СХІДНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

13 березня 2024 року м. Харків Справа № 922/4055/23

Східний апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючий суддя Істоміна О.А., суддя Радіонова О.О., суддя Мартюхіна Н.О.

секретар судового засідання Євтушенко Є.В.

за участю представників сторін:

прокурора - Ковальчук О.І. (поза межами приміщення суду) - посвідчення 077571 від 19.04.2023

позивача - Пономаренко В.І. (в залі суду) - довіреність 220/62/Д від 18.01.2024, самопредставництво.

відповідача - Циб О.В. (поза межами приміщення суду) - довіреність б/н від 05.06.2023, свідоцтво ЧН №000303 від 16.03.2018

розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні Східного апеляційного господарського суду апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю «Агрохолдинг-С» (вх.№156Х/3) на рішення Господарського суду Харківської області від 26.12.2023

у справі №922/4055/23 (суддя Лаврова Л.С., повний текст рішення підписано 28.12.2023)

за позовом Спеціалізованої прокуратури у сфері оборони Східного регіону в інтересах держави в особі Міністерства оборони України, м.Київ,

до Товариства з обмеженою відповідальністю «Агрохолдинг-С», Харківська область, Харківський район, місто Мерефа,

про визнання недійсним Договорів №286/1/22/79 від 08.11.2022 та №286/1/22/82 від 11.11.2022 в частині, стягнення сплаченого ПДВ, 3% річних та інфляційних втрат

ВСТАНОВИВ:

До Господарського суду Харківської області звернулася Спеціалізована прокуратура у сфері оборони Східного регіону в інтересах держави в особі Міністерства оборони України з позовом до Товариства з обмеженою відповідальністю «Агрохолдинг-С» та просить суд: визнати недійсним пункт 1.1 Договору № 286/1/22/79 від 08.11.2022 в частині включення до ціни договору суми ПДВ у розмірі 4.304.395,78 грн, що укладений між Міністерством оборони України та ТОВ «Агрохолдинг-С»; визнати недійсним пункт 1.1 Договору №286/1/22/82 від 11.11.2022 в частині включення до ціни договору суми ПДВ у розмірі 17.480.372 грн, що укладений між Міністерством оборони України та ТОВ «Агрохолдинг-С», м.Мерефа, стягнути з ТОВ «Агрохолдинг-С» на користь Міністерства оборони України грошові кошти у розмірі 23.230.405,80 грн, з яких: 21.780.747,30 грн сплачений ПДВ (основний борг), 429.025,86 грн. - 3% річних та 1.020.632,64 грн інфляційних втрат на суму основного боргу, стягнути з відповідача судові витрати, у тому числі зі сплати судового збору в сумі 353.824,09 грн за подачу вказаного позову на користь Спеціалізованої прокуратури у сфері оборони Східного регіону.

Рішенням Господарського суду Харківської області від 26.12.2023 справі №922/4055/23 частково задоволено позовні вимоги Спеціалізованої прокуратури у сфері оборони Східного регіону в інтересах держави в особі Міністерства оборони України. Визнано недійсним пункт 1.1 Договору №86/1/22/79 від 08.11.2022 в частині включення до ціни договору суми ПДВ у розмірі 4.304.395,78 грн, що укладений між Міністерством оборони України та ТОВ «Агрохолдинг-С», визнано недійсним пункт 1.1 Договору №286/1/22/82 від 11.11.2022 в частині включення до ціни договору суми ПДВ у розмірі 17.480.372 грн, що укладений між Міністерством оборони України та ТОВ «Агрохолдинг-С». Стягнуто з ТОВ «Агрохолдинг-С» на користь Міністерства оборони України кошти в розмірі 21.780.747,30 грн, 3% річних 429.023,67 грн, інфляційні втрати 566.517,10 грн. В решті позовних вимог відмовлено. Стягнуто з ТОВ «Агрохолдинг-С» на користь Спеціалізованої прокуратури у сфері оборони Східного регіону 347.012,32 грн судового збору.

Відповідач з вказаним рішенням місцевого господарського суду не погодився, звернувся до Східного апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою, в якій просить скасувати рішення Господарського суду Харківської області від 26.12.2023 у справі №922/4055/23 повністю і ухвалити нове рішення, яким відмовити у задоволенні позовних вимог Спеціалізованої прокуратури у сфері оборони Східного регіону повністю, стягнути зі Спеціалізованої прокуратури у сфері оборони Східного регіону сплачений відповідачем при поданні апеляційної скарги судовий збір 530.736,15 грн. Обгрунтовуючи апеляційну скаргу, скаржник посилається на те, що оскаржуване рішення є таким, що підлягає скасуванню, оскільки воно прийняте із неправильним застосуванням норм матеріального права.

Доводи апеляційної скарги зводяться до наступного:

- висновок суду першої інстанції не може слугувати підставою для задоволення позову, оскільки Цивільний кодекс України, а саме ч.1. ст.203 вимагає від змісту правочину, щоб він не суперечив саме цьому Кодексу, тобто Цивільному кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам;

- суд не застосував такі норми матеріального права, що мали бути застосовані, а саме: ч.1 ст.67 Конституції України; п.1 ч.2. ст.92 Конституції України; п.7.3. ст.7 Податкового кодексу України;

- суд не надав жодної правової оцінки питанню щодо можливості застосування до податкових правовідносин не закону, а підзаконного акту, яким є Постанова №178, хоча на правову колізію відповідач окремо звертав увагу у відзиві на позовну заяву;

- суд першої інстанції абсолютно безпідставно не застосував п.82 підрозділу 2 розділу ХХ ПКУ для надання правової оцінки договірним правовідносинам, що склалися між відповідачем та Міністерством оборони;

- твердження суду, що постанова КМУ №178 від 02.03.2022 прийнята відповідно до підпункту г) підпункту 195.1.2 пункту 195.1 статті 195 Податкового кодексу України саме по собі є помилковим і суд першої інстанції, застосовуючи до спірних правовідносин пп. г) пп.195.1.2 п.195.1 ст.195 ПКУ, не здійснив його системного аналізу;

- в даному випадку відсутні ознаки недійсності оспорюваних правочинів відповідно до ч.1 ст.215 та ч.1 ст.203 ЦК України, оскільки відповідач виконував Закон, а виконання закону повністю відповідає інтересам держави і суспільства, його моральним засадам;

- спірні договори не є договорами на виконання мобілізаційних замовлень (завдань), але це питання взагалі не було досліджено судом першої інстанції.

Протоколом автоматизованого розподілу справи між суддями від 10.01.2024 головуючим (суддею-доповідачем) з розгляду цієї апеляційної скарги визначено суддю Істоміна О.А., тоді як іншими членами колегії є суддя Мартюхіна Н.О. та суддя Радіонова О.О.

Ухвалою Східного апеляційного господарського суду від 15.01.2024 відкрито апеляційне провадження за апеляційною скаргою ТОВ «Агрохолдинг-С»; встановлено строк до 12.02.2024 (включно) для учасників справи для подання відзиву на апеляційну скаргу до канцелярії суду разом з доказами його (доданих до нього документів) надсилання іншим учасникам справи в порядку ч.2 ст.263 Господарського процесуального кодексу України; запропоновано учасникам справи до 12.02.2024 (включно) надати до суду заяви, клопотання та заперечення (у разі наявності), з доказами надсилання їх копії та доданих до них документів інших учасникам справи в порядку ч.4 ст.262 Господарського процесуального кодексу України; призначено справу до розгляду на 06.03.2024. Явку учасників справи визнано не обов`язковою. Витребувано з Господарського суду Харківської області матеріали справи №922/4055/23.

На виконання ухвали від 15.01.2024 до Східного апеляційного господарського суду з Господарського суду Харківської області надійшли матеріали справи №922/4055/23.

Від Спеціалізованої прокуратури у сфері оборони Східного регіону на адресу Східного апеляційного господарського суду надійшов відзив на апеляційну скаргу, в якому прокурор просить рішення Господарського суду Харківської області від 26.12.2023 у справі №922/4055/23 залишити без змін, як законне та обгрунтоване, а апеляційну скаргу без задоволення, оскільки рішення ухвалене на підставі повного та всебічного з`ясування обставин справи, у відповідності до норм матеріального права та з дотриманням норм процесуального права із застосуванням правових позицій, що викладені у постановах Верховного Суду. Посилання апелянта на те, що прокурором не доведено факт установлення (доведення) мобілізаційного завдання (замовлення) відповідачу не спростовують підстав позову прокурора, оскільки факт укладення оспорюваних в частині договорів на виконання чи не на виконання мобілізаційних завдань не впливає на зміст спірних правовідносин. Сторонами помилково ототожнюється мета укладення постанови №178 із метою укладення договорів на постачання відповідних товарів. Направлення відзиву на апеляційну скаргу в строк, пізніший, ніж визначений ухвалою апеляційного господарського суду прокурор обгрунтовує тим, що у зв`язку з військовою агресією російської федерації проти України через обстріли, вибухи в тому числі і по об`єктах енергетичної інфраструктури упродовж січня-лютого поточного року спостерігається вимкнення електроенергії та відсутність інтернет- зв`язку, що унеможливило вчасну підготовку та направлення відзиву на апеляційну скаргу.

Розглянувши клопотання Спеціалізованої прокуратури у сфері оборони Східного регіону про поновлення строку на подання відзиву на апеляційну скаргу, судова колегія зазначає про таке.

Відповідно до частин 1, 3 статті 263 Господарського процесуального кодексу України учасники справи мають право подати до суду апеляційної інстанції відзив на апеляційну скаргу в письмовій формі протягом строку, встановленого судом апеляційної інстанції в ухвалі про відкриття апеляційного провадження; відсутність відзиву на апеляційну скаргу не перешкоджає перегляду рішення суду першої інстанції.

Статтею 118 ГПК України встановлено, що право на вчинення процесуальних дій втрачається із закінченням встановленого законом або призначеного судом строку. Заяви, скарги і документи, подані після закінчення процесуальних строків, залишаються без розгляду, крім випадків, передбачених цим Кодексом.

Згідно зі статтею 119 Господарського процесуального кодексу України передбачено, що суд за заявою учасника справи поновлює пропущений процесуальний строк, якщо визнає причини його пропуску поважними, крім випадків, коли цим Кодексом встановлено неможливість такого поновлення.

Враховуючи наведені у відзиві обставини щодо поновлення процесуального строку для подання відзиву на апеляційну скаргу, незначне прострочення, а також з метою забезпечення встановленого п.1 ст.6 ратифікованої Україною Конвенції про захист прав та основоположних свобод людини 1950 року права на ефективний доступ до суду та гарантій щодо належності перегляду судової справи, встановлення і дослідження обставин, колегія суддів дійшла висновку про можливість задоволення клопотання прокурора та поновлення процесуального строку для подання відзиву на апеляційну скаргу.

06.03.2024 через підсистему Електронний суд від ТОВ Агрохолдинг-С надійшли додаткові пояснення по справі з урахуванням відзиву прокуратури на апеляційну скаргу, в яких відповідач зазначає, що оскаржуваним рішенням суду першої інстанції правову підставу для сплати вартості товару із урахуванням ПДВ 7% не скасовано, пункт 3.1. обох договорів постачання недійсними суд не визнавав, сплачені у складі ціни товару суми ПДВ отримані позивачем за наявності відповідних умов Договорів щодо ціни та її складових частин. Відповідно, правові підстави для застосування ст.1212 Цивільного кодексу України та стягнення сум ПДВ з відповідача на користь Міністерства оборони відсутні.

В судовому засіданні оголошено перерву з метою повного, всебічного та об`єктивного розгляду справи до 13.03.2024, що відображено у відповідній ухвалі Східного апеляційного господарського суду.

13.03.2024 від Спеціалізованої прокуратури у сфері оборони Східного регіону на адресу Східного апеляційного господарського суду надійшли додаткові пояснення по справі, в яких прокурор з приводу позиції відповідача щодо відсутності підстав для стягнення сум сплаченого ПДВ, 3% річних та інфляційних витрат, зазначає, що відповідачем не спростовано факту звільнення операції з придбання товару визначеного у договорах поставки №286/1/22/79 від 08.11.2022 та №286/1/22/82 від 11.11.2022, від оподаткування ПДВ, а отже і не доведено правих підстав утримання коштів у сумі 21.784.767,8 грн, перерахованих позивачем. Таким чином, отримання відповідачем спірної суми ПДВ у складі ціни товару є безпідставним незалежно від того, чи передбачено договором включення суми ПДВ до ціни товару. А тому факт визнання або не визнання відповідних пунктів договорів не впливає на висновки суду щодо необхідності стягнення з відповідача сум надмірно сплаченого ПДВ та нарахованих на нього 3% річних та інфляційних витрат.

В судове засіданні після перерви з`явився прокурор, який підтримав свою позицію по справі, що наведена у відзиві на апеляційну скаргу та додаткових поясненнях, наполягав на тому, що рішення суду першої інстанції є законним та обгрунтованим, а отже підлягає залишенню без змін. Представник відповідача, присутній в судовому засіданні в режимі відеоконференції, підтримав апеляційну скаргу, просив рішення Господарського Харківської області від 26.12.2023 скасувати, як незаконне та необгрунтоване. Представник Міністерства оборони України також не погоджується з рішенням суду першої інстанції, просить скасувати його та задовольнити апеляційну скаргу відповідача.

Заслухавши в судовому засіданні доповідь судді-доповідача, розглянувши матеріали справи, доводи в обґрунтування апеляційної скарги, в межах вимог, передбачених ст.269 ГПК України, перевіривши повноту встановлення судом першої інстанції обставин справи та доказів на їх підтвердження, а також правильність застосування судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, колегія суддів встановила наступне.

На запит Міністерства оборони України, відповідно до вимог Постанови Кабінету Міністрів України №169 від 28.02.2022 «Деякі питання здійснення оборонних закупівель товарів, робіт і послуг в умовах воєнного стану» (чинної на час виникнення оспорюваних Прокуратурою правовідносин), ТОВ «Агрохолдинг-С» уклало із позивачем Договір №286/1/22/79 від 08.11.2022 та Договір №286/1/22/82 від 11.11.2022 про постачання для державних потреб нафти та дистилятів (09130000-9) (бензин), для техніки спеціального призначення (за кошти Державного бюджету України), а саме: за першим Договором 1000 тон, за другим Договором 4000 тон бензину автомобільного А-80 для довготривалого зберігання.

Відповідач, що є виробником пального (ліцензія №00010 від 01.07.2019) виготовив та поставив необхідний об`єм бензину марки А-80.

Обидва договори виконані сторонами повністю, із дотриманням строків та базису поставки, інших суттєвих умов, розрахунки за ними завершені. Матеріали справи містять документальне підтвердження повного виконання договорів. Факт виконання сторонами договорів сторонами не оспорюється.

Ціна Договору №286/1/22/79 від 08.11.2022 згідно специфікації (з урахуванням додаткової угоди), викладеній в пункті 1.1. розділу І «Предмет Договору», та пункту 3.1. розділу ІІІ «Ціна Договору» з урахуванням ПДВ (7%) склала 65.899.160,00 грн. Фактично поставлено пальне у кількості 998,431 тон на суму 65.795.764,19 грн, у тому числі ПДВ 7% - 4 304 395,78 грн.

Ціна Договору №286/1/22/82 від 11.11.2022 згідно специфікації (з урахуванням додаткової угоди), викладеній в пункті 1.1. розділу І «Предмет Договору», та пункту 3.1. розділу ІІІ «Ціна Договору» з урахуванням ПДВ (7%) склала 267.199.972,00 грн. Фактично поставлено пальне у кількості 3.999,080 тон на суму 267.138.515,97 грн, у тому числі ПДВ 7% 17.476.351,50 грн.

Після повномасштабного вторгнення російської федерації на територію України позивач за вищезазначеними договорами, сплатив відповідачу 332.934.280,16 грн, в тому числі ПДВ на суму 21.780.747,28 грн.

Спеціалізована прокуратура у сфері оборони Східного регіону звернулася до Господарського суду Харківської області із позовом в інтересах Держави в особі Міноборони України про визнання недійсними пунктів 1.1. обох вказаних Договорів, а саме визнання недійсними цих пунктів договорів в частині включення до ціни товару податку на додану вартість за ставкою 7%. Як на підставу позову прокуратура послалась на зміст Постанови Кабінету Міністрів України №178 від 02.03.2022 «Деякі питання обкладення податком на додану вартість за нульовою ставкою у період воєнного стану» (надалі за текстом «Постанова 178»).

За твердженням прокурора, відповідач безпідставно набув кошти в сумі 21.780.747,28 грн, тобто за рахунок позивача не в порядку виконання договірного зобов`язання, а поза підставами, передбаченими договором поставки, тобто на підставі ст.1212 Цивільного кодексу України та незаконно користувався ними до дати пред`явлення позову. Так, відповідачу на час укладення вказаних Договорів (станом на момент укладення спірних договорів тобто 08.11.2022 та 11.11.2022) достеменно було відомо, що Кабінет Міністрів України, з метою належного сприяння відсічі збройній агресії нашими військовими формуваннями, прийняв постанову від 02.03.2022 №178 «Деякі питання обкладення податком на додану вартість за нульовою ставкою у період воєнного стану» встановлено, що до припинення чи скасування воєнного стану, операції з постачання товарів для заправки (дозаправки) або забезпечення транспорту Збройних Сил, Національної гвардії, Служби безпеки, Служби зовнішньої розвідки, Державної прикордонної служби, Міністерства внутрішніх справ, Державної служби з надзвичайних ситуацій, Управління державної охорони, Державної служби спеціального зв`язку та захисту інформації, інших утворених відповідно до законів військових формувань, їх з`єднань, військових частин, підрозділів, установ або організацій, що утримуються за рахунок коштів державного бюджету, для потреб забезпечення оборони України, захисту безпеки населення та інтересів держави обкладаються податком на додану вартість за нульовою ставкою. Постанова КМУ №178 набрала чинності з дня її опублікування і застосовується з 24.02.2022. За змістом статей 625, 1212 ЦК України положення статті 625 ЦК України поширюють свою дію на всі види грошових зобов`язань, а тому в разі прострочення виконання зобов`язання, зокрема, щодо повернення безпідставно одержаних чи збережених грошей нараховуються 3% річних від простроченої суми відповідно до частини другої статті 625 ЦК України.

Крім того, прокурором було здійснено нарахування інфляційних втрат від прострочення виконання кондикційного грошового зобов`язання з повернення 21.780.747,28 грн в розмірі 1.020.632,67 грн та 3% річних в розмірі 429.025,88 грн.

В свою чергу, відповідач заперечуючи проти позову вказуває на те, що Постанова №178, як зазначено в її преамбулі, прийнята «з метою виконання мобілізаційних завдань». Проте, ТОВ «Агрохолдинг-С» ніколи не отримувало мобілізаційних завдань, замовлень, рознарядок, до його відома не доводився мобілізаційний план. Таким чином, на думку відповідача, підприємство не може вважатись постачальником, що діє (діяв) на виконання мобілізаційного завдання. Відтак, застосування положень Постанови №178 до оподаткування ПДВ операцій постачання за договорами №286/1/22/79 від 08.11.2022 та №286/1/22/82 від 11.11.2022 є безпідставним. У переліку адресатів, постачання товарів яким має бути здійснено за нульовою ставкою ПДВ, такий суб`єкт як Міністерство оборони України відсутній. При цьому, і назви, і зміст п.1 обох договорів, що визначає їх предмет, говорять про постачання пального «для державних потреб», «для техніки спеціального призначення», «для потреб Міністерства оборони України», однак ніде в цих договорах не зазначено, що пальне призначене «для заправки (дозаправки) або забезпечення транспорту Збройних Сил» та інших перелічених в Постанові №178 споживачів.

Господарський суд, приймаючи оскаржуване рішення, яким задоволено позовні вимоги, зазначив, що Податковим кодексом України, зокрема п.п.п."г" п.п.195.1.2 п.195.1 ст.195, чітко передбачено, що за нульовою ставкою оподатковуються операції для заправки (дозаправки) або забезпечення наземного військового транспорту чи іншого спеціального контингенту Збройних Сил України, що бере участь у миротворчих акціях за кордоном України, або в інших випадках, передбачених законодавством. Норми Кодексу не передбачають можливості для платників податку - постачальників здійснювати вибір щодо застосування чи незастосування нульової ставки податку, оскільки застосування установленої діючим законодавством ставки податку є обов`язковим, а не правом платника податку. Відповідач безпідставно набув кошти в сумі 21.780.747,28 грн, тобто за рахунок позивача не в порядку виконання договірного зобов`язання, а поза підставами, передбаченими договором поставки, тобто на підставі ст. 1212 Цивільного кодексу України та незаконно користувався ними до дати пред`явлення позову, а тому наявні підстави для нарахування на безпідставно набуті кошти 3% річних та інфляційних втрат. Окрім того, здійснивши перерахунок суд зазначив, що з відповідача до стягнення підлягають 3% річних в розмірі 429.023,67 грн та інфляційні втрати 566.517,10 грн.

Колегія суддів, не погоджуючись з наведеними вище висновками місцевого господарського суду, вважає за необхідне зазначити наступне.

Щодо наявності підстав представництва прокурором інтересів держави, суд виходить з наступного.

Відповідно до частини 2 статті 19 Конституції України, органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Зазначене конституційне положення встановлює обов`язок органам державної влади, органам місцевого самоврядування та їх посадовим особам дотримуватись принципу законності при здійсненні своїх повноважень.

Як підкреслив Конституційний Суд України у своєму рішенні від 01.04.2008 №4-рп/2008, неухильне додержання органами законодавчої, виконавчої та судової влади Конституції та законів України забезпечує реалізацію принципу поділу влади і є запорукою їх єдності, важливою передумовою стабільності, підтримання громадського миру і злагоди в державі.

Відповідно до пункту 3 статті 131-1 Конституції України, в Україні діє прокуратура, яка здійснює, зокрема представництво інтересів держави в суді у випадках, визначених законом.

Згідно зі статтею 1 Закону України "Про прокуратуру", прокуратура України становить єдину систему, яка в порядку, передбаченому цим Законом, здійснює встановлені Конституцією України функції з метою захисту, зокрема, загальних інтересів суспільства та держави.

На прокуратуру покладаються такі функції: зокрема, у випадках, визначених Законом, представництво інтересів громадянина або держави в суді у випадках, визначених цим Законом, та главою 12 розділу III Цивільного процесуального кодексу України (пункт 2 частини першої статті 2 Закону).

Статтею 53 Господарського процесуального кодексу України встановлено, що у визначених законом випадках прокурор звертається до суду з позовною заявою, бере участь у розгляді справ за його позовами, а також може вступити за своєю ініціативою у справу, провадження у якій відкрито за позовом іншої особи, до початку розгляду справи по суті, подає апеляційну, касаційну скаргу, заяву про перегляд судового рішення за нововиявленими або виключними обставинами. У разі відкриття провадження за позовною заявою, поданою прокурором в інтересах держави в особі органу, уповноваженого здійснювати функції держави у спірних правовідносинах, зазначений орган набуває статусу позивача. У разі відсутності такого органу або відсутності у нього повноважень щодо звернення до суду прокурор зазначає про це в позовній заяві і в такому разі набуває статусу позивача.

Відповідно до частини 4 цієї статті, прокурор, який звертається до суду в інтересах держави, в позовній чи іншій заяві, скарзі обґрунтовує: 1) в чому полягає порушення інтересів держави, 2) необхідність їх захисту, 3) визначені законом підстави для звернення до суду прокурора, а також зазначає 4) орган, уповноважений державою здійснювати відповідні функції у спірних правовідносинах.

Прокурор здійснює представництво в суді законних інтересів держави у разі порушення або загрози порушення інтересів держави, якщо захист цих інтересів не здійснює або неналежним чином здійснює орган державної влади, орган місцевого самоврядування чи інший суб`єкт владних повноважень, до компетенції якого віднесені відповідні повноваження, а також у разі відсутності такого органу. Наявність таких обставин обґрунтовується прокурором у порядку, передбаченому частиною четвертою цієї статті (абзаци перший і другий частини третьої статті 23 Закону України "Про прокуратуру").

Наявність підстав для представництва має бути обґрунтована прокурором у суді. Прокурор здійснює представництво інтересів громадянина або держави в суді виключно після підтвердження судом підстав для представництва. Прокурор зобов`язаний попередньо, до звернення до суду, повідомити про це громадянина та його законного представника або відповідного суб`єкта владних повноважень. У разі підтвердження судом наявності підстав для представництва прокурор користується процесуальними повноваженнями відповідної сторони процесу (абзаци перший - третій частини четвертої статті 23 Закону України "Про прокуратуру").

Конституційний Суд України у рішенні від 08.04.1999 №3-рп/99, з`ясовуючи поняття "інтереси держави" дійшов висновку, що державні інтереси закріплюються як нормами Конституції України, так і нормами інших правових актів. Інтереси держави відрізняються від інтересів інших учасників суспільних відносин. В основі перших завжди є потреба у здійсненні загальнодержавних (політичних, економічних, соціальних та інших) дій, програм, спрямованих на захист суверенітету, територіальної цілісності, державного кордону України, гарантування її державної, економічної, інформаційної, екологічної безпеки, охорони землі як національного багатства, захист прав усіх суб`єктів права власності та господарювання тощо.

Із врахуванням того, що інтереси держави є оціночним поняттям, прокурор у кожному конкретному випадку самостійно визначає з посиланням на законодавство, на підставі якого подається позов, в чому саме відбулося чи може відбутися порушення матеріальних або інших інтересів держави, обґрунтовує у позовній заяві необхідність їх захисту та зазначає орган, уповноважений державою здійснювати відповідні функції у спірних відносинах (частина 4 мотивувальної частини рішення Конституційного Суду України).

Як вказує прокурор, Міністерство оборони України, відповідно до покладених на нього завдань, зокрема виступає замовником і формує відповідно до визначених генштабом Збройних Сил України потреб, вимог та пріоритетів основні показники державного оборонного замовлення щодо розроблення, виробництва, модернізації, постачання (закупівлі), ремонту, знищення та утилізації озброєння, військової техніки, військового майна, виконання робіт і надання послуг, надає технічні завдання виконавцям державного оборонного замовлення (Положення про Міністерство оборони України затверджене постановою Кабінету Міністрів України №671 від 26.11.2014).

У відповідності до Закону України Про Збройні Сили України Збройні Сили України це військове формування, на яке покладається оборона України, захист її суверенітету, територіальної цілісності та недоторканості. Безпосереднє керівництво Збройними Силами України здійснює Міністерство оборони України, яке відповідно до ст.3 Закону є центральним органом виконавчої влади і військового управління. Фінансування діяльності ЗСУ здійснюється виключно за рахунок коштів Держбюджету України.

Отже, саме Міністерство оборони України як сторона правочину та вигодонабувач є органом державної влади до компетенції якого віднесені відповідні повноваження у спірних правовідносинах. Тому саме воно визначено позивачем у даній справи.

Разом з тим, Міністерство оборони України листами №286/2844 від 02.05.2023, №286/3630 від 02.06.2023, №286/4085 від 23.06.2023 повідомило Спеціалізовану прокуратуру у сфері оборони Офісу Генерального прокурора про укладення зокрема вищевказаних договорів, здійснення оплати на їх виконання, у тому числі ПДВ та невжиття жодних заходів, які б свідчили про намір повернути надмірно сплачені суми ПДВ.

Зважаючи на викладене, судова колегія, оцінивши надані сторонами докази в їх сукупності та взаємозв`язку, проаналізувавши наведені правові норми, вважає, що прокурор належними чином обґрунтував правові підстави для представництва інтересів держави в суді в особі компетентних органів для здійснення такого захисту в спірних правовідносинах, щоб інтереси держави не залишилися без відповідного захисту.

Щодо суті позовних вимог, колегія суддів зазначає наступне.

Спір у даній справі виник у зв`язку із тим, що на переконання прокурора відповідачем не повернуто безпідставно отримані кошти. Прокурором заявлено вимоги про визнання недійсними пунктів 1.1 договорів №286/1/22/79 від 08.11.2022 та №286/1/22/82 від 11.11.2022 з відповідними змінами в частині включення до ціни договору суми ПДВ 7%; стягнення з відповідача на користь позивача 21.780.747,28 грн безпідставно отриманих коштів, 3% річних в сумі 429.023,67 грн та інфляційних втрат у сумі 566.517,10 грн.

Відповідно до частини 1 статті 265 Господарського кодексу України за договором поставки одна сторона - постачальник зобов`язується передати (поставити) у зумовлені строки (строк) другій стороні - покупцеві товар (товари), а покупець зобов`язується прийняти вказаний товар (товари) і сплатити за нього певну грошову суму. До відносин поставки, не врегульованих цим Кодексом, застосовуються відповідні положення Цивільного кодексу України про договір купівлі-продажу (частина 6 вказаної статті).

Згідно з частиною 1 статті 655 Цивільного кодексу України за договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов`язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов`язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму.

Частиною 1 статті 193 Господарського кодексу України передбачено, що суб`єкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобов`язання належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобов`язання - відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться. До виконання господарських договорів застосовуються відповідні положення Цивільного кодексу України з урахуванням особливостей, передбачених цим Кодексом.

Відповідно до частини 1 статті 509 Цивільного кодексу України, зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку.

Відповідно до статті 526 Цивільного кодексу України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не установлено договором або законом (стаття 525 Цивільного кодексу України).

Договір є обов`язковим для виконання сторонами (стаття 629 Цивільного кодексу України).

Якщо у зобов`язанні встановлений строк його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (стаття 530 Цивільного кодексу України).

Згідно з положеннями статті 16 Цивільного кодексу України визнання правочину недійсним є одним із передбачених законом способів захисту цивільних прав та інтересів і загальні вимоги щодо недійсності правочину передбачені статтею 215 Цивільного кодексу України.

Відповідно до частини 1статті 215 Цивільного кодексу України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

Приписи частини 1 статті 203 Цивільного кодексу України передбачають, що зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам.

Статтею 217 Цивільного кодексу України передбачено, що недійсність окремої частини правочину не має наслідком недійсності інших його частин і правочину в цілому, якщо можна припустити, що правочин був би вчинений і без включення до нього недійсної частини.

Згідно з частиною першою статті 628 Цивільного кодексу України зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

За приписами частин 1, 3 статті 180 Господарського кодексу України зміст господарського договору становлять умови договору, визначені угодою його сторін, спрямованою на встановлення, зміну або припинення господарських зобов`язань, як погоджені сторонами, так і ті, що приймаються ними як обов`язкові умови договору відповідно до законодавства. При укладенні господарського договору сторони зобов`язані у будь-якому разі погодити предмет, ціну та строк дії договору.

Ціна у господарському договорі визначається в порядку, установленому цим Кодексом, іншими законами, актами Кабінету Міністрів України. За згодою сторін у господарському договорі може бути передбачено доплати до установленої ціни за продукцію (роботи, послуги) вищої якості або виконання робіт у скорочені строки порівняно з нормативними (частина 5 статті 180 Господарського кодексу України).

Відповідно до статті 11 Закону України «Про ціни і ціноутворення» вільні ціни встановлюються суб`єктами господарювання самостійно за згодою сторін на всі товари, крім тих, щодо яких здійснюється державне регулювання цін.

Отже, сторони на договірних засадах передбачають формування ціни за договором.

Податок на додану вартість, визначений в п.п.14.1.178 п.14.1 ст.14 Податкового кодексу України, є непрямим податком, який нараховується та сплачується відповідно до норм розділу V цього Кодексу. Об`єктом оподаткування ПДВ є операції платників податку, зокрема, з постачання товарів, місце постачання яких розташоване на митній території України, відповідно до статті 186 цього Кодексу (п. "а" п.185.1 ст. 185 Податкового кодексу України).

02.03.2022 Кабінетом Міністрів України прийнято постанову №178 "Деякі питання обкладення податком на додану вартість за нульовою ставкою у період воєнного стану".

Відповідно до п. 1, 2 постанови Кабінету Міністрів України №178 до припинення чи скасування воєнного стану операції з постачання товарів для заправки (дозаправки) або забезпечення транспорту Збройних Сил, Національної гвардії, Служби безпеки, Служби зовнішньої розвідки, Державної прикордонної служби, Міністерства внутрішніх справ, Державної служби з надзвичайних ситуацій, Управління державної охорони, Державної служби спеціального зв`язку та захисту інформації, інших утворених відповідно до законів військових формувань, їх з`єднань, військових частин, підрозділів, установ або організацій, що утримуються за рахунок коштів державного бюджету, для потреб забезпечення оборони України, захисту безпеки населення та інтересів держави обкладаються податком на додану вартість за нульовою ставкою.

Ця постанова набирає чинності з дня її опублікування і застосовується з 24.02.2022.

У постанові Кабінету Міністрів України №178 зазначено, що її прийняття обумовлене виконанням мобілізаційних завдань в умовах воєнного стану, введеного Указом Президента України від 24.02.2022 №64 "Про введення воєнного стану в Україні" та відповідно до підпункту "г" підпункту 195.1.2 пункту 195.1 статті 195 Податкового кодексу України Кабінет Міністрів України

Відповідно до п.п.п. "г" п.п.195.1.2 п. 195.1 ст. 195 Податкового кодексу України за нульовою ставкою оподатковуються операції для заправки (дозаправки) або забезпечення наземного військового транспорту чи іншого спеціального контингенту Збройних Сил України, що бере участь у миротворчих акціях за кордоном України, або в інших випадках, передбачених законодавством.

Відповідно до визначень наведених у статті 1 Закону України Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію, зокрема, мобілізаційні завдання (замовлення) - окремі вимоги мобілізаційного плану щодо номенклатури, обсягів виробництва необхідної продукції, утворення і підготовки по розгортання спеціальних формувань, а також затверджені в установленому порядку першочергові заходи мобілізаційної підготовки, які доводяться для виконання до центральних і місцевих органів виконавчої влади, інших державних органів, Ради міністрів Автономної Республіки Крим, органів місцевого самоврядування. До підприємств, установ і організацій, що залучаються до виконання мобілізаційних завдань (замовлень), мобілізаційні завдання (замовлення) доводяться на підставі затверджених основних показників мобілізаційного плану і договорів (контрактів), що укладаються в порядку, передбаченому законодавством.

Відповідно до частини 3 статті 21 Закону України Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію підприємства, установи і організації не можуть відмовлятися від укладання договорів (контрактів) на виконання мобілізаційних завдань (замовлень), якщо їх можливості з урахуванням мобілізаційного розгортання та переданих їм матеріально-фінансових ресурсів дають змогу виконати ці мобілізаційні завдання (замовлення).

Відповідно до абзацу 16 статті 12 Закону України Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію Кабінет Міністрів України визначає порядок укладання договорів (контрактів) на виконання підприємствами, установами і організаціями мобілізаційних завдань (замовлень), зокрема на поставку матеріально-технічних ресурсів, виконання робіт та надання послуг, у тому числі щодо поставки готової продукції, забезпечення виконання зазначених завдань (замовлень) матеріально-технічними ресурсами, а також щодо їх фінансування.

Відповідно до частини 2 статті 3 Закону України «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію» мобілізаційна підготовка та мобілізація здійснюються на основі таких принципів: централізоване керівництво; завчасність; плановість; комплексність і погодженість; персональна відповідальність за виконання заходів щодо мобілізаційної підготовки та мобілізації; додержання прав підприємств, установ і організацій та громадян; гарантована достатність; наукова обґрунтованість; фінансова забезпеченість.

Згідно з статтею 3 Закону України Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію укладення мобілізаційних договорів є складовою частиною мобілізаційної підготовки, відповідно після 24.02.2022 (введення воєнного стану в Україні) договори на виконання мобілізаційних завдань (замовлень) не укладалися.

Отже, операції з постачання товарів для заправки (дозаправки) або забезпечення транспорту Збройних Сил України обкладаються податком на додану вартість за нульовою ставкою виключно з метою виконання мобілізаційних завдань однак, положення Постанови №178 не можуть застосовуватись до договорів на постачання пально-мастильних матеріалів, які починаючи з 24.02.2022 укладаються Міноборони не в рамках мобілізаційних завдань.

Аналізуючи зміст договорів №286/1/22/79 від 08.11.2022 та №286/1/22/82 від 11.11.2022, що укладені між Міноборони та ТОВ «Агрохолдинг-С», слід дійти висновку, що вони не є договорами, які укладені на виконання мобілізаційних завдань (замовлень), а отже на них не розповсюджуються вимоги Постанови №178.

Міністерство оборони України під час розгляду справи підтвердило факт того, що спірні договори було укладено не в рамках виконання мобілізаційних завдань.

Крім того, за клопотанням Міністерства оборони України до матеріалів справи долучено індивідуальну податкову консультацію Державної податкової служби України №11857/з від 28.04.2023 та копію листа Міністерства фінансів України №9833/з від 12.04.2023, які спростовують твердження прокуратури та зазначають, що нульова ставка ПДВ у розглянутих правовідносинах застосовується лише у випадку виконання постачальником мобілізаційних завдань. Також у тексті витребуваних судом першої інстанції відповідей на запит представника відповідача, зазначено зокрема, що укладені між Міністерством оборони України та ТОВ «Агрохолдинг-С» () Договір №286/1/22/79 від 08.11.2022 та Договір №286/1/22/82 від 11.11.2022 про постачання для державних потреб нафти та дистилятів (09130000-9) (бензин), для техніки спеціального призначення (за кошти Державного бюджету України) не є договорами на виконання мобілізаційних завдань (замовлень) з підприємствами, установами і організаціями, які залучаються до виконання мобілізаційних завдань (замовлень), і підприємствами, які здійснюють поставку військової продукції, як це передбачено ст.14.Закону України №3543-XII від 21.10.1993 «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію».

Крім того, слід зазначити, що у переліку адресатів, постачання товарів яким має бути здійснено за нульовою ставкою ПДВ, такий суб`єкт як Міністерство оборони України відсутній. При цьому, і назви, і зміст пункти 1 обох договорів, що визначає їх предмет, говорять про постачання пального «для державних потреб», «для техніки спеціального призначення», «для потреб Міністерства оборони України», однак ніде в цих договорах не зазначено, що пальне призначене «для заправки (дозаправки) або забезпечення транспорту Збройних Сил» та інших перелічених в Постанові №178 споживачів.

В той же час, прокурором не доведено належними та допустимими доказами, що спірні договори, укладені між Міністерством оборони України та ТОВ Агрохолдинг-С, відносяться до договорів з метою виконання мобілізаційних завдань.

Таким чином, прокурором не доведено, а колегією суддів не встановлено на підставі зібраних в матеріалах справи доказів існування обставин, якими було мотивовано звернення до суду з вимогами про визнання недійсним пункту 1.1 Договору №286/1/22/79 від 08.11.2022 в частині включення до ціни договору суми ПДВ у розмірі 4.304.395,78 грн та пункту 1.1 Договору №286/1/22/82 від 11.11.2022 в частині включення до ціни договору суми ПДВ у розмірі 17.480.372 грн, що укладені між Міністерством оборони України та ТОВ «Агрохолдинг-С», та зобов`язання ТОВ Агрохолдинг-С повернути МОУ сплачену суму податку на додану вартість в розмірі 21.780.747,28 грн, а саме наявності правових підстав для звільнення спірної операції поставки товарів за вказаними договорами від оподаткування податком на додану вартість в силу приписів підпункту г) підпункту 195.1.2 статті 195 Розділу V Податкового кодексу України.

Відтак, за відсутності будь-якого іншого обґрунтування прокурором його доводів щодо наявності підстав для визнання п.1.1 спірних договорів в частині включення до загальної суми договору податку на додану вартість у розмірі 21.780.747,28 грн згідно ст. ст. 203, 215 ЦК України та зобов`язання ТОВ Агрохолдинг-С повернути Міністерству оборони України грошові кошти у наведеній сумі згідно ст.1212 ЦК, колегія суддів, враховуючи такі основні засади (принципи) господарського судочинства як: змагальність сторін, диспозитивність та пропорційність, дійшла висновку про необґрунтованість заявлених позовних вимог.

Відповідно до вимог статті 73 Господарського процесуального кодексу України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Згідно статті 74 Господарського процесуального кодексу України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Згідно статті 77 Господарського процесуального кодексу України обставини, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

Статтею 86 цього Кодексу визначено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Отже, прокурором всупереч вищенаведених норм права, не було подано доказів, які б підтвердили факти, викладені в позовній заяві.

В той же час, зважаючи на вказане, судова колегія зазначає, що доводи скаржника, викладені в апеляційній скарзі, знайшли своє місце під час апеляційного перегляду рішення суду першої інстанції.

За змістом пункту 2 частини 1 статті 275 Господарського процесуального кодексу України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право повністю або частково скасувати судове рішення.

Відповідно до частини 1 статті 277 Господарського процесуального кодексу України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є: не з`ясування обставин, що мають значення для справи; недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

За таких обставин, апеляційна скарга ТОВ Агрохолдниг-С на рішення Господарського суду Харківської області від 26.12.2023 у справі №922/4055/23 підлягає задоволенню, а вказане рішення суду скасуванню з прийняттям нового рішення про відмову в задоволені позовних вимог в повному обсязі.

Судові витрати, понесені у зв`язку із переглядом справи у суді апеляційної інстанції, відповідно до вимог статті 129 Господарського процесуального кодексу України, покладаються на Спеціалізовану прокуратуру у сфері оборони Східного регіону.

Керуючись статтями 269, 270, 273, 275, 277, 281, 282, 283, 284 Господарського процесуального кодексу України, Східний апеляційний господарський суд

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю «Агрохолдинг-С» задовольнити.

Рішення Господарського суду Харківської області від 26.12.2023 у справі №922/4055/23 скасувати та прийняти нове рішення, яким відмовити в задоволенні позовних вимог.

Стягнути зі Спеціалізованої прокуратури у сфері оборони Східного регіону (рахунок UA0025746, МФО 820172 в ДКСУ м. Київ, ) на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «Агрохолдинг-С» (Україна, 62472, Харківська область, Харківський район, місто Мерефа, вулиця Дніпропетровська, будинок 185, ідентифікаційний код особи 39525346) витрати по сплаті судового збору в сумі 530.736,15 грн за подання апеляційної скарги.

Видачу відповідного наказу доручити Господарському суду Харківської області.

Постанову може бути оскаржено до Верховного Суду у касаційному порядку через Східний апеляційний господарський суд протягом двадцяти днів з дня проголошення судового рішення або складання повного судового рішення.

Повний текст постанови складено 18.03.2024

Головуючий суддя О.А. Істоміна

Суддя О.О. Радіонова

Суддя Н.О. Мартюхіна