УХВАЛА

14 березня 2024 року

м. Київ

cправа № 904/142/22

Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного господарського суду:

Жайворонок Т. Є. - головуючого, Булгакової І. В., Колос І. Б.,

за участю

секретаря судового засідання - Іщука В. В.,

представників:

позивача - Акціонерного товариства «Українська залізниця» в особі

Регіональної філії «Придніпровська залізниця» Акціонерного товариства «Українська залізниця» - Русанова В. В.,

відповідача - Управління соціальної політики Нікопольської міської ради - не з`явився,

третьої особи - Нікопольської міської ради - Мкртчян О. О.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в режимі відеоконференції касаційну скаргу Акціонерного товариства «Українська залізниця» в особі Регіональної філії «Придніпровська залізниця» Акціонерного товариства «Українська залізниця»

на постанову Центрального апеляційного господарського суду від 19.12.2023

(у складі колегії суддів: Дармін М. О. (головуючий), Кощеєв І. М., Чус О. В.)

та на рішення Господарського суду Дніпропетровської області від 02.08.2022 (суддя Мілєва І. В.)

у справі за позовом Акціонерного товариства «Українська залізниця» в особі Регіональної філії «Придніпровська залізниця» Акціонерного товариства «Українська залізниця»

до Управління соціальної політики Нікопольської міської ради

третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, на стороні відповідача - Нікопольська міська рада

про стягнення 7 825 088,69 грн збитків за пільгові перевезення громадян за 2019 рік,

ВСТАНОВИВ:

У січні 2022 року Акціонерне товариство «Українська залізниця» в особі Регіональної філії «Придніпровська залізниця» Акціонерного товариства «Українська залізниця» (далі - позивач, Придніпровська залізниця) звернулося до Господарського суду Дніпропетровської області з позовом до Управління соціальної політики Нікопольської міської ради (далі - відповідач, Управління) про стягнення збитків за пільгові перевезення громадян залізничним транспортом у розмірі 7 825 088,69 грн за 2019 рік.

Позовні вимоги обґрунтовані посиланням на те, що позивачем з січня по грудень 2019 року надано послуги з перевезення пільгової категорії громадян у приміському сполученні. Однак, відповідач не провів розрахунків за пільгові перевезення окремих категорій громадян, внаслідок чого позивачу спричинені збитки у заявленому розмірі.

Ухвалою Господарського суду Дніпропетровської області від 27.04.2022 залучено до участі у справі Нікопольську міську раду (далі - Міськрада) в якості третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, на стороні відповідача.

Рішенням Господарського суду Дніпропетровської області від 02.08.2022, залишеним без змін постановою Центрального апеляційного господарського суду від 19.12.2023, в задоволенні позову відмовлено.

Рішення суду першої інстанції обґрунтоване тим, що позивач не довів позовні вимоги про стягнення збитків та не обґрунтував порушення його прав відповідачем, з чим погодився суд апеляційної інстанції.

Не погоджуючись з постановою апеляційного господарського суду від 19.12.2023 та рішенням суду першої інстанції від 02.08.2022, у січні 2024 року Придніпровська залізниця подала до Касаційного господарського суду касаційну скаргу, у якій, посилаючись на порушення судами попередніх інстанцій норм матеріального та процесуального права та наявність підстав, передбачених п. 1, 3 ч. 2 ст. 287 Господарського процесуального кодексу України (далі - ГПК України), просило скасувати постановлені у цій справі судові рішення, прийняти нове рішення про задоволення позовних вимог.

Обґрунтовуючи підставу касаційного оскарження за п. 1 ч. 2 ст. 287 ГПК України, позивач вказав, що при вирішенні спору судом апеляційної інстанції не було враховано правових висновків, наведених Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 03.03.2020 у справі № 904/94/19 щодо застосування п. 1, 6 ст. 92 Конституції України, ст. 174 Господарського кодексу України (далі - ГК України), ст. 19 Закону України «Про державні соціальні стандарти та державні соціальні гарантії».

Виконуючи вимоги щодо доказування наявності підстави для касаційного оскарження за п. 1 ч. 2 ст. 287 ГПК України позивач, з посиланням на вказану вище постанову Великої Палати Верховного Суду, зазначив, що державні соціальні гарантії є обов`язковими для всіх державних органів, органів місцевого самоврядування, підприємств, установ та організацій незалежно від форми власності; перевезення пасажирів на пільгових умовах виконано позивачем не за власною ініціативою, а на виконання імперативних законодавчих вказівок, тому відповідач, як уповноважений державою орган, зобов`язаний відшкодувати за рахунок бюджетних коштів понесені Придніпровською залізницею витрати.

У справі, що розглядається, суд апеляційної інстанції, на думку скаржника, застосував норми права однобічно, поклавши на позивача обов`язок з перевезення пільгових категорій пасажирів, однак не поширивши відповідні норми на відповідача, як головного розпорядника бюджетних коштів місцевого бюджету.

Наявність договору про відшкодування компенсаційних виплат за наданий пільговий проїзд у приміському сполученні для здійснення компенсації залізниці збитків за перевезення пільгових категорій пасажирів залізничним транспортом не є обов`язковою з огляду на приписи ст. 174 ГК України, за якою зобов`язання сторін виникає безпосередньо із законів України та не залежить від волевиявлення сторін.

При внесенні змін до ст. 89 та ст. 102 Бюджетного кодексу України (далі - БК України) законодавець не скасував положення постанови Кабінету Міністрів України від 16.12.2009 № 1359, якою затверджено Порядок розрахунку обсягів компенсаційних виплат за пільгові перевезення залізничним транспортом окремих категорій громадян (далі - Постанова № 1359), і визначено механізм розрахунку обсягів компенсаційних виплат залізницям за пільгові перевезення окремих категорій громадян, яким таке право надано законом, що здійснюються за рахунок, у тому числі, коштів місцевих бюджетів.

Мотивуючи підставу касаційного оскарження за п. 3 ч. 2 ст. 287 ГПК України, позивач вказав на відсутність висновку Верховного Суду у подібних правовідносинах щодо питання застосування пп. «ґ» п. 3 ч. 1 ст. 91 БК України у частині наявності або відсутності обов`язку головного розпорядника коштів місцевого бюджету здійснювати компенсаційні виплати за пільговий проїзд залізничним транспортом окремих категорій громадян за рахунок субвенцій з державного бюджету; наявності або відсутності обов`язку органу місцевого самоврядування визначати видатки місцевих бюджетів на компенсаційні виплати за пільговий проїзд залізничним транспортом окремих категорій громадян.

27.02.2024 Управління та Міськрада подали до Верховного Суду відзиви, в яких заперечили доводи касаційної скарги, просили залишити касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення попередніх інстанцій - без змін.

13.03.2024 Управління надало до Верховного Суду клопотання про розгляд цієї справи без участі представника відповідача.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, дослідивши наведені в касаційній скарзі доводи, врахувавши подані відповідачем та третьою особою заперечення у відзивах на касаційну скаргу, перевіривши матеріали справи, Верховний Суд дійшов таких висновків.

Судами попередніх інстанцій встановлено, що за період січень-грудень 2019 року позивач надавав пільговий проїзд окремим категоріям громадян, які мають право на відповідні пільги при користуванні залізничним транспортом.

Згідно з обліковими формами позивача розмір недоотриманих коштів за перевезення залізничним транспортом громадян за період січень-грудень 2019 року склав 7 825 088,69 грн, а саме: за січень - 396335,85 грн; за лютий - 412824,69 грн; за березень - 533680,08 грн; за квітень - 464576,06 грн; за травень - 671860,55 грн; за червень - 721296,70 грн; за липень - 941823,08 грн; за серпень - 880969,84 грн; за вересень - 760224,43 грн; за жовтень - 705088,59 грн; за листопад - 628088,57 грн; за грудень - 708320,25 грн.

У період з лютого 2019 року по серпень 2021 року позивач звертався до відповідача з листами щодо компенсації пільгового проїзду окремих категорій громадян, укладення договору на 2019 рік, а також про організацію зустрічей з Управлінням з приводу даних питань, на що Управління відповіло відмовою у листах, датованих березнем-травнем 2019 року.

Вказане стало підставою для звернення позивача до суду про стягнення з відповідача збитків за пільгові перевезення громадян залізничним транспортом у приміському сполученні за період січень-грудень 2019 року в розмірі 7 825 088,69 грн.

Суди попередніх інстанцій дійшли висновку про відсутність підстав для задоволення позову з огляду на те, що 20.12.2016 прийнято Закон України «Про внесення змін до Бюджетного кодексу України» № 1789-VIII (набрав чинності з 01.01.2017) (далі - Закон № 1789-VIII), яким були внесенні зміни:

1) у ст. 89 БК України - виключено абз. 5 з пп. «б» п. 4 ч. 1 цієї статті, яким компенсаційній виплати за пільговий проїзд окремих категорій громадян було віднесено до переліку державних програм соціального захисту;

2) у ст. 102 БК України - виключено ч. 5 цієї статті щодо субвенцій з державного бюджету місцевим бюджетам на здійснення державних програм соціального захисту, до яких віднесено компенсаційні виплати за пільговий проїзд окремих категорій громадян.

Відтак постанова Кабінету Міністрів України від 04.03.2002 № 256 «Про затвердження Порядку фінансування видатків місцевих бюджетів на здійснення заходів з виконання державних програм соціального захисту населення за рахунок субвенцій з державного бюджету» (далі - Постанова № 256), не підлягає застосуванню до спірних правовідносин на момент їх виникнення, оскільки визначала порядок фінансування видатків місцевих бюджетів на здійснення заходів з виконання державних програм соціального захисту населення за рахунок субвенцій з державного бюджету відповідно до ст. 102 БК України, до якої було внесено зміни вказаним вище Законом;

3) у ч. 1 ст. 91 БК України - доповнено її п. 20-4 про те, що до видатків місцевих бюджетів, що можуть здійснюватися з усіх місцевих бюджетів, належать видатки з послуг зв`язку, інші передбачені законодавством пільги, що надаються особам, визначеним цим пунктом.

Водночас ст. 91 БК України передбачає видатки, які можуть здійснюватися з місцевих бюджетів, але не обов`язково мають здійснюватися. Рада сама вирішує, на що саме вона буде витрачати кошти з урахуванням вимог цієї статті Кодексу, шляхом прийняття відповідного рішення.

Суди попередніх інстанцій, з огляду на вказані зміни до БК України, зазначили, що вимоги ч. 6 ст. 9 Закону України «Про залізничний транспорт» підлягають прямому застосуванню у взаємозв`язку з нормою пп. «є» п. 9 ч. 1 ст. 87 БК України, відповідно до якої видатки на соціальний захист та соціальне забезпечення належать до видатків з Державного бюджету України. Компенсаційні виплати за пільговий проїзд окремих категорій громадян, введення відповідних пільг щодо яких здійснювалося Верховною Радою України та Кабінетом Міністрів України, мають здійснюватися за рахунок Державного бюджету відповідними головними розпорядниками бюджетних коштів Державного бюджету України.

Врахувавши правову позицію об`єднаної палати Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду у постанові від 09.06.2023 у справі № 916/3938/21, суд апеляційної інстанції додатково зазначив, що покладення обов`язків з відшкодування спірних витрат на пільгові перевезення пасажирів на органи місцевого самоврядування є помилковим, оскільки боржником у цих правовідносинах є держава, яка здійснює свої цивільні права через відповідні органи. Належним представником держави буде орган, визначений головним розпорядником бюджетних коштів у спірних відносинах законом про державний бюджет на поточний рік. Якщо держава не визначила законом такого головного розпорядника бюджетних коштів, у такому разі органом, в особі якого держава виступає відповідачем, слід вважати Кабінет Міністрів України.

Отже, протиправним є будь-яке примусове стягнення саме з відповідача коштів на підставі ст. 91 БК України без прийняття відповідного рішення органами місцевого самоврядування або поза межами передбачених таким рішенням видатків місцевого бюджету, а також без укладення відповідного договору.

Частиною 1 ст. 300 ГПК України визначено, що переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, та на підставі встановлених фактичних обставин справи перевіряє правильність застосування судом першої чи апеляційної інстанції норм матеріального і процесуального права.

Предметом касаційного розгляду є законність та обґрунтованість оскаржуваних судових рішень в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження.

Згідно ч. 2 ст. 287 ГПК України підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пунктах 1, 4 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права виключно у випадках, зокрема, якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку (п. 1); якщо відсутній висновок Верховного Суду щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах (п. 3).

Зі змісту п. 1 ч. 2 ст. 287 ГПК України вбачається, що оскарження судових рішень з підстави, передбаченої п. 1 ч. 2 ст. 287 ГПК України, може мати місце за наявності таких складових: неоднакове застосування одних і тих же норм матеріального права апеляційним судом у справі, в якій подано касаційну скаргу, та у постанові Верховного Суду, яка містить висновок щодо застосування цієї ж норми права у подібних правовідносинах; ухвалення різних за змістом судових рішень у справі, у якій подано касаційну скаргу, і у справі, в якій винесено постанову Верховного Суду; спірні питання виникли у подібних правовідносинах.

Колегія суддів враховує, що процесуальний кодекс та інші законодавчі акти не містять визначення поняття «подібні правовідносини», а також будь-яких критеріїв визначення подібності правовідносин з метою врахування відповідного висновку, тому для розуміння відповідних термінів звертається до правових висновків, викладених у судових рішеннях Великої Палати Верховного Суду, з огляду на приписи ст. 13 Закону України «Про судоустрій і статус суддів».

Так, у постанові від 12.10.2021 у справі № 233/2021/19 Велика Палата Верховного Суду конкретизувала свої висновки щодо тлумачення змісту поняття «подібні правовідносини», що полягає в тому, що на предмет подібності слід оцінювати саме ті правовідносини, які є спірними у порівнюваних ситуаціях.

Встановивши учасників спірних правовідносин, об`єкт спору (які можуть не відповідати складу сторін справи та предмету позову) і зміст цих відносин (права й обов`язки сторін спору), суд має визначити, чи є певні спільні риси між спірними правовідносинами насамперед за їхнім змістом.

Якщо правове регулювання цих відносин залежить від складу їх учасників або об`єкта, щодо якого вони вступають у правовідносини, у такому разі подібність слід також визначати за суб`єктним і об`єктним критеріями відповідно.

Для встановлення подібності спірних правовідносин у порівнюваних ситуаціях суб`єктний склад цих відносин, предмети, підстави позовів і відповідне правове регулювання не обов`язково мають бути тотожними, тобто однаковими.

При цьому Велика Палата Верховного Суду зазначила, що термін «подібні правовідносини» може означати як ті, що мають лише певні спільні ознаки з іншими, так і ті, що є тотожними з ними, тобто такими самими, як інші. Таку спільність або тотожність ознак слід визначати відповідно до елементів правовідносин. Із загальної теорії права відомо, що цими елементами є їх суб`єкти, об`єкти та юридичний зміст, яким є взаємні права й обов`язки цих суб`єктів. Отже, для цілей застосування приписів процесуального закону, в яких вжитий термін «подібні правовідносини», зокрема п. 1 ч. 2 ст. 287 ГПК України та п. 5 ч. 1 ст. 296 ГПК України таку подібність слід оцінювати за змістовим, суб`єктним та об`єктним критеріями. З-поміж цих критеріїв змістовий (оцінювання спірних правовідносин за характером урегульованих нормами права та договорами прав і обов`язків учасників) є основним, а два інші - додатковими.

У кожному випадку порівняння правовідносин та їх оцінювання на предмет подібності слід насамперед визначити, які правовідносини є спірними, й надалі порівнювати права та обов`язки сторін саме цих відносин згідно з відповідним правовим регулюванням (змістовий критерій) та за потреби, зумовленої цим регулюванням, - визначити суб`єктний склад спірних правовідносин (види суб`єктів, які є сторонами спору) й об`єкти спорів.

Отже, для касаційного перегляду з підстави, передбаченої п. 1 ч. 2 ст. 287 ГПК України, наявності самих лише висновків Верховного Суду щодо застосування норми права у певній справі недостатньо. Обов`язковою умовою для касаційного перегляду судового рішення є незастосування правових висновків, які мали бути застосовані у подібних правовідносинах у справі, в якій Верховних Суд зробив висновки щодо застосування норми права, з правовідносинами у справі, яка переглядається.

Наведена скаржником підстава касаційного оскарження, передбачена п. 1 ч. 2 ст. 287 ГПК України, не знайшла свого підтвердження після відкриття касаційного провадження з огляду на таке.

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог, суди попередніх інстанцій керувалися тим, що спірні правовідносини виникли у 2019 році, а діюче на той час законодавство не передбачало обов`язку для відповідача здійснювати позивачу компенсаційні виплати за пільговий проїзд окремих категорій громадян, враховуючи зміни, зокрема, у ст. 89, 102 БК України, внесені Законом від 20.12.2016 № 1789-VIII, який набрав чинності з 01.01.2017.

Водночас предметом спору у справі № 904/94/19, на яку здійснено посилання в касаційній скарзі, були вимоги про стягнення з відповідача збитків за пільгове перевезення пасажирів за 2016 рік, тобто до набрання чинності Законом № 1789-VIII, яким внесено зміни у ст. 89, 102 БК України.

Висновки Великої Палати Верховного Суду у вказаній справі (з посиланням, зокрема, на ст. 174 ГК України, ст. 617 ЦК України, ст. 9 Закону України «Про залізничний транспорт» та положення Постанов № 256, № 1359) про те, що відшкодування витрат на пільгове перевезення пасажирів здійснюється управлінням соціальної політики міської ради за рахунок державних субвенцій на підставі норм ст. 89, 102 БК України, положень Постанови № 256, а уповноважений державою на те орган у силу закону має відшкодувати за рахунок бюджетних коштів понесені витрати позивачу, зроблені за інший спірний період виникнення й існування спірних правовідносин - 2016 рік та за принципово іншого нормативно-правового регулювання.

Таким чином, правовідносини у справі, яка розглядається, і в зазначеній скаржником у касаційній скарзі справі хоча і є подібними за предметом спору і змістом позовних вимог, але істотно відмінні за часом виникнення, що впливає на їх матеріально-правове регулювання за законодавством, яке було чинним у відповідний період, відтак спірні правовідносини у справах є неподібними за змістовим критерієм.

Окрім того, Суд наголошує, що саме лише цитування у постанові Великої Палати Верховного Суду норм права, зокрема, п. 1, 6 ст. 92 Конституції України, ст. 19 Закону України «Про державні соціальні стандарти та державні соціальні гарантії» не є його правовим висновком про те, як саме повинна застосовуватися норма права у подібних правовідносинах.

Пунктом 5 ч. 1 ст. 296 ГПК України передбачено, що суд касаційної інстанції закриває касаційне провадження, якщо після відкриття касаційного провадження на підставі п. 1 ч. 2 ст. 287 цього Кодексу судом встановлено, що висновок щодо застосування норми права, який викладений у постанові Верховного Суду та на який посилався скаржник у касаційній скарзі, стосується правовідносин, які не є подібними.

Зважаючи на те, що наведена скаржником підстава касаційного оскарження, передбачена п. 1 ч. 2 ст. 287 ГПК України, не знайшла свого підтвердження після відкриття касаційного провадження, колегія суддів відповідно до п. 5 ч. 1 ст. 296 цього Кодексу дійшла висновку про необхідність закриття касаційного провадження у справі за касаційною скаргою Придніпровської залізниці в частині підстави, передбаченої п. 1 ч. 2 ст. 287 ГПК України.

Також не підтвердилися обставини, які стали підставою для відкриття касаційного провадження у цій справі відповідно до п. 3 ч. 2 ст. 287 ГПК України, враховуючи наступне.

Умовами касаційного перегляду оскаржуваних судових рішень з підстави за п. 3 ч. 2 ст. 287 ГПК України є: відсутність висновку Верховного Суду щодо питання застосування норми права, яка підлягає застосуванню до спірних правовідносин; відсутність такого висновку саме у подібних правовідносинах.

Зі змісту положень п. 3 ч. 2 ст. 287 ГПК України вбачається, що дана норма спрямована на формування єдиної правозастосовчої практики шляхом висловлення Верховним Судом висновків щодо питань застосування тих чи інших норм права, які регулюють певну категорію правовідносин, та підлягають застосуванню господарськими судами під час вирішення спору.

Позивач, обґрунтовуючи наявність підстави касаційного оскарження за п. 3 ч. 2 ст. 287 ГПК України, зазначає про відсутність висновку Верховного Суду щодо застосування пп. «ґ» п. 3 ч. 1 ст. 91 БК України у подібних правовідносинах.

Колегія суддів вказує, що питання застосування пп. «ґ» п. 3 ч. 1 ст. 91 БК України у подібних правовідносинах, які виникли після набрання чинності Законом № 1789-VIII (тобто, з 01.01.2017), було предметом розгляду Верховним Судом в інших господарських справах, зокрема, у справі № 904/138/21 (постанова 20.01.2022), у справі № 904/141/20 (постанова від 01.02.2022), у справі № 904/7875/21 (постанова від 27.07.2022), у справі № 906/1307/21 (постанова 31.08.2023).

Верховний Суд у наведених справах сформував правовий висновок про те, що визначення бюджету, з якого перевізнику буде компенсовано його збитки, понесені у зв`язку із пільговим перевезенням пасажирів, залежить від встановлення обставин того, яким органом було введено ці пільги. Тобто, збитки перевізника на перевезення пасажирів, яким пільги були надані законами України, мають компенсуватися за рахунок державного бюджету, а їх віднесення на видатки місцевих бюджетів може здійснюватися лише в межах субвенції державного бюджету місцевим бюджетам та/або на договірній основі органу місцевого самоврядування з перевізником, та/або у разі прийняття цим органом рішення про здійснення видатків на такі цілі з відповідного бюджету.

Об`єднана палата Касаційного господарського суду в складі Верховного Суду, приймаючи постанову від 09.06.2023 у справі № 916/3938/21, не вбачала підстав для відступу від висновку Верховного Суду у справах № 904/138/21, № 904/141/20, № 904/7875/21 щодо визначення боржника у правовідносинах, пов`язаних з відшкодуванням АТ «Українська залізниця» витрат на пільгові перевезення пасажирів, зазначивши при цьому, що виключення абз. 5 з п. «б» ч. 1 ст. 89 БК України, як і ст. 102 цього Кодексу, на підставі Закону України від 20.12.2016 № 1789-VIII, який набрав чинності з 01.01.2017, не означає автоматичного поширення випадків здійснення видатків за пп. «ґ» п. 3 ч. 1 ст. 91 БК України на видатки, які здійснювалися за вилученою нормою. Покладення обов`язків з відшкодування спірних витрат на пільгові перевезення пасажирів на органи місцевого самоврядування є помилковим, оскільки боржником у цих правовідносинах є держава, яка здійснює свої цивільні права через відповідні органи. Належним представником держави буде орган, визначений законом про державний бюджет на поточний рік головним розпорядником бюджетних коштів у спірних відносинах. Якщо держава не визначила законом такого головного розпорядника бюджетних коштів, у такому випадку органом, в особі якого держава виступає відповідачем, слід вважати Кабінет Міністрів України, адже відповідно до п. 6 ст. 116 Конституції України саме Кабінет Міністрів України розробляє проєкт закону про Державний бюджет України і забезпечує виконання затвердженого Верховною Радою України Державного бюджету України.

У контексті доводів позивача колегія суддів також звертає увагу, що ст. 91 БК України передбачає видатки, які можуть здійснюватися з усіх місцевих бюджетів, але не обов`язково мають здійснюватися. Тобто кожна рада сама вирішує, на що саме вона буде витрачати кошти з урахуванням вимог ст. 91 БК України (аналогічні висновки викладені у постанові Верховного Суду від 20.01.2022 у справі № 904/138/21).

Вказані висновки Верховного Суду є чіткими, зрозумілими, сприяють однозначному застосуванню норм права у подібних правовідносинах і були застосовані апеляційним судом під час перегляду рішення суду першої інстанції у даній справі.

Отже, висновки судів попередніх інстанцій у справі, яка розглядається, про те, що визначений позивачем відповідач (Управління) є неналежним відповідачем у даному спорі є обґрунтованими, та слугують самостійною підставою для відмови у позові.

З огляду на вищезазначене Верховний Суд вже надав висновок щодо застосування пп. «ґ» п. 3 ч. 1 ст. 91 БК України у аналогічних правовідносинах (з урахуванням часу їх виникнення), а тому підстава касаційного оскарження, передбачена п. 3 ч. 2 ст. 287 ГПК України, не знайшла свого підтвердження.

Відповідно до п. 4 ч. 1 ст. 296 ГПК України суд касаційної інстанції закриває касаційне провадження, якщо після його відкриття виявилося, що Верховний Суд у своїй постанові викладав висновок щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах, порушеного в касаційній скарзі, або відступив від свого висновку щодо застосування норми права, наявність якого стала підставою для відкриття касаційного провадження, і суд апеляційної інстанції переглянув судове рішення відповідно до такого висновку (крім випадку, коли Верховний Суд вважає за необхідне відступити від такого висновку).

Зважаючи на те, що наведена скаржником підстава касаційного оскарження, передбачена п. 3 ч. 2 ст. 287 ГПК України, не знайшла свого підтвердження після відкриття касаційного провадження, колегія суддів відповідно до п. 5 ч. 1 ст. 296 цього Кодексу дійшла висновку про необхідність закриття касаційного провадження у справі за касаційною скаргою Придніпровської залізниці в частині підстави, передбаченої п. 3 ч. 2 ст. 287 ГПК України.

На підставі викладеного вище Верховний Суд дійшов висновку, що касаційне провадження у цій справі підлягає закриттю.

Інші доводи касаційної скарги Придніпровської залізниці не спростовують законність та обґрунтованість оскаржуваних судових рішень.

Оскільки Верховний Суд дійшов висновку про закриття касаційного провадження у даній справі, судові витрати за розгляд касаційної скарги покладаються на позивача відповідно до ст. 129 ГПК України.

Керуючись статтями 234, 235, 296 Господарського процесуального кодексу України, Верховний Суд

УХВАЛИВ:

Закрити касаційне провадження у справі № 904/142/22 за касаційною скаргою Акціонерного товариства «Українська залізниця» в особі Регіональної філії «Придніпровська залізниця» Акціонерного товариства «Українська залізниця» на постанову Центрального апеляційного господарського суду від 19.12.2023 та рішення Господарського суду Дніпропетровської області від 02.08.2022.

Ухвала набирає законної сили негайно після її оголошення і оскарженню не підлягає.

Головуючий суддя Т. Є. Жайворонок

Судді: І. В. Булгакова

І. Б. Колос