на підставі пункту 5 частини першої статті 296 цього Кодексу, дійшла висновку про необхідність закриття касаційного провадження за касаційною скаргою Товариства з обмеженою відповідальністю "Київський склотарний завод" на рішення Господарського суду міста Києва від 13.12.2022 та постанову Північного апеляційного господарського суду від 15.01.2024 у справі № 910/7196/22.

В Україні визнається і діє принцип верховенства права, одним з елементів якого є принцип правової визначеності.

Ключовим елементом принципу правової визначеності є однозначність та передбачуваність правозастосування, а, отже, системність і послідовність у діяльності відповідних органів, насамперед судів. Суб`єкти (учасники спору) завжди повинні мати можливість орієнтувати свою поведінку таким чином, щоб вона відповідала вимогам норми на момент вчинення дії.

У справі Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) "Sunday Times v. United Kingdom" Європейський суд вказав, що прописаний у Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція) термін "передбачено законом" передбачає дотримання такого принципу права як принцип визначеності. ЄСПЛ стверджує, що термін "передбачено законом" передбачає не лише писане право, як-то норми писаних законів, а й неписане, тобто усталені у суспільстві правила та моральні засади суспільства.

До цих правил, які визначають сталість правозастосування, належить і судова практика.

Конвенція вимагає, щоб усе право, чи то писане, чи неписане, було достатньо чітким, щоб дозволити громадянинові, якщо виникне потреба, з належною повнотою передбачати певною мірою за певних обставин наслідки, що може спричинити певна дія.

Вислови "законний" та "згідно з процедурою, встановленою законом" зумовлюють не лише повне дотримання основних процесуальних норм внутрішньодержавного права, але й те, що будь-яке рішення суду відповідає меті і не є свавільним (рішення ЄСПЛ у справі "Steel and others v. The United Kingdom").

Отже, правові норми та судова практика підлягають застосуванню таким чином, яким вони є найбільш очевидними та передбачуваними для учасників цивільного обороту в Україні.

Отже, право на касаційне оскарження не є безумовним, а тому встановлення законодавцем порядку доступу до касаційного суду не є обмеженням в отриманні судового захисту, оскільки це викликано виключно особливим статусом Верховного Суду, розгляд скарг яким покликаний забезпечувати сталість та єдність судової практики, а не можливість проведення "розгляду заради розгляду". При цьому процесуальні обмеження, зазвичай, вводяться для забезпечення ефективності судочинства, а право на доступ до правосуддя, як відомо, не є абсолютним правом, і певні обмеження встановлюються законом з урахуванням потреб держави, суспільства чи окремих осіб (наведену правову позицію викладено в ухвалі об`єднаної палати Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 27.11.2018 у справі № 910/4647/18).

Керуючись статтями 234, 235, 296 Господарського процесуального кодексу України, Верховний Суд

УХВАЛИВ:

Закрити касаційне провадження за касаційною скаргою Товариства з обмеженою відповідальністю "Київський склотарний завод" на рішення Господарського суду міста Києва від 13.12.2022 та постанову Північного апеляційного господарського суду від 15.01.2024 у справі № 910/7196/22.

Ухвала набирає законної сили негайно після її оголошення, є остаточною та оскарженню не підлягає.

Суддя І. Бенедисюк

Суддя А. Ємець

Суддя Т. Малашенкова