ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

05 березня 2024 року

м. Київ

cправа № 902/260/22(464/7080/20)

Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного господарського суду:

Білоуса В.В. - головуючого, Васьковського О.В., Погребняка В.Я.

за участю секретаря судового засідання - Кондратюк Л.М.;

за участю представників сторін:

скаржника - адвокат Левицька І.С.

позивача - адвокат Руденко Т.С.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в режимі відеоконференції поза межами приміщення суду з використанням власних технічних засобів касаційну скаргу ОСОБА_1

на постанову Північного-західного апеляційного господарського суду

від 09.01.2024

у складі колегії суддів: Розізнаної І.В. (головуючого), Грязнова В.В., Павлюк І.Ю.

та на рішення Господарського суду Вінницької області

від 12.10.2023

у складі судді Тісецького С.С.

у справі № 902/260/22(464/7080/20)

за позовом ОСОБА_2

до ОСОБА_3 до ОСОБА_1

про витребування майна

в межах справи № 902/260/22

за заявою ОСОБА_2

про неплатоспроможність,-

ВСТАНОВИВ:

1. В провадженні Господарського суду Вінницької області перебуває справа № 902/260/22 за заявою ОСОБА_2 про неплатоспроможність.

2. Постановою суду від 02.02.2023 року, зокрема, визнано ОСОБА_2 банкрутом. Введено процедуру погашення боргів ОСОБА_2 у справі № 902/260/22.

3. 10.04.2023 до Господарського суду Вінницької області від Львівського апеляційного суду надійшла за підсудністю справа № 464/7080/20 за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3 та ОСОБА_1 про витребування майна.

Короткий зміст рішень судів першої та апеляційної інстанцій

4. Рішенням Господарського суду Вінницької області від 12.10.2023 задоволено позов ОСОБА_2 до ОСОБА_3 та ОСОБА_1 про витребування майна.

5. Не погодившись із вказаним рішенням, ОСОБА_1 звернувся до Північно-західного апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою.

6. Постановою Північно-західного апеляційного господарського суду від 09.01.2024 апеляційну скаргу залишено без задоволення, а оскаржуване рішення суду першої інстанції - без змін.

Рух касаційної скарги

7. 29.01.2024 ОСОБА_1 звернувся до Верховного Суду із касаційною скаргою на постанову Північно-західного апеляційного господарського суду від 09.01.2024 та на рішення Господарського суду Вінницької області від 12.10.2023 у справі № 902/260/22(464/7080/20), сформована в системі "Електронний суд" 24.01.2024.

8. Автоматизованою системою документообігу суду для розгляду касаційної скарги ОСОБА_1 у справі № 902/260/22(464/7080/20) визначено колегію суддів у складі: головуючого судді - Білоуса В. В., судді - Васьковського О. В., судді - Погребняка В. Я., що підтверджується протоколом автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 24.01.2024.

9. Ухвалою Верховного Суду від 06.02.2024, серед іншого, відкрито касаційне провадження у справі № 902/260/22(464/7080/20) за касаційною скаргою ОСОБА_1 на постанову Північно-західного апеляційного господарського суду від 09.01.2024 та на рішення Господарського суду Вінницької області від 12.10.2023; призначено розгляд касаційної скарги ОСОБА_1 на 05.03.2024 року о 10:30 год.

Короткий зміст вимог касаційної скарги з узагальненими аргументами особи, яка подала касаційну скаргу.

10. Не погоджуючись з ухваленою постановою, ОСОБА_1 подано касаційну скаргу в якій останній просить скасувати постанову суду апеляційної інстанції та рішення суду першої інстанції і ухвалити нове рішення яким відмовити у задоволенні позову.

11. Касаційну скаргу мотивовано наступним.

11.1 Судами попередніх інстанцій залишено поза увагою, що підстава на якій ОСОБА_3 набула право власності на квартиру перестала існувати 09.08.2017, про що позивачу стало відомо 09.08.2017, а тому саме з цієї дати позивач отримав можливість звернення до суду із віндикаційним позовом.

11.2 Помилковим є висновки судів попередніх інстанцій про безпідставність заяви відповідача про застосування позовної давності.

11.3 Суди попередніх інстанцій неправомірно позбавили відповідача майна, яке відповідач набув за відплатним договором, чим порушили положення статті 1 Першого Протоколу до Конвенції.

11.4 Судами попередніх інстанцій не враховано правові висновки Верховного Суду викладені у постановах від 26.11.2019 у справі № 914/3224/16, від 14.12.2022 у справі № 461/12525/15-ц, від 29.12.2022 у справі № 902/858/15 (902/310/21).

12. Представник скаржника в судовому засіданні 05.03.2024 підтримала касаційну скаргу з підстав викладених у ній.

Узагальнений виклад позиції інших учасників у справі

13. Позивачем подано відзив на касаційну скаргу в якому останній просить залишити касаційну скаргу без задоволення, а оскаржувані судові рішення - без змін.

14. Представник позивача в судовому засіданні 05.03.2024 заперечила проти касаційної скарги з підстав викладених у відзиві.

Позиція Верховного Суду

15. Колегія суддів, заслухавши доповідь судді - доповідача, пояснення представників сторін, обговоривши доводи касаційної скарги, дослідивши матеріали справи, перевіривши юридичну оцінку обставин справи та повноту їх встановлення, перевіривши правильність застосування судами першої та апеляційної інстанцій норм права дійшла висновку, що касаційна скарга не підлягає задоволенню.

16. Відповідно статті 300 Господарського процесуального кодексу України, переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, та на підставі встановлених фактичних обставин справи перевіряє правильність застосування судом першої чи апеляційної інстанції норм матеріального і процесуального права. Суд касаційної інстанції не має права встановлювати або вважати доведеними обставини, що не були встановлені у рішенні або постанові суду чи відхилені ним, вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими, збирати чи приймати до розгляду нові докази або додатково перевіряти докази. У суді касаційної інстанції не приймаються і не розглядаються вимоги, що не були предметом розгляду в суді першої інстанції. Зміна предмета та підстав позову у суді касаційної інстанції не допускається. Суд не обмежений доводами та вимогами касаційної скарги, якщо під час розгляду справи буде виявлено порушення норм процесуального права, передбачені пунктами 1, 3, 4, 8 частини першої статті 310, частиною другою статті 313 цього Кодексу, а також у разі необхідності врахування висновку щодо застосування норм права, викладеного у постанові Верховного Суду після подання касаційної скарги.

17. Суд касаційної інстанції саме в межах доводів та вимог касаційної скарги та на підставі встановлених фактичних обставин справи перевіряє правильність застосування судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального і процесуального права.

18. Судами попередніх інстанцій встановлено наступне.

18.1 13.03.2012 між ОСОБА_3 та ОСОБА_2 укладено договір позики, відповідно до умов якого ОСОБА_3 передано ОСОБА_2 грошові кошти в розмірі 399 300 грн, що в еквіваленті становить 50 000 доларів США.

18.2 Згідно п. 1 цього договору позичальник зобов`язався повернути кошти до 01.10.2012 у національній валюті у розмірі, який на день проведення розрахунків повинен бути еквівалентним 50 000 доларів США.

18.3 В забезпечення виконання зобов`язань за договором позики 13.03.2012 між ОСОБА_3 та ОСОБА_2 укладено договір іпотеки, відповідно до якого ОСОБА_2 та ОСОБА_4 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_1 , передали в іпотеку відповідачу-1 квартиру АДРЕСА_1 .

18.4 Визначена сторонами вартість предмету іпотеки згідно п. 1.2 вказаного договору складає 407 286 грн.

18.5 Заочним рішенням Сихівського районного суду м. Львова від 28.05.2015, залишеним без змін ухвалою Апеляційного суду Львівської області від 26.12.2016 у справі № 464/1926/15-ц, задоволено позов ОСОБА_3 до ОСОБА_2 , ОСОБА_5 про стягнення заборгованості за договором позики, звернення стягнення на предмет іпотеки. Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_3 заборгованість за договором позики грошових коштів від 13.03.2012 в сумі 1 729 417 грн 33 коп., з яких: 1 500 500 грн 00 коп. - розмір позики, 29 858 грн 78 коп. - 3% річних, 199 058 грн 55 коп. - пеня. В рахунок часткового погашення заборгованості ОСОБА_2 перед ОСОБА_3 за договором позики грошових коштів від 13.03.2012 р. пропорційно вартості предмета іпотеки звернуто стягнення на предмет іпотеки, а саме, квартиру АДРЕСА_1 на користь ОСОБА_3 шляхом визнання права власності на зазначене майно за ОСОБА_3 за ціною, визначеною на підставі оцінки майна суб`єктом оціночної діяльності на момент проведення державної реєстрації права власності на зазначене майно, на рівні, не нижчому за звичайні ціни на цей вид майна.

18.6 Згідно договору купівлі-продажу від 04.11.2016 оспорювану квартиру АДРЕСА_1 було продано Відповідачем-1 - ОСОБА_3 . Відповідачу-2 - ОСОБА_1 за 460 620,00 грн.

18.7 В подальшому, ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 09.08.2017, заочне рішення Сихівського районного суду м. Львова від 28.05.2015 та ухвалу апеляційного суду Львівської області від 26.12.2016 скасовано, справу передано на новий розгляд до суду першої інстанції.

18.8 Рішенням Сихівського районного суду м. Львова від 28.09.2020 року у справі № 464/1926/15-ц позов ОСОБА_3 до ОСОБА_2 , ОСОБА_5 за участю третьої особи - ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за договором позики, звернення стягнення на предмет іпотеки задоволено частково. Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_3 заборгованість за договором позики грошових коштів від 13.03.2012 в сумі 1 443 358 грн 78 коп., з яких: 1 413 500 грн 00 коп. - розмір позики, 29 858 грн 78 коп. - 3% річних. В решті задоволення вимог відмовлено.

19. Аргументи скаржника (пункти 11.1, 11.2, 11.3, 11.4 постанови) визнаються колегією суддів Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду безпідставними та необґрунтованими, а тому відхиляються Судом з огляду на таке.

20. Згідно статті 41 Конституції України та статті 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю та мирно володіти своїм майном; право приватної власності є непорушним; ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності.

21. За змістом положень статті 55 Конституції України кожному гарантується захист прав і свобод у судовому порядку.

22. Відповідно до статті 6 Конвенції, кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом.

23. Згідно статті 15 Цивільного кодексу України, кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання та захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.

24. Стаття 16 Цивільного кодексу України визначає, що кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

25. У розумінні зазначених приписів суб`єктивне право на захист - це юридично закріплена можливість особи використати заходи правоохоронного характеру для поновлення порушеного права і припинення дій, які порушують це право.

26. Відповідно до частини першої статті 319 Цивільного кодексу України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд.

27. Право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні (частина перша статті 321 Цивільного кодексу України).

28. В силу положень частин першої, другої статті 386 Цивільного кодексу України, держава забезпечує рівний захист прав усіх суб`єктів права власності. Власник, який має підстави передбачати можливість порушення свого права власності іншою особою, може звернутися до суду з вимогою про заборону вчинення нею дій, які можуть порушити його право, або з вимогою про вчинення певних дій для запобігання такому порушенню.

29. У постановах Верховного Суду України від 14.09.2016 у справі № 6-1219цс16, від 24.05.2017 у справі № 6-1388цс16, від 26.10.2016 у справі № 6-1625цс16, від 13.09.2017 у справі № 761/32495/15-ц, від 12.10.2016 у справі № 6-504цс16 наведені висновки, що можливість виникнення права власності за рішенням суду передбачена лише у статтях 335 та 376 Цивільного кодексу України. В усіх інших випадках право власності набувається з інших не заборонених законом підстав, зокрема з правочинів (частина перша статті 328 Цивільного кодексу України).

30. За змістом пунктів 1, 2 частини першої статті 2 Закону України "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень", державна реєстрація речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень (далі - державна реєстрація прав) - офіційне визнання і підтвердження державою фактів набуття, зміни або припинення речових прав на нерухоме майно, обтяжень таких прав шляхом внесення відповідних відомостей до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно; Державний реєстр речових прав на нерухоме майно (далі - Державний реєстр прав) - єдина державна інформаційна система, що забезпечує обробку, збереження та надання відомостей про зареєстровані речові права на нерухоме майно та їх обтяження.

31. Сукупний правовий аналіз наведених норм свідчить про те, що реєстрація права власності на нерухоме майно є лише офіційним визнанням права власності з боку держави. Сама собою державна реєстрація права власності за певною особою не є безспірним підтвердженням наявності в цієї особи права власності, але створює спростовувану презумпцію права власності такої особи.

32. Отже, за наявності державної реєстрації права власності за певною особою державна реєстрація права власності на це ж майно за іншою особою може бути здійснена за згодою цієї особи або за судовим рішенням, що набрало законної сили, щодо права власності на нерухоме майно.

33. Аналогічні правові висновки викладені у постанові Великої Палати Верховного Суду від 12.03.2019 у справі № 911/3594/17.

34. Також, у постанові Верховного Суду у складі суддів об`єднаної палати Касаційного господарського суду від 24.01.2020 у справі № 910/10987/18 вказано, що державна реєстрація прав не є підставою набуття права власності, а є лише засвідченням державою вже набутого особою права власності, що унеможливлює ототожнення факту набуття права власності з фактом його державної реєстрації. При дослідженні судом обставин існування в особи права власності, необхідним є перш за все встановлення підстави, на якій особа набула таке право, оскільки, сама по собі державна реєстрація прав не є підставою виникнення права власності, такої підстави закон не передбачає.

35. Подібний висновок викладений у постановах Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 27.02.2018 у справі № 925/1121/17, від 17.04.2019 у справі № 916/675/15.

36. Судами попередніх інстанцій встановлено, що в матеріалах справи № 902/260/22(464/7080/20) наявна копія договору купівлі-продажу від 04.11.2016, який укладено між ОСОБА_3 (Продавець) та ОСОБА_1 (Покупець) і посвідчено приватним нотаріусом Львівського міського нотаріального округу Сенів А.Б. та зареєстровано в реєстрі за № 2650. Згідно п. 1 вказаного договору, ОСОБА_3 продала, а ОСОБА_1 купив квартиру АДРЕСА_1 . Ця квартира належить Продавцю на підставі Рішення Сихівського районного суду міста Львова по справі № 464/1926/15-ц від 28.05.2015. Державну реєстрацію права власності на відчужувану квартиру за ОСОБА_3 у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно проведено державним реєстратором Малехівської сільської ради Жовківського району Львівської області Байко Т.Я., за номером запису про право власності: 14539003, реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна: 01, що підтверджується Інформацією з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно від 04.11.2016, отриманої Сенів А.Б., приватним нотаріусом Львівського міського нотаріального округу. Відповідно до п. 2 договору, продаж цей вчинено за 460 620 (чотириста шістдесят тисяч шістсот двадцять) гривень, які повністю сплачені Покупцем Продавцю до підписання цього договору, відповідно до чинного законодавства України. Також, на підставі вказаного договору купівлі-продажу від 04.11.2016, право власності на оспорювану квартиру було зареєстровано 04.11.2016 за Відповідачем-2 приватним нотаріусом Львівського міського нотаріального округу Сенів А.Б. за реєстраційним номером об`єкта нерухомого майна 01, що підтверджується наявною в матеріалах справи Інформацією з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно номер 238519428 від 23.12.2020.

37. Відтак, наразі право власності на оспорювану квартиру зареєстровано за Відповідачем-2 - ОСОБА_1 .

38. Отже, правильними є висновки судів попередніх інстанцій про те, що матеріалами справи підтверджується вибуття оспорюваної квартири із власності Позивача на користь Відповідача-1 на підставі рішення Сихівського районного суду міста Львова по справі № 464/1926/15-ц від 28.05.2015 та подальше відчуження цього майна Відповідачем-1 на користь Відповідача-2 згідно вказаного вище договору купівлі-продажу від 04.11.2016.

39. Водночас, судами попередніх інстанцій встановлено, що право власності Відповідача-1 на оспорювану квартиру при укладенні згаданого договору купівлі-продажу підтверджувалося рішенням Сихівського районного суду міста Львова по справі № 464/1926/15-ц від 28.05.2015.

40. При цьому, ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 09.08.2017 скасовано заочне рішення Сихівського районного суду м. Львова від 28.05.2015 та ухвалу апеляційного суду Львівської області від 26.12.2016, а справу передано на новий розгляд до суду першої інстанції.

41. Згідно правової позиції викладеної у постанові Верховного Суду від 09.10.2018 у справі № 922/2621/17, в разі скасування судового акту він не може породжувати жодних правових наслідків з моменту його ухвалення (висновки про застосування норм права викладені Верховним Судом України від 10.06.2015 № 6-449цс15, від 24.06.2015 у справі №907/544/14).

42. Отже, правильними є висновки судів попередніх інстанцій про те, що заочне рішення Сихівського районного суду міста Львова по справі № 464/1926/15-ц від 28.05.2015, на підставі якого оспорювана квартира вибула із власності Позивача на користь Відповідача-1 шляхом визнання права власності на відповідне майно, не може породжувати жодних правових наслідків з моменту його ухвалення.

43. Також, як встановлено судами попередніх інстанцій, рішенням Сихівського районного суду м. Львова від 28.09.2020 у справі № 464/1926/15-ц, частково задоволено позов ОСОБА_3 до ОСОБА_2 , ОСОБА_5 за участю третьої особи - ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за договором позики, звернення стягнення на предмет іпотеки. Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_3 заборгованість за договором позики грошових коштів від 13.03.2012 р. в сумі 1 443 358 грн 78 коп., з яких: 1 413 500 грн 00 коп. - розмір позики, 29858 грн 78 коп. - 3% річних. В решті задоволення вимог відмовлено.

44. Постановою Львівського апеляційного суду від 03.08.2021 у справі № 464/1926/15-ц (копія наявна у матеріалах справи), рішення Сихівського районного суду м. Львова від 28 вересня 2020 року залишено без змін.

45. Водночас, у рішенні Сихівського районного суду м. Львова від 28.09.2020 у справі № 464/1926/15-ц, суд звернув увагу на те, що згідно договору купівлі-продажу від 04.11.2016 квартира АДРЕСА_1 продана ОСОБА_3 ОСОБА_1 за 460 620 грн. Станом на момент укладення договору купівлі-продажу квартири від 04.11.2016 рішення у даній справі не набрало законної сили, оскільки, станом на 26.12.2016 справа перебувала на розгляді Львівського апеляційного суду і лише 26.12.2016 винесено рішення у даній справі.

46. За цих обставини, суд у вищевказаному рішенні, дійшов висновку, що в задоволенні вимоги, щодо звернення стягнення на предмет іпотеки, а саме, квартиру, шляхом визнання права власності на зазначене майно за позивачем за ціною, визначеною на підставі оцінки майна суб`єктом оціночної діяльності на момент проведення державної реєстрації права власності на зазначене майно, на рівні, не нижчому за звичайні ціни на цей вид майна слід відмовити.

47. Відповідно до частини другої статті 13 Закону України "Про судоустрій і статус суддів" судові рішення, що набрали законної сили, є обов`язковими до виконання усіма органами державної влади, органами місцевого самоврядування, їх посадовими та службовими особами, фізичними і юридичними особами та їх об`єднаннями на всій території України.

48. В силу частини четвертої статті 75 Господарського процесуального кодексу України обставини, обставини, встановлені рішенням суду в господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, стосовно якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.

49. Одним з основних елементів верховенства права є принцип правової певності, який серед іншого передбачає, що рішення суду з будь-якої справи, яке набрало законної сили, не може бути поставлено під сумнів (п. 4 Інформаційного листа Вищого господарського суду України № 01-8/1427 від 18.11.2003 "Про Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 та юрисдикцію Європейського суду з прав людини").

50. Згідно з преамбулою та статтею 6 параграфу 1 Конвенції про захист прав та свобод людини, згідно рішення Європейського суду з прав людини від 25.07.2002 у справі за заявою № 48553/99 "Совтрансавто-Холдінг" проти України", а також згідно з рішенням Європейського суду з прав людини від 28.10.1999 у справі за заявою № 28342/95 "Брумареску проти Румунії" встановлено, що існує усталена судова практика конвенційних органів щодо визначення основним елементом верховенства права принципу правової певності, який передбачає серед іншого і те, що у будь-якому спорі рішення суду, яке вступило в законну силу, не може бути поставлено під сумнів.

51. Преюдиціально встановлені факти не підлягають доказуванню, оскільки їх з істинністю вже встановлено у рішенні чи вироку і немає необхідності встановлювати їх знову, тобто піддавати сумніву істинність і стабільність судового акта, який вступив в законну силу. Суть преюдиції полягає в неприпустимості повторного розгляду судом одного й того ж питання між тими ж сторонами.

52. Правила про преюдицію спрямовані не лише на заборону перегляду фактів і правовідносин, які встановлені в судовому акті, що вступив в законну силу. Вони також сприяють додержанню процесуальної економії в новому процесі. У випадку преюдиціального установлення певних обставин особам, які беруть участь у справі (за умови, що вони брали участь у справі при винесенні преюдиціального рішення), не доводиться витрачати час на збирання, витребування і подання доказів, а суду - на їх дослідження і оцінку. Усі ці дії вже здійснювалися у попередньому процесі, і їхнє повторення було б не лише недоцільним, але й неприпустимим з точки зору процесуальної економії.

53. Преюдицію утворюють виключно лише ті обставини, які безпосередньо досліджувалися і встановлювалися судом, що знайшло відображення в мотивувальній частині судового акта. Лише згадувані, але такі, що не одержали оцінку суду, обставини не можуть розглядатися як встановлені судом і не набувають властивості преюдиціальності.

54. Відповідно до усталеної практики Європейського суду з прав людини (рішення у справах "Пономарьов проти України" та "Рябих проти Росії") щодо реалізації права на справедливий суд (пункту 1 статті 6 Конвенції): одним із фундаментальних аспектів верховенства права є принцип юридичної визначеності, який передбачає повагу до принципу res judicata - принципу остаточності рішень суду.

55. Цей принцип наголошує, що жодна зі сторін не має права вимагати перегляду остаточного та обов`язкового рішення суду просто тому, що вона має на меті добитися нового слухання справи та нового її вирішення.

56. З огляду на викладене, правильними є висновки судів попередніх інстанцій про необхідність застосування в цьому випадку положень частини четвертої статті 75 Господарського процесуального кодексу України та про врахування при розгляді цієї справи вказаних обставин, які встановлені рішенням Сихівського районного суду м. Львова від 28.09.2020 у справі № 464/1926/15-ц.

57. При цьому, згідно частин першої, п`ятої статті 11 Цивільного кодексу України, цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки. У випадках, встановлених актами цивільного законодавства, цивільні права та обов`язки можуть виникати з рішення суду.

58. Відповідно до частини першої статті 316 Цивільного кодексу України, правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб.

59. Частиною другою статті 328 Цивільного кодексу України визначено, що право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності чи необґрунтованість активів, які перебувають у власності, не встановлені судом.

60. Глава 29 Цивільного кодексу України передбачає, зокрема, такі способи захисту права власності як витребування майна з чужого незаконного володіння (віндикаційний позов) й усунення перешкод у реалізації власником права користування та розпорядження його майном (негаторний позов).

61. Віндикація застосовується до відносин речово-правового характеру, зокрема, якщо між власником і володільцем майна немає договірних відносин і майно перебуває у володільця не на підставі укладеного з власником договору. У цьому разі майно може бути витребуване від особи, яка не є стороною недійсного правочину, шляхом подання віндикаційного позову, зокрема, від добросовісного набувача, з підстав, передбачених частиною першою статті 388 Цивільного кодексу України.

62. Такий правовий висновок Великою Палатою Верховного Суду, з посиланням на висновок Верховного Суду України, сформульований у постанові від 17.02.2016 у справі № 6-2407цс15 - пункт 58 постанови від 28.11.2018 у справі № 504/2864/13-ц (провадження № 14-452цс18).

63. Стаття 387 Цивільного кодексу України, передбачає, що власник має право витребувати своє майно від особи, яка незаконно, без відповідної правової підстави заволоділа ним.

64. Згідно частин першої, третьої статті 388 Цивільного кодексу України, якщо майно за відплатним договором придбане в особи, яка не мала права його відчужувати, про що набувач не знав і не міг знати (добросовісний набувач), власник має право витребувати це майно від набувача лише у разі, якщо майно: 1) було загублене власником або особою, якій він передав майно у володіння; 2) було викрадене у власника або особи, якій він передав майно у володіння; 3) вибуло з володіння власника або особи, якій він передав майно у володіння, не з їхньої волі іншим шляхом. Якщо майно було набуте безвідплатно в особи, яка не мала права його відчужувати, власник має право витребувати його від добросовісного набувача у всіх випадках.

65. За змістом постанови Великої Палати Верховного Суду від 07.11.2018 у справі № 488/5027/14-ц, відповідно до висновку Верховного Суду України, викладеного у постанові від 17.12.2014 у справі N 6-140цс14, захист порушених прав особи, яка вважає себе власником майна, що було неодноразово відчужене, можливий шляхом пред`явлення віндикаційного позову до останнього набувача цього майна з підстав, передбачених статтями 387 та 388 Цивільного кодексу України. Велика Палата Верховного Суду погодилася з цим висновком Верховного Суду України. Задоволення вимоги про витребування майна з незаконного володіння особи, за якою воно зареєстроване на праві власності, відповідає речово-правовому характеру віндикаційного позову та призводить до ефективного захисту прав власника. У тих випадках, коли має бути застосована вимога про витребування майна з чужого незаконного володіння, вимога власника про визнання права власності чи інші його вимоги, спрямовані на уникнення застосування приписів статей 387 і 388 Цивільного кодексу України, є неефективними. Велика Палата Верховного Суду вважає, що власник з дотриманням вимог статей 387 і 388 Цивільного кодексу України може витребувати належне йому майно від особи, яка є останнім його набувачем, незалежно від того, скільки разів це майно було відчужене до того, як воно потрапило у володіння останнього набувача.

66. Згідно правових висновків, наведених у постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Касаційного господарського суду від 13.02.2018 у справі № 910/3496/17, віндикацією є передбачений законом основний речово-правовий спосіб захисту цивільних прав та інтересів власника майна чи особи, що має речове право на майно (титульний володілець), який полягає у відновленні становища, що існувало до порушення, шляхом повернення об`єкта права власності у володіння власника (титульного володільця) з метою відновлення права використання власником усього комплексу його правомочностей.

67. Тобто, витребування майна шляхом віндикації застосовується до відносин речево-правового характеру, зокрема, якщо між власником і володільцем майна немає договірних відносин і таке майно перебуває у володільця не на підставі укладеного з власником договору.

68. За змістом постанови Верховного Суду у складі колегії суддів Касаційного господарського суду від 11.01.2022 у справі № 5023/5847/11, в ході розгляду віндикаційного позову позивач має підтвердити право власності на витребуване майно, факт вибуття майна з його володіння, наявність майна у незаконному володінні відповідача, відсутність у відповідача правових підстав для володіння майном. На підтвердження наявності у позивача суб`єктивного права на витребуване майно, позивач повинен надати суду відповідні докази.

69. Право власника на витребування майна від добросовісного набувача, на підставі частини першої статті 388 Цивільного кодексу України, пов`язується з тим, у який спосіб майно вибуло із його володіння. Ця норма передбачає вичерпне коло підстав, коли за власником зберігається право на витребування свого майна від добросовісного набувача.

70. Однією з таких підстав є вибуття майна з володіння власника або особи, якій він передав майно, не з їхньої волі іншим шляхом. Наявність у діях власника волі на передачу майна іншій особі виключає можливість його витребування від добросовісного набувача.

71. Чинне законодавство України не пов`язує можливість витребування майна у добросовісного набувача з обставинами щодо наявності волі у відчужувача за останнім у ланцюгу договорів договором. Витребування майна від добросовісного набувача у такому випадку залежить від наявності волі на передачу цього майна у власника майна - відчужувача за першим договором у ланцюгу договорів.

72. Згідно постанови Верховного Суду у складі колегії суддів Касаційного господарського суду від 09.10.2018 у справі № 922/2621/17, за змістом частини першої статті 388 Цивільного кодексу України вбачається, що майно, яке вибуло з володіння власника на підставі рішення суду, ухваленого щодо цього майна, але в подальшому скасованого, слід вважати таким, що вибуло з володіння власника поза його волею.

73. Враховуючи, що Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 09.08.2017 у справі № 464/1926/15-ц заочне рішення Сихівського районного суду м. Львова від 28.05.2015 та ухвалу апеляційного суду Львівської області від 26.12.2016 скасовано, а справу передано на новий розгляд до суду першої інстанції та те, що рішенням Сихівського районного суду Львівської області від 28.09.2020 у справі №464/1926/15-ц, залишеним без змін постановою Львівського апеляційного суду від 03.08.2021 було відмовлено у задоволенні позовної вимоги ОСОБА_3 про стягнення на предмет іпотеки кв. АДРЕСА_1 , правильними є висновки судів попередніх інстанцій про те, що в такому разі можна вважати що квартира, яка вибула з володіння власника, на підставі рішення суду, ухваленого щодо цього майна, але надалі скасованого, є такою, що вибула з володіння власника поза його волею.

74. Водночас, згідно постанови Верховного Суду у складі колегії суддів Касаційного господарського суду від 18.01.2022 у справі № 04/14-10/5026/2337/2011(925/1399/15), добросовісним набувачем є особа, яка не знала і не могла знати про те, що майно придбане в особи, яка не мала права його відчужувати.

75. Недобросовісний набувач, навпаки, на момент здійснення угоди про відчуження спірного майна знав або міг знати, що річ відчужується особою, якій вона не належить і яка на її відчуження не має права.

76. Від недобросовісного набувача майно може бути витребувано в будь-якому випадку. Від добросовісного - лише в передбачених законом випадках, а саме відповідно до статті 388 Цивільного кодексу України.

77. Судами попередніх інстанцій встановлено, що матеріали справи не містять доказів, які б свідчили, що на момент укладення договору купівлі-продажу від 04.11.2016 між Відповідачами - ОСОБА_3 та ОСОБА_1 , останньому було відомо про те, що рішення Сихівського районного суду міста Львова по справі № 464/1926/15-ц від 28.05.2015, яким підтверджувалося право власності Продавця за цим договором на відчужувану квартиру, не набрало законної сили, а тому суди дійшли висновку про те, що Відповідач-2 є добросовісним набувачем оспорюваного нерухомого майна.

78. При цьому, кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений свого майна інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Проте попередні положення жодним чином не обмежують право держави вводити в дію такі закони, які вона вважає за необхідне, щоб здійснювати контроль за користуванням майном відповідно до загальних інтересів або для забезпечення сплати податків чи інших зборів або штрафів (стаття 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція)).

79. Відповідно до усталеної практики Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) стаття 1 Першого протоколу до Конвенції закріплює три правила: 1) у першому реченні першого абзацу - загальне правило, що фіксує принцип мирного володіння майном; 2) у другому реченні того ж абзацу - охоплює питання позбавлення майна й обумовлює таке позбавлення певними критеріями; 3) у другому абзаці - визнає право договірних держав, серед іншого, контролювати використання майна в загальних інтересах. Друге та третє правила, які стосуються конкретних випадків втручання у право мирного володіння майном, мають тлумачитися у світлі загального принципу, закладеного у першому правилі (див. mutatis mutandis рішення ЄСПЛ у справі «East/West Alliance Limited» проти України» від 23 січня 2014 року (East/West Alliance Limited v. Ukraine, заява № 19336/04), § 166-168).

80. Критеріями сумісності заходу втручання у право на мирне володіння майном із гарантіями статті 1 Першого протоколу до Конвенції є те, чи ґрунтувалося таке втручання на національному законі, чи переслідувало легітимну мету, що випливає зі змісту вказаної статті, а також, чи є відповідний захід пропорційним легітимній меті втручання у право:

80.1 Втручання держави у право мирного володіння майном повинно мати нормативну основу у національному законодавстві, яке є доступним для заінтересованих осіб, чітким, а наслідки його застосування - передбачуваними.

80.2 Якщо можливість втручання у право мирного володіння майном передбачена законом, Конвенція надає державам свободу розсуду щодо визначення легітимної мети такого втручання: або з метою контролю за користуванням майном відповідно до загальних інтересів, або для забезпечення сплати податків, інших зборів чи штрафів.

80.3 Втручання у право мирного володіння майном, навіть якщо воно здійснюється згідно із законом і з легітимною метою, буде розглядатися як порушення статті 1 Першого протоколу до Конвенції, якщо не буде встановлений справедливий баланс між інтересами суспільства, пов`язаними з цим втручанням, й інтересами особи, яка зазнає такого втручання. Отже, має існувати розумне співвідношення (пропорційність) між метою, досягнення якої передбачається, та засобами, які використовуються для її досягнення. Справедливий баланс не буде дотриманий, якщо особа-добросовісний набувач внаслідок втручання в її право власності понесе індивідуальний і надмірний тягар, зокрема, якщо їй не буде надана обґрунтована компенсація чи інший вид належного відшкодування у зв`язку з позбавленням права на майно (див. рішення ЄСПЛ у справах «Рисовський проти України» від 20 жовтня 2011 року (Rysovskyy v. Ukraine, заява № 29979/04), «Кривенький проти України» від 16 лютого 2017 року (Kryvenkyy v. Ukraine, заява № 43768/07)).

81. Будь-які приписи, зокрема і приписи Конвенції, слід застосовувати з урахуванням обставин кожної конкретної справи, оцінюючи поведінку обох сторін спору, а не лише органів державної влади та місцевого самоврядування.

82. Право витребувати нерухоме майно з огляду на доведену незаконність і безпідставність його відчуження передбачене у чинному законодавстві України. Відповідні приписи стосовно охорони права власності і регламентування підстав для витребування майна з чужого незаконного володіння є доступними, чіткими та передбачуваними.

83. Суд першої інстанції, з яким погодився апеляційний господарський суд, встановив, що майно вибуло з володіння власника поза його волею, а ОСОБА_1 є добросовісним набувачем.

84. Спірне нерухоме майно вибуло із власності позивача поза його волею, оскільки таке вибуття відбулося на підставі судового рішення, яке в подальшому було скасовано.

85. Повернення у власність позивача вказаного нерухомого майна, відчуженого поза волею власника на підставі судового рішення яке було скасовано, переслідує легітимну мету охорони права власності особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб, а також з метою дотримання таких прав відповідно до загальних інтересів суспільства.

86. Також, пропорційність втручання у право володіння та справедливий баланс між інтересами суспільства, пов`язаними з цим втручанням, й інтересами особи, яка зазнає такого втручання, в цьому випадку полягає у тому, що позивач є боржником перед ОСОБА_3 , грошові вимоги якої у розмірі 1 420 164,70 грн. (2 черга задоволення) визнані ухвалою Господарського суду Вінницької області від 27.06.2022 у справі № 902/260/22 про неплатоспроможність ОСОБА_2 на підставі рішення Сихівського районного суду м. Львова від 28.09.2020 у справі № 464/1926/15-ц, проте одночасно із цим, у зв`язку із наявністю вказаної заборгованості, позивач поза його волею був позбавлений права володіння на спірне майно, яке забезпечувало виконання зазначених грошових зобов`язань, і таке позбавлення права відбулося на підставі реалізації ОСОБА_3 судового рішення, яке в подальшому було скасовано, тобто у спосіб не передбачений законом.

87. Враховуючи наведене, єдиним можливим в цьому випадку способом поновлення порушеного права позивача на володіння спірним майном, який може забезпечити приведення обсягу прав сторін в контексті спірного майна у стан, який існував до ухвалення заочного рішення Сихівського районного суду м. Львова від 28.05.2015 у справі № 464/1926/15-ц, яке в подальшому було скасовано, є саме витребування належного позивачу майна з чужого незаконного володіння.

88. Крім того, з огляду на особливості принципів диспозитивності та змагальності у цивільному процесі України, ОСОБА_1 не позбавлений можливості звернутися до ОСОБА_3 із відповідним позовом про відшкодування витрат понесених у зв`язку із придбанням спірного майна, при цьому відсутні підстави вважати, що вчиняючи такі дії ОСОБА_1 понесе індивідуальний і надмірний тягар.

89. Відтак, втручання у право ОСОБА_1 на володіння майном в цьому випадку переслідує легітимну мету, цей захід є пропорційним легітимній меті втручання у право та не призводить до понесення останнім індивідуального і надмірного тягаря. Тому, помилковими в цьому випадку є посилання скаржника на неврахування судами попередніх інстанцій правових висновків викладених у постанові Великої Палати Верховного Суду від 14.12.2022 у справі № 461/12525/15-ц.

90. Зважаючи на викладене та встановлені обставини справи, зокрема щодо вибуття майна із володіння позивача поза його волею на підставі скасованого судового рішення, суди попередніх інстанцій дійшли правильного висновку про те, що позовні вимоги про витребування майна підлягають задоволенню на підставі положень статті 388 Цивільного кодексу України.

91. Також, відповідно до статті 256 Цивільного кодексу України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

92. Згідно частини першої статті 257 Цивільного кодексу України загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки.

93. Відповідно до частини першої статті 261 Цивільного кодексу України перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила.

94. Якщо позовні вимоги судом визнано обґрунтованими, а стороною у справі заявлено про сплив позовної давності, суд зобов`язаний застосувати до спірних правовідносин положення статті 267 Цивільного кодексу України і вирішити питання про наслідки такого спливу (тобто або відмовити в позові у зв`язку зі спливом позовної давності, або за наявності поважних причин її пропущення - захистити порушене право, але в будь-якому разі вирішити спір з посиланням на зазначену норму).

95. Окрім цього, суд застосовує позовну давність лише тоді, коли є підстави для задоволення позовних вимог, звернутих позивачем до того відповідача у спорі, який заявляє про застосування позовної давності.

96. Тобто, перш ніж застосувати позовну давність, суд має з`ясувати та зазначити у судовому рішенні, чи було порушене право, за захистом якого позивач звернувся до суду. Якщо це право порушене не було, суд відмовляє у позові через необґрунтованість останнього. І тільки якщо буде встановлено, що право позивача дійсно порушене, але позовна давність за відповідними вимогами спливла, про що заявила інша сторона у спорі, суд відмовляє у позові через сплив позовної давності у разі відсутності визнаних судом поважними причин її пропуску, про які повідомив позивач (постанова Великої Палати Верховного Суду від 22 травня 2018 року у справі № 369/6892/15-ц).

97. Судами попередніх інстанцій встановлено, що у відзиві на позовну заяву від 24.07.2023 представник ОСОБА_1 - адвокат Левицька І.С. вказує про те, що ОСОБА_2 було відомо про факт стягнення на майно, що перебувало в іпотеці, так як він був апелянтом та касантом щодо оскарження заочного рішення Сихівського районного суду м. Львова від 28.05.2015 у справі № 464/1926/15-ц.

98. В свою чергу, як зазначив позивач, про укладання Договору купівлі-продажу від 04.11.2016, на підставі якого було зареєстроване право власності ОСОБА_1 , останньому стало відомо лише 24.01.2018 під час судового засідання, в якому представник ОСОБА_3 повідомив про відчуження вказаної квартири ОСОБА_1 та надав копію договору купівлі-продажу. До суду позивач звернувся 10.12.2020, а відтак, в межах позовної давності.

99. При цьому судами попередніх інстанцій враховано, що впродовж періоду, починаючи з 04.11.2016 по 24.01.2018 спір перебував на розгляді у судах різних інстанцій, тобто, ОСОБА_2 вчиняв дії спрямовані на захист своїх порушених прав, зокрема, і права власності на кв. АДРЕСА_1 .

100. Початок перебігу строків позовної давності за вимогами про витребування майна в порядку статті 388 Цивільного кодексу України відліковується з моменту, коли особа дізналася про вибуття свого майна до іншої особи, яка згодом його відчужила добросовісному набувачу, а не з моменту набуття добросовісним набувачем права власності на майно. Саме така правова позиція Великої Палати Верховного Суду від 26.11.2019 у справі № 914/3224/16 має враховуватись судом під час вирішення тотожних спорів, про що зазначено у постанові Великої Палати Верховного Суду від 30.01.2019 у справі № 755/10947/17.

101. Отже, зважаючи на те, що тривав судовий розгляд справи № 464/1926/15-ц, предметом якої, зокрема, було звернення стягнення на оспорювану квартиру, шляхом визнання права власності на неї за відповідачем-1, правильним є висновок судів попередніх інстанцій про те, що в цьому випадку передчасним було б звернення позивача до суду із позовними вимогами про витребування відповідної квартири у ОСОБА_1 до прийняття остаточного рішення за результатами нового розгляду справи № 464/1926/15-ц, оскільки під час розгляду вказаної справи підлягали встановленню обставини які б свідчили про наявність або відсутність у позивача правових підстав для звернення із позовом про витребування майна з чужого незаконного володіння.

102. При цьому, рішення Сихівського районного суду м. Львова у вказаній справі було ухвалено 28.09.2020.

103. З огляду на викладене, суди попередніх інстанцій дійшли правильних висновків про те, що в цьому випадку заява представника ОСОБА_1 б/н від 07.06.2021 про застосування позовної давності та вказана у відзиві представника відповідача-2 б/н від 24.07.2023 заява про необхідність застосування позовної давності задоволенню не підлягають.

104. Крім того, на висновки у наведених постановах Верховного Суду від 26.11.2019 у справі № 914/3224/16, від 29.12.2022 у справі № 902/858/15 (902/310/21) скаржник послався, виокремивши їх із контексту вказаних судових рішень, не урахувавши викладених в рішеннях правових позицій Верховного Суду стосовно спірних правовідносин та предмету спору, в контексті досліджуваних судами у справі № 902/260/22(464/7080/20) доказів та встановлених фактичних обставин, зокрема, щодо того, що впродовж періоду, починаючи з 04.11.2016 по 24.01.2018 спір перебував на розгляді у судах різних інстанцій, тобто, ОСОБА_2 вчиняв дії спрямовані на захист своїх порушених прав, а також щодо того, що про укладання Договору купівлі-продажу від 04.11.2016, на підставі якого було зареєстроване право власності ОСОБА_1 , останньому стало відомо лише 24.01.2018.

105. Згідно зі статтею 17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини" суди застосовують при розгляді справ практику Європейського суду з прав людини як джерело права.

106. Аналізуючи питання обсягу дослідження доводів скаржника та їх відображення у судових рішеннях, питання вичерпності висновків суду, позиція суду касаційної інстанції ґрунтується на висновках, що їх зробив Європейський суд з прав людини у справі "Проніна проти України" (рішення Європейського суду з прав людини від 18.07.2006). Зокрема, Європейський суд з прав людини у своєму рішенні зазначив, що пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи.

107. У справі, що розглядається, колегія суддів Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду дійшла висновку, що скаржнику було надано вичерпну відповідь на всі істотні питання, що виникають при кваліфікації спірних відносин, як у матеріально-правовому, так і у процесуальному сенсах, а доводи, викладені в касаційній скарзі не спростовують обґрунтованих та правомірних висновків судів першої та апеляційної інстанцій.

108. Відповідно до статті 309 Господарського процесуального кодексу України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо судове рішення, переглянуте в передбачених статтею 300 цього Кодексу межах, ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права. Не може бути скасоване правильне по суті і законне рішення з одних лише формальних міркувань.

109. Відповідно до діючого законодавства обґрунтованим визнається рішення, в якому повно відображені обставини, які мають значення для даної справи, висновки суду про встановлені обставини є вичерпними, відповідають дійсності і підтверджуються достовірними доказами, дослідженими у судовому засіданні.

110. Оскаржувана постанова суду апеляційної інстанції та рішення суду першої інстанції таким вимогам закону відповідають.

111. Рішення суду має прийматися у цілковитій відповідності з нормами матеріального та процесуального права та фактичними обставинами справи, з достовірністю встановленими судом, тобто з`ясованими шляхом дослідження та оцінки судом належних та допустимих доказів у конкретній справі.

112. Вказані вимоги судами першої та апеляційної інстанцій при ухваленні оскаржуваних рішення та постанови були дотримані.

113. Оскільки підстав для скасування постанови суду апеляційної інстанції та рішення суду першої інстанції немає, то судовий збір за подачу касаційної скарги покладається на скаржника.

Керуючись статтями 240, 300, 301, 304, 308, 314, 315, 317 Господарського процесуального кодексу України в редакції Закону України від 15.01.2020 № 460-IX, Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного господарського суду,

П О С Т А Н О В И В :

1. Касаційну скаргу ОСОБА_1 на постанову Північно-західного апеляційного господарського суду від 09.01.2024 та на рішення Господарського суду Вінницької області від 12.10.2023 у справі № 902/260/22(464/7080/20) залишити без задоволення.

2. Постанову Північно-західного апеляційного господарського суду від 09.01.2024 та рішення Господарського суду Вінницької області від 12.10.2023 у справі № 902/260/22(464/7080/20) залишити без змін.

3. Постанова набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною та оскарженню не підлягає.

Головуючий В. В. Білоус

Судді О. В. Васьковський

В. Я. Погребняк