УХВАЛА

м. Київ

20.03.2024Справа № 910/852/24
Господарський суд міста Києва у складі: головуючого судді Князькова В.В. за участю секретаря судового засідання Рєпкіної Ю.В., розглянувши у відкритому судовому засіданні справу

за позовом: Заступника керівника Київської міської прокуратури в інтересах держави в особі Київської міської ради, м. Київ

до відповідача 1: Приватного акціонерного товариства «Київський річковий порт», м. Київ

до відповідача 2: Головного управління Національної поліції у місті Києві, м.Київ

про визнання недійсними договорів оренди нерухомого майна та стягнення 5 040 000 грн,

Представники сторін:

Прокурор: Горелик Р.М.

від позивача: Буханистий О.В.

від відповідача 1: Завирюха К.О.

від відповідача 2: Матвієнко П.П.

ОБСТАВИНИ СПРАВИ:

Заступник керівника Київської міської прокуратури звернувся до Господарського суду міста Києва в інтересах держави в особі Київської міської ради з позовом до відповідачів 1. Приватного акціонерного товариства «Київський річковий порт», 2. Головного управління Національної поліції у місті Києві про визнання недійсними договорів: №4 ВПЗ від 19.01.2021, №5 ВПЗ від 25.01.2022, №145 ВПЗ від 01.03.2023, №532 ВПЗ від 03.08.2023, укладених між Приватним акціонерним товариством «Київський річковий порт» та Головним управлінням Національної поліції у місті Києві, та стягнення з Приватного акціонерного товариства «Київський річковий порт» на користь Головного управління Національної поліції у місті Києві, а з Головного управління Національної поліції у місті Києві на користь в дохід держави 5 040 000 грн.

В обґрунтування позовних вимог прокурор посилається на те, що оспорювані правочини укладено із недодержанням вимоги щодо відповідності інтересам держави і суспільства. Що згідно ч.3 ст.228 Цивільного кодексу України є підставою для визнання договорів недійсними та стягнення одержаного за ними в дохід держави. Прокурором, зокрема, наголошено, що Приватне акціонерне товариство «Київський річковий порт» не мало повноважень на передання майна територіальної громади міста Києва в оренду відповідачу 2. Крім того, у позові зазначено, що договір №532 ВПЗ від 03.08.2023 було укладено за наявності обтяження (арешту) земельної ділянки з кадастровим номером :85:316:0069.

09.02.2024 до Господарського суду міста надійшла заява Головного управління Національної поліції у місті Києві про залишення позову без розгляду, з огляду на не доведення прокурором наявності достатніх підстав для представництва інтересів держави у розглядуваній справі.

У судовому засіданні 20.03.2024 судом було розглянуто заяву відповідача 2 та встановлено наявність підстав для залишення позову прокурора без розгляду. При цьому, суд зазначає таке.

Законом України від 02.06.2016 № 1401-VIII "Про внесення змін до Конституції України (щодо правосуддя)", який набрав чинності 30.09.2016, до Конституції України внесені зміни, а саме Конституцію доповнено статтею 131-1, пункт 3 частини 1 якої передбачає, що прокуратура здійснює представництво інтересів держави в суді у виключних випадках і в порядку, що визначені законом.

Стаття 53 Господарського процесуального кодексу України встановлює, що у визначених законом випадках прокурор звертається до суду з позовною заявою, бере участь у розгляді справ за його позовами, а також може вступити за своєю ініціативою у справу, провадження у якій відкрито за позовом іншої особи, до початку розгляду справи по суті, подає апеляційну, касаційну скаргу, заяву про перегляд судового рішення за нововиявленими або виключними обставинами. У разі відкриття провадження за позовною заявою, поданою прокурором в інтересах держави в особі органу, уповноваженого здійснювати функції держави у спірних правовідносинах, зазначений орган набуває статусу позивача. У разі відсутності такого органу або відсутності у нього повноважень щодо звернення до суду прокурор зазначає про це в позовній заяві і в такому разі набуває статусу позивача.

Відповідно до частини 4 статті 53 Господарського процесуального кодексу України прокурор, який звертається до суду в інтересах держави, в позовній чи іншій заяві, скарзі обґрунтовує: 1) в чому полягає порушення інтересів держави, 2) необхідність їх захисту, 3) визначені законом підстави для звернення до суду прокурора, а також зазначає 4) орган, уповноважений державою здійснювати відповідні функції у спірних правовідносинах.

Невиконання цих вимог має наслідком застосування положень, передбачених статтею 174 цього Кодексу.

Таким чином, зі змісту вищезазначених законодавчих положень вбачається, що прокурор здійснює представництво в суді законних інтересів держави у разі порушення або загрози порушення інтересів держави у двох випадках: 1) якщо захист цих інтересів не здійснює або неналежним чином здійснює орган державної влади, орган місцевого самоврядування чи інший суб`єкт владних повноважень, до компетенції якого віднесені повноваження здійснювати такий захист у спірних правовідносинах; 2) якщо немає органу державної влади, органу місцевого самоврядування чи іншого суб`єкта владних повноважень, до компетенції якого віднесені повноваження здійснювати захист законних інтересів держави у спірних правовідносинах.

Перший "виключний випадок" передбачає наявність органу, який може здійснювати захист інтересів держави самостійно, а другий - відсутність такого органу. Однак підстави представництва інтересів держави прокуратурою у цих двох випадках істотно відрізняються.

У першому випадку прокурор набуває право на представництво, якщо відповідний суб`єкт владних повноважень не здійснює захисту або здійснює неналежно.

"Нездійснення захисту" має прояв в пасивній поведінці уповноваженого суб`єкта владних повноважень - він обізнаний про порушення інтересів держави, має відповідні повноваження для їх захисту, але всупереч цим інтересам за захистом до суду не звертається.

"Здійснення захисту неналежним чином" має прояв в активній поведінці (сукупності дій та рішень), спрямованій на захист інтересів держави, але яка є неналежною.

"Неналежність" захисту може бути оцінена з огляду на встановлений порядок захисту інтересів держави, який, серед іншого, включає досудове з`ясування обставин порушення інтересів держави, обрання способу їх захисту та ефективне здійснення процесуальних прав позивача.

Верховний Суд у постанові від 03.10.2023 по справі №916/2916/22 зазначає, що перевірка права на позов (що має місце у даному випадку), лежить не в площині диспозитивності судового процесу (доводів учасника спору, які має розглянути суд в тому випадку, якщо сторона оскаржує судове рішення), а в площині обов`язків суду з розгляду справи та встановлення всіх обставин справи і належного розгляду спору судом, оскільки відповідно до п.2 ч.1 ст. 226 Господарського процесуального кодексу України суд залишає позов без розгляду, якщо позовну заяву не підписано або підписано особою, яка не має права підписувати її, або особою, посадове становище якої не вказано.

Питання щодо представництва інтересів держави прокурором у суді врегульовано статтею 23 Закону України "Про прокуратуру". За змістом цієї статті представництво прокурором держави в суді полягає у здійсненні процесуальних та інших дій, спрямованих на захист інтересів держави, у випадках та порядку, встановлених законом. Прокурор здійснює представництво в суді законних інтересів держави у разі порушення або загрози порушення інтересів держави, якщо захист цих інтересів не здійснює або неналежним чином здійснює орган державної влади, орган місцевого самоврядування чи інший суб`єкт владних повноважень, до компетенції якого віднесені відповідні повноваження, а також у разі відсутності такого органу. Наявність підстав для представництва має бути обґрунтована прокурором у суді. Прокурор здійснює представництво інтересів громадянина або держави в суді виключно після підтвердження судом підстав для представництва. Прокурор зобов`язаний попередньо, до звернення до суду, повідомити про це громадянина та його законного представника або відповідного суб`єкта владних повноважень. У разі підтвердження судом наявності підстав для представництва прокурор користується процесуальними повноваженнями відповідної сторони процесу. Наявність підстав для представництва може бути оскаржена громадянином чи її законним представником або суб`єктом владних повноважень. У разі встановлення ознак адміністративного чи кримінального правопорушення прокурор зобов`язаний здійснити передбачені законом дії щодо порушення відповідного провадження.

Звертаючись до суду з розглядуваним позовом прокурором зазначалось, що неправомірне використання земельних ділянок, які належать на праві комунальної власності територіальній громаді міста Києва безумовно свідчить про порушення прав територіальної громади на вільне розпорядження та володіння належним їй нерухомим майном, а також на отримання законного прибутку від правомірного використання цього майна та наповнення бюджету, що є вкрай важливим в умовах дії правового режиму воєнного стану в країні, оскільки ці кошти були б використані для нагальних потреб суспільства.

Крім того, Головне управління Національної поліції у місті Києві є державною неприбутковою бюджетною організацію, яка фінансується за рахунок Державного бюджету України, у зв`язку з чим, сплата товариству орендних платежів завдала збитків Державному бюджету у сумі понад 5 млн грн.

При цьому, вказані кошти не отримані дійсним власником земельної ділянки з кадастровим номером :85:316:0069 - Київською міською радою, яка, у разі розпорядження цією земельною ділянкою шляхом надання її у оренду, повинна була отримати дохід у місцевий бюджет, який у подальшому спрямувався для задоволення нагальних та найнеобхідніших потреб суспільства, зумовлених воєнною агресією російської федерації проти України.

Обставини вчинення та наслідки укладення таких договорів для держави свідчать про невідповідність таких дій інтересам держави та суспільства.

Сам факт стягнення у дохід держави неправомірно отриманих коштів слугує захисту таких інтересів, а також поповненню бюджетних коштів на відповідну суму.

З огляду на наведене, пред`явлення позову прокурором в даному випадку зумовлено очевидним порушенням інтересів держави в бюджетній сфері, оскільки укладення Приватного акціонерного товариства «Київський річковий порт» оспорюваних договорів безумовно порушує державний та суспільний інтерес, вказані договори укладені всупереч волі дійсного власника земельних ділянок, що призвело до негативних наслідків шляхом безпідставного розпорядження неналежним товариству майном та неправомірного отримання прибутку.

Так,у позові зазначено, що Київська міська прокуратура звернулась до Господарського суду міста Києва із позовом в інтересах держави в особі Київської міської ради до Приватного акціонерного товариства «Київський річковий порт» про скасування рішень про державну реєстрацію речового права на земельні ділянки та їх державної реєстрації, зокрема, земельної ділянки з кадастровим номером :85:316:0069 (справа № 910/11678/22).

Крім того, будучи обізнаною про зазначені у позові обставини, не вжила заходів щодо визнання недійсними договорів оренди нерухомого майна та стягнення коштів.

Київська міська прокуратура на виконання вимог, установлених абз. 4 ч. 4 ст. 23 указаного Закону, листом від 21.12.2023 № 15/2-105Ових-23 повідомила Київську міську раду про існування порушення інтересів територіальної громади міста Києва як дійсного власника земельних ділянок шляхом укладення оспорюваних договорів та отримання за ними прибутку. Зазначеним листом також витребувано відомості щодо вжитих і запланованих заходів із захисту порушених інтересів держави.

Разом з цим, Київська міська рада обмежилась лише дорученням розгляду листа прокурора Департаменту земельних ресурсів виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації), з листа якого вбачається, що Київською міською радою не вчинялись заходи цивільно- правового характеру щодо порушених у листі Київської міської прокуратури питань (лист від 03.11.2023 № 053-12555).

Отже, на думку прокурора, з боку органу, уповноваженого державою на захист її інтересів (Київської міської ради), допущено нездійснення відповідного захисту - не пред`явлено до суду позов про визнання недійсними договорів оренди нерухомого майна як таких, що суперечать інтересам держави.

Прокурором вказано, що наявність у прокурора підстав для представництва інтересів держави в особі Київської міської ради шляхом пред`явлення цього позову обґрунтовується:

- наявним порушенням інтересів необхідністю їх комплексного захисту, адже укладення Приватним акціонерним товариством «Київський річковий завод» оспорюваних договорів наслідком чого стало порушення права територіальної громади міста Києва, безпідставне отримання товариством прибутку з Державного бюджету - безумовно свідчить про порушення інтересів держави у бюджетній сфері;

- орган, уповноважений державою здійснювати відповідні функції у спірних правовідносинах, будучи поінформованими про існування такого порушення, не здійснює захисту інтересів держави;

- прокурором дотримано вимоги абз. 3 ч. 4 ст. 23 Закону України «Про прокуратуру». На виконання зазначених норм Київська міська прокуратура попередньо, до пред`явлення позову, листом від 17.01.2024 №15/2-40вих-23 повідомила позивача про прийняття рішення стосовно представництва інтересів держави шляхом пред`явлення до суду цього позову.

Наразі, оцінюючи обставини наявності підстав для здійснення прокурором представництва інтересів держави у розглядуваному спорі, судом враховано таке.

У частині 1 статті 16 Цивільного кодексу України передбачено, що кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу, а в частині 2 цієї статті визначено способи захисту цивільних справ та інтересів судом.

Суб`єктивне право на захист - це юридично закріплена можливість особи використати заходи правоохоронного характеру для поновлення порушеного права і припинення дій, які порушують це право.

Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства (частина 2 статті 15 Цивільного кодексу України).

Згідно з положеннями статті 4 Господарського процесуального кодексу України право на звернення до господарського суду в установленому цим Кодексом порядку гарантується. Ніхто не може бути позбавлений права на розгляд його справи у господарському суді, до юрисдикції якого вона віднесена законом. Юридичні особи та фізичні особи-підприємці, фізичні особи, які не є підприємцями, державні органи, органи місцевого самоврядування мають право на звернення до господарського суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав та законних інтересів у справах, віднесених законом до юрисдикції господарського суду, а також для вжиття передбачених законом заходів, спрямованих на запобігання правопорушенням.

Наявність права на пред`явлення позову не є безумовною підставою для здійснення судового захисту, а є лише однією з необхідних умов реалізації встановленого права.

Вирішуючи спір, суд повинен надати об`єктивну оцінку наявності порушеного права чи інтересу на момент звернення до господарського суду, а також визначити, чи відповідає обраний позивачем спосіб захисту порушеного права тим, що передбачені законодавством, та чи забезпечить такий спосіб захисту відновлення порушеного права позивача.

Гарантоване статтею 55 Конституції України й конкретизоване у законах України, право на судовий захист передбачає можливість звернення до суду за захистом порушеного права, але вимагає, щоб твердження позивача про порушення було обґрунтованим. Таке порушення прав має бути реальним, стосуватися індивідуально виражених прав або інтересів особи, яка стверджує про їх порушення.

Отже, захисту підлягає наявне законне порушене право (інтерес) особи, яка є суб`єктом (носієм) порушених прав чи інтересів та звернулася за таким захистом до суду. Тому для того, щоб особі було надано судовий захист, суд встановлює, чи особа дійсно має порушене право (інтерес), і чи це право (інтерес) порушено відповідачем. Відсутність порушеного права чи невідповідність обраного позивачем способу його захисту способам, визначеним законодавством, встановлюється при розгляді справи по суті, та є підставою для прийняття судового рішення про відмову в позові.

Подібні за змістом висновки викладені у постановах Верховного Суду від 25.06.2019 у справі № 922/1500/18, від 15.08.2019 у справі № 1340/4630/18, від 28.11.2019 у справі № 918/150/19, від 26.01.2022 у справі № 921/787/20 від 14.06.2022 у справі № 904/3870/21, від 13.09.2022 у справі № 918/1222/21.

Відповідно до частини 1 статті 11 Цивільного кодексу України цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки.

Водночас згідно з положенням частини 1 статті 12 Цивільного кодексу України особа здійснює свої цивільні права вільно, на власний розсуд.

Цивільні права особа здійснює у межах, наданих їй договором або актами цивільного законодавства (частина 1 статті 13 Цивільного кодексу України).

Разом із тим за змістом частин 1, 2 статті 14 Цивільного кодексу України цивільні обов`язки виконуються у межах, встановлених договором або актом цивільного законодавства. Особа не може бути примушена до дій, вчинення яких не є обов`язковим для неї.

Закон України "Про місцеве самоврядування" відповідно до Конституції України визначає систему та гарантії місцевого самоврядування в Україні, засади організації та діяльності, правового статусу і відповідальності органів та посадових осіб місцевого самоврядування.

Відповідно до положень статті 25 Закону України "Про місцеве самоврядування" сільські, селищні, міські ради правомочні розглядати і вирішувати питання, віднесені Конституцією України, цим та іншими законами до їх відання.

Згідно з частиною 1 статті 26 Закону України "Про місцеве самоврядування" виключно на пленарних засіданнях сільської, селищної, міської ради вирішуються питання, зокрема, регулювання земельних відносин.

Таким чином, органи місцевого самоврядування представляють інтереси відповідної територіальної громади і до їх повноважень належить вирішення питань щодо регулювання земельних відносин.

Судом вище вказувалось, що підставою звернення до суду з розглядуваним позовом прокурором було зумовлено очевидним порушенням інтересів держави в бюджетній сфері, оскільки укладення Приватного акціонерного товариства «Київський річковий порт» оспорюваних договорів безумовно порушує державний та суспільний інтерес, вказані договори укладені всупереч волі дійсного власника земельних ділянок, що призвело до негативних наслідків шляхом безпідставного розпорядження неналежним товариству майном та неправомірного отримання прибутку.

Тобто, у даному випадку Київська міська рада мала право та можливість звернутись до суду за захистом наведених вище прав.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 26.05.2020 у справі № 912/2385/18 за позовом заступника керівника Олександрійської місцевої прокуратури Кіровоградської області в інтересах держави в особі Устинівської районної державної адміністрації Кіровоградської області, Східного офісу Державної аудиторської служби України до Товариства з обмеженою відповідальністю "Укртранссервіс-груп", відділу освіти, молоді та спорту Устинівської РДА про визнання недійсними додаткових угод та стягнення суд виклав такі висновки щодо застосування статті 23 Закону України "Про прокуратуру":

"…Прокурор зобов`язаний попередньо, до звернення до суду, повідомити про це громадянина та його законного представника або відповідного суб`єкта владних повноважень. У разі підтвердження судом наявності підстав для представництва прокурор користується процесуальними повноваженнями відповідної сторони процесу. Наявність підстав для представництва може бути оскаржена громадянином чи її законним представником або суб`єктом владних повноважень.

…45. Велика Палата Верховного Суду звертає увагу на те, що захищати інтереси держави повинні насамперед відповідні компетентні органи, а не прокурор. Прокурор не повинен вважатися альтернативним суб`єктом звернення до суду і замінювати компетентний орган, який може і бажає захищати інтереси держави.

…47. Щоб інтереси держави не залишилися незахищеними, прокурор виконує субсидіарну роль, замінює в судовому провадженні відповідний компетентний орган, який усупереч вимогам закону не здійснює захисту або робить це неналежно.

…76. Відповідно до частини третьої статті 23 Закону України «Про прокуратуру» прокурор може представляти інтереси держави в суді лише у двох випадках: 1) якщо захист цих інтересів не здійснює або неналежним чином здійснює компетентний орган; 2) у разі відсутності такого органу.

77. Бездіяльність компетентного органу означає, що він знав або повинен був знати про порушення інтересів держави, але не звертався до суду з відповідним позовом у розумний строк.

78. Прокурор, звертаючись до суду з позовом, має обґрунтувати та довести підстави для представництва, однією з яких є бездіяльність компетентного органу.

79. Звертаючись до відповідного компетентного органу до подання позову в порядку, передбаченому статтею 23 Закону України "Про прокуратуру", прокурор фактично надає йому можливість відреагувати на стверджуване порушення інтересів держави, зокрема, шляхом призначення перевірки фактів порушення законодавства, виявлених прокурором, вчинення дій для виправлення ситуації, а саме подання позову або аргументованого повідомлення прокурора про відсутність такого порушення.

80. Невжиття компетентним органом жодних заходів протягом розумного строку після того, як цьому органу стало відомо або повинно було стати відомо про можливе порушення інтересів держави, має кваліфікуватися як бездіяльність відповідного органу. Розумність строку визначається судом з урахуванням того, чи потребували інтереси держави невідкладного захисту (зокрема, через закінчення перебігу позовної давності чи можливість подальшого відчуження майна, яке незаконно вибуло із власності держави), а також таких чинників, як: значимість порушення інтересів держави, можливість настання невідворотних негативних наслідків через бездіяльність компетентного органу, наявність об`єктивних причин, що перешкоджали такому зверненню, тощо.

81. Таким чином, прокурору достатньо дотриматися порядку, передбаченого статтею 23 Закону України "Про прокуратуру", і якщо компетентний орган протягом розумного строку після отримання повідомлення самостійно не звернувся до суду з позовом в інтересах держави, то це є достатнім аргументом для підтвердження його бездіяльності. Якщо прокурору відомо причини такого незвернення, він обов`язково повинен зазначити їх в обґрунтуванні підстав для представництва, яке міститься в позові, але якщо з відповіді компетентного органу на звернення прокурора такі причини з`ясувати неможливо чи такої відповіді взагалі не отримано, то це не є підставою вважати звернення прокурора необґрунтованим".

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 26.06.2019 у справі № 587/430/16-ц за позовом заступника керівника Сумської місцевої прокуратури Сумської області до Головного управління Держгеокадастру у Сумській області, фізичної особи про визнання незаконними та скасування наказів, визнання недійсним договору оренди і повернення земельної ділянки Суд дійшов такого висновку:

"50. Оскільки повноваження органів влади, зокрема і щодо здійснення захисту законних інтересів держави, є законодавчо визначеними, суд згідно з принципом jura novit curia ("суд знає закони") під час розгляду справи має самостійно перевірити доводи сторін щодо наявності чи відсутності повноважень органів влади, зокрема повноважень органів Держгеокадастру, здійснювати у спосіб, який обрав прокурор, захист законних інтересів держави у спірних правовідносинах.

У постанові Верховного Суду від 02.11.2021 у справі № 906/569/19 за позовом першого заступника військового прокурора Житомирського гарнізону в інтересах держави в особі Міністерства оборони України, Квартирно-експлуатаційного відділу м. Житомира до Державного підприємства "Зарічанське лісове господарство" про заборону ведення лісового господарства, використання лісового фонду на землях Міністерства оборони України викладено таку правову позицію: "суд дійшов висновку, що три дні не є розумним строком, у який позивачі могли самостійно звернутися до суду, тому прокурор не підтвердив підстави для представництва прокурором інтересів держави у цій справі".

Слід звернути увагу, що відповідно до частини 2 статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України. Тобто імператив зазначеного конституційного положення встановлює обов`язок органів державної влади та їх посадових осіб дотримуватись принципу законності при здійсненні своїх повноважень, що забезпечує здійснення державної влади за принципом її поділу.

Конституційний Суд України у рішенні від 01.04.2008 № 4-рп/2008 зазначив, що неухильне додержання органами законодавчої, виконавчої та судової влади Конституції та законів України забезпечує реалізацію принципу поділу влади і є запорукою їх єдності, важливою передумовою стабільності, підтримання громадського миру і злагоди в державі.

Верховний Суд у постанові від 06.09.2023 по справі №926/54/22 звертає увагу на те, що захищати інтереси держави повинні насамперед відповідні суб`єкти владних повноважень, а не прокурор. Щоб інтереси держави не залишилися незахищеними, прокурор виконує субсидіарну роль, замінює у судовому провадженні відповідного суб`єкта владних повноважень, який всупереч вимогам закону не здійснює захисту або робить це неналежно.

Суд повторно акцентує увагу учасників судового процесу на те, що прокурор не повинен вважатися альтернативним суб`єктом звернення до суду і замінювати компетентний орган, який може і бажає захищати інтереси держави, що фактично здійснено у даному випадку Заступником керівника Київської міської прокуратури.

При цьому, означені висновки суду ґрунтуються на непогодженні із доводами прокурора стосовно нездійснення Київською міською радою захисту своїх інтересів, як власника земельної ділянки.

Зокрема, судом враховано, що у провадженні Господарського суду міста Києва перебуває справа №910/11678/22 за позовом Першого заступника керівника Київської міської прокуратури в інтересах держави в особі Київської міської ради до Приватного акціонерного товариства "Київський річковий порт" про скасування рішень про державну реєстрацію речового права на земельні ділянки та їх державної реєстрації.

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що документація із землеустрою не відповідає вимогам земельного законодавства, чинного на момент її розроблення, у зв`язку з чим не могла бути підставою для державної реєстрації 23.05.2019 земельних ділянок площами 12,2332 га (кадастровий номер 800000000:85:316:0069) та 0,2142 га (кадастровий номер :85:316:0072) у Державному земельному кадастрі, оскільки не затверджена Київською міською радою або її уповноваженим органом.

Слід зауважити, що саме автостоянка, яка розміщена на земельній ділянці 800000000:85:316:0069 є об`єктом оренди у спірних договорах (у справі №910/852/24).

Тобто, з наведеного вбачається, що фактично права позивача - Київської міської ради, як власника земельної ділянки захищаються у межах саме розглядуваної справи №910/11678/22.

Одночасно, судом враховано, що у межах справи №910/852/24 прокурором заявлено вимоги про визнання договорів недійсними та стягнення грошових коштів в дохід держави. З матеріалів справи вбачається, що Київська міська рада стороною означених договорів не є, а отже, заявлення такого позову ніяким чином не вплине та не відновить прав власника земельної ділянки, на необхідність захисту яких посилається прокурор. У даному випадку слід роз`яснити, що інтереси Київської міської ради, як власника об`єкта земельних правовідносин могло б бути ефективно захищено у разі заявлення віндикаційного або негаторного позовів.

Одночасно, суд з метою оцінки всіх доводів прокурора щодо неналежного захисту Київською міською радою прав та законних інтересів як власника земельної ділянки, у судовому засіданні 14.02.2024 запропонував Київській міській раді надати письмові пояснення з наступних питань:

Чи було відомо Київській міській раді до 23.01.2024 про наявність договорів №4 ВПЗ від 19.01.2021, №5 ВПЗ від 25.01.2022, №145 ВПЗ від 01.03.2023, №532 ВПЗ від 03.08.2023, укладених між Приватним акціонерним товариством «Київський річковий порт» та Головним управлінням Національної поліції у місті Києві?

Чи було прокурором до моменту звернення до суду з розглядуваним позовом повідомлено Київську міську раду саме про наявність договорів №4 ВПЗ від 19.01.2021, №5 ВПЗ від 25.01.2022, №145 ВПЗ від 01.03.2023, №532 ВПЗ від 03.08.2023, укладених між Приватним акціонерним товариством «Київський річковий порт» та Головним управлінням Національної поліції у місті Києві, та чи надавались відповідні копії?

Чи вчинялись Київською міською радою з моменту отримання повідомлення №1051 вих -23 від 21.12.2023 Київської міської прокуратури, дії направлені на встановлення обставин порушення інтересів територіальної громади міста Києва як власника земельної ділянки із кадастровим номером :85:316:0069?

У судовому засіданні 06.03.2024 відповіді на вказані питання також було запропоновано надати прокурору.

14.03.2024 до суду надійшла заява позивача на виконання вимог суду, якою останній просив долучити до матеріалів справи лист №0570202/2-3243 від 11.03.2024 Департаменту земельних ресурсів виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації), в якому вказано, що про наявність договорів №4 ВПЗ від 19.01.2021, №5 ВПЗ від 25.01.2022, №145 ВПЗ від 01.03.2023, №532 ВПЗ від 03.08.2023 департаменту стало відомо з листа Київської міської прокуратури №15/2-31050ВИХ23 від 21.12.2023, на який було надано відповідь листом №0570202/2-3243 від 11.01.2024.

Проте, суд критично ставиться до змісту вказаного листа в контексті визначення моменту, коли Київській міській раді стало відомо про наявність означених правочинів.

Зокрема, судом враховано, що до позовної заяви було додано лист Київської міської прокуратури №15/2-31050ВИХ23 від 21.12.2023, проте, означений лист взагалі не містить посилань на договори №4 ВПЗ від 19.01.2021, №5 ВПЗ від 25.01.2022, №145 ВПЗ від 01.03.2023, №532 ВПЗ від 03.08.2023, а вказано лише про те, що у впродовж 2021-2023 років між Приватним акціонерним товариством «Київський річковий порт» та Головним управлінням Національної поліції у місті Києві укладались договори оренди нерухомого майна - автостоянки, що розміщена на земельні ділянці із кадастровим номером :85:316:0069.

Судом враховано, що Департаментом земельних ресурсів виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації) листом №0570202/2-3243 від 11.01.2024 було повідомлено прокуратуру про відсутність з боку Приватного акціонерного товариства «Київський річковий порт» у 2021-2023 звернення щодо укладання договорів суборенди стосовно земельної ділянки із кадастровим номером :85:316:0069.

Листом №40вих24 від 17.01.2024, тобто через 6 днів, прокурором було повідомлено Київську міську раду про те, що з огляду на невжиття останньою заходів щодо захисту інтересів держави, Київською міською прокуратурою було підготовлено позов до Господарського суду міста Києва.

За висновками суду, у прокурора були відсутні підстави стверджувати про нездійснення Київською міською радою належного захисту своїх прав як власника земельної ділянки у визначений прокурором у позові спосіб, оскільки:

- по-перше, права та законні інтереси Київської міської ради на той час захищалися у межах справи №910/11678/22;

- по-друге, за 6 днів (з яких два були вихідними днями) до моменту повідомлення №40вих24 від 17.01.2024, Департаментом земельних ресурсів виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації) було повідомлено про відсутність у останнього договорів №4 ВПЗ від 19.01.2021, №5 ВПЗ від 25.01.2022, №145 ВПЗ від 01.03.2023, №532 ВПЗ від 03.08.2023, що фактично унеможливлювало самостійне звернення до суду з позовом щодо визнання недійсними таких правочинів.

За таких обставин, враховуючи все вище викладене у сукупності, враховуючи те, що прокурор не повинен вважатися альтернативним суб`єктом звернення до суду і замінювати компетентний орган, який може і бажає захищати інтереси держави, з огляду на те, що судом не вбачається бездіяльності Київської міської ради як власника земельної ділянки із кадастровим номером :85:316:0069, слід дійти висновку, що у даному випадку прокурор не підтвердив підстави для представництва інтересів держави у цій справі, а отже, керуючись п. 2 ч. 1 ст. 226, ст. 234 Господарського процесуального кодексу України, позов Заступника керівника Київської міської прокуратури в інтересах держави в особі Київської міської ради до відповідачів 1. Приватного акціонерного товариства «Київський річковий порт», 2. Головного управління Національної поліції у місті Києві про визнання недійсними договорів №4 ВПЗ від 19.01.2021, №5 ВПЗ від 25.01.2022, №145 ВПЗ від 01.03.2023, №532 ВПЗ від 03.08.2023, укладених між Приватним акціонерним товариством «Київський річковий порт» та Головним управлінням Національної поліції у місті Києві, та стягнення з Приватного акціонерного товариства «Київський річковий порт» на користь Головного управління Національної поліції у місті Києві, а з Головного управління Національної поліції у місті Києві на користь в дохід держави 5 040 000 грн підлягає залишенню без розгляду.

Згідно усталеної практики Європейського суду з прав людини, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча п.1 ст.6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення від 09.12.1994 Європейського суду з прав людини у справі «Руїс Торіха проти Іспанії»). Крім того, вмотивоване рішення дає стороні можливість оскаржити його та отримати його перегляд вищестоящою інстанцією.

У рішенні Європейського суду з прав людини «Серявін та інші проти України» (SERYAVIN OTHERS v.) вказано, що усталеною практикою Європейського суду з прав людини, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (див. рішення у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» (Ruiz Torija v. Spain) від 9 грудня 1994 року, серія A, N 303-A, п. 29). Хоча національний суд має певну свободу розсуду щодо вибору аргументів у тій чи іншій справі та прийняття доказів на підтвердження позицій сторін, орган влади зобов`язаний виправдати свої дії, навівши обґрунтування своїх рішень (див. рішення у справі «Суомінен проти Фінляндії» (Suominen v. Finland), N 37801/97, п. 36, від 1 липня 2003 року). Ще одне призначення обґрунтованого рішення полягає в тому, щоб продемонструвати сторонам, що вони були почуті. Крім того,

вмотивоване рішення дає стороні можливість оскаржити його та отримати його перегляд вищестоящою інстанцією. Лише за умови винесення обґрунтованого рішення може забезпечуватись публічний контроль здійснення правосуддя (див. рішення у справі «Гірвісаарі проти Фінляндії» (Hirvisaari v. Finland), №49684/99, п. 30, від

27 вересня 2001 року).

Аналізуючи питання обсягу дослідження доводів учасників справи та їх відображення у судовому рішенні, суд першої інстанції спирається на висновки, що зробив Європейський суд з прав людини від 18.07.2006 у справі «Проніна проти України», в якому Європейський суд з прав людини зазначив, що п.1 ст.6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі ст.6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи.

Аналогічна правова позиція викладена у постановах від 13.03.2018, від 24.04.2019, від 05.03.2020 Верховного Суду по справах №910/13407/17, №915/370/16 та №916/3545/15.

З огляду на вищевикладене, всі інші доводи та міркування учасників судового процесу, залишені судом без задоволення та не прийняті до уваги як необґрунтовані, безпідставні та такі, що не спростовують висновків суду щодо наявності підстав для залишення позову прокурора без розгляду.

Щодо розподілу судових витрат суд зазначає наступне.

Відповідно до частини другої статті 226 Господарського процесуального кодексу України про залишення позову без розгляду постановляється ухвала, в якій вирішуються питання про розподіл між сторонами судових витрат, про повернення судового збору з бюджету.

Порядок розподілу судових витрат у разі залишення позову без розгляду визначено статтею 130 Господарського процесуального кодексу України. Підстави для повернення судового збору з державного бюджету встановлені у статті 7 Закону України «Про судовий збір».

Пунктом 4 частини 1 статті 7 Закону України «Про судовий збір» встановлено, що сплачена сума судового збору повертається за клопотанням особи, яка його сплатила, за ухвалою суду в разі залишення заяви або скарги без розгляду (крім випадків, якщо такі заяви або скарги залишені без розгляду у зв`язку з повторним неприбуттям або залишенням позивачем судового засідання без поважних причин та неподання заяви про розгляд справи за його відсутності, або неподання позивачем витребуваних судом матеріалів, або за його заявою (клопотанням).

Наразі, в матеріалах справи відсутнє клопотання прокурора про повернення суми судового збору, а отже, на теперішній час підстави для ухвалення такого рішення судом відсутні.

Керуючись п. 2 ч. 1 ст. 226, ст. 234 Господарського процесуального кодексу України, суд -

УХВАЛИВ:

1. Залишити без розгляду позов Заступника керівника Київської міської прокуратури в інтересах держави в особі Київської міської ради до відповідачів 1. Приватного акціонерного товариства «Київський річковий порт», 2. Головного управління Національної поліції у місті Києві про визнання недійсними договорів: №4 ВПЗ від 19.01.2021, №5 ВПЗ від 25.01.2022, №145 ВПЗ від 01.03.2023, №532 ВПЗ від 03.08.2023, укладених між Приватним акціонерним товариством «Київський річковий порт» та Головним управлінням Національної поліції у місті Києві, та стягнення з Приватного акціонерного товариства «Київський річковий порт» на користь Головного управління Національної поліції у місті Києві, а з Головного управління Національної поліції у місті Києві на користь в дохід держави 5 040 000 грн.

У судовому засіданні проголошено вступну та резолютивну частини ухвали.

Ухвала набирає законної сили негайно після її проголошення.

Апеляційна скарга на ухвалу суду подається до апеляційного господарського суду протягом десяти днів з дня складення повного тексту ухвали.

Повний текст ухвали складено та підписано 20.03.2024

Суддя В. В. Князьков