ПІВНІЧНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"08" березня 2024 р. Справа№ 910/13586/21

Північний апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючого: Тищенко О.В.

суддів: Станіка С.Р.

Шаптали Є.Ю.

без повідомлення учасників справи,

розглянувши у порядку письмового провадження апеляційну скаргу Міністерства юстиції України на рішення Господарського суду міста Києва від 05.11.2021 (повний текст рішення складено 12.11.2021)

у справі №910/13586/21 (суддя Павленко Є.В.)

за позовом Міністерства юстиції України

до Акціонерного товариства «Укртрансгаз»

про стягнення 87 755,72 грн

ВСТАНОВИВ:

У серпні 2021 року Міністерство юстиції України звернулося до Господарського суду міста Києва з позовом про стягнення з акціонерного товариства «Укртрансгаз» шкоди, завданої Державному бюджету України, у розмірі 87 755,72 грн.

Позов мотивовано тим, на виконання рішення Європейського суду з прав людини з Державного бюджету України сплачено ОСОБА_1 87 755,72 грн (еквівалент 2800,00 євро).

Звертаючись до Господарського суду міста Києва з даним позовом, Мін`юст стверджував, що сплата державою України вказаної суми відбулась внаслідок неправомірних дій Товариства, які полягали у несвоєчасному виконанні рішення Московського районного суду міста Харкова від 17 травня 2004 року по справі за позовом ОСОБА_1 про поновлення її на роботі в дочірній компанії «Укртрансгаз» НАК «Нафтогаз України» (правонаступником якої є відповідач) та стягнення заробітної плати за час вимушеного прогулу.

Рішенням Господарського суду міста Києва від 05.11.2021 у задоволені позову відмовлено.

Рішення суду мотивовано тим, що понесення державою Україна збитків у вигляді сплачених коштів за вказаним рішенням ЄСПЛ відбулось не внаслідок неправомірних дій відповідача, а в результаті незабезпечення державною Україна прав ОСОБА_1 на розгляд її справи впродовж розумного строку та ефективного способу виконання прийнятого на її користь судового рішення, а тому відсутні підстави для задоволення позову.

Не погоджуючись з прийнятим рішенням суду першої інстанції, Міністерство юстиції України 01.12.2021 звернулося безпосередньо до Північного апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою, в якій просить скасувати рішення Господарського суду міста Києва від 05.11.2021 у справі №910/13586/21 та ухвалити нове рішення, яким задовольнити позовні вимоги у повному обсязі.

Апеляційна скарга мотивована тим, що оскаржуване рішення прийняте з неправильним застосуванням норм матеріального права, при неповному з`ясуванні обставин, що мають значення для справи, а висновки викладені в рішенні не відповідають обставинам справи, що є підставою для скасування оскаржуваного рішення.

Апелянт зазначає, що висновок суду першої інстанції про понесення державою Україна збитків у вигляді сплачених коштів за вказаним рішенням ЄСПЛ відбулось не внаслідок неправомірних дій відповідача, а в результаті незабезпечення державною Україна прав ОСОБА_1 на розгляд її справи впродовж розумного строку та ефективного способу виконання прийнятого на її користь судового рішення є хибним, оскільки саме відповідач допустив невиконання рішення суду, яке і стало підставою для звернення до ЄСПЛ, а отже збитки пов`язані саме з протиправною поведінкою відповідача.

Згідно протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями апеляційну скаргу у справі №910/13586/21 передано для розгляду колегії суддів у складі: головуючий суддя - Тищенко О.В. судді: Станік С.Р., Шаптала Є.Ю.

Ухвалою Північного апеляційного господарського суду відкрито апеляційне провадження за апеляційною скаргою Міністерства юстиції України на рішення Господарського суду міста Києва від 05.11.2021 у справі №910/13586/21. У задоволенні клопотання Міністерства юстиції України про здійснення розгляду справи №910/13586/21 в судовому засіданні з повідомленням (викликом) сторін - відмовлено, розгляд справи ухвалено здійснювати без повідомлення учасників справи.

Відповідач направив до Північного апеляційного господарського суду відзив на апеляційну скаргу, в якому проти доводів скарги заперечив, просив залишити без змін оскаржуване рішення, а апеляційну скаргу - без задоволення.

У відзиві на апеляційну скаргу відповідач вказує, що матеріали справи не містять доказів того, що з боку відповідача мала місце поведінка, яка не відповідає вимогам закону та/або порушує імперативні норми права.

Указом Президента України «Про введення воєнного стану в Україні» №64/2022 від 24 лютого 2022 року, затвердженого Законом України від 24 лютого 2022 року № 2102-ІХ, на підставі пропозиції Ради національної безпеки і оборони України, відповідно до пункту 20 частини першої статті 106 Конституції України, Закону України «Про правовий режим воєнного стану» в Україні введено воєнний стан із 05 години 30 хвилин 24 лютого 2022 року строком на 30 діб, у зв`язку з військовою агресією російської федерації проти України.

Указом Президента України «Про продовження строку дії воєнного стану в Україні» від 14.03.2022 №133/2022, затвердженим Законом України від 15.03.2022 №2119-ІХ, зі змінами, внесеними Указом Президента України від 18.04.2022 №259/2022, затвердженим Законом України від 21.04.2022 №2212-ІХ, Указом Президента України від 17.05.2022 №341/2022, затвердженим Законом України від 22.05.2022 №2263-ІХ, Указом Президента України від 12.08.2022 №573/2022, затвердженим Законом України від 15.08.2022 №2500-ІХ, Указом Президента України від 07.11.2022 №757/2022, затвердженим Законом України від 16.11.2022 №2738-ІХ, Указом Президента України від 06.02.2023 №58/2023, затвердженим Законом України від 07.02.2023 №2915-IX, Указом Президента України від 01.05.2023 №254/2023, затвердженим Законом України від 02.05.2023 №3057-IX, Указом Президента України від 26.07.2023 №451/2023, затвердженим Законом України від 27.07.2023 №3275-IX, Указом Президента України від 06.11.2023 №734/2023, затвердженим Законом України від 08.11.2023 №3429-IX, Указом Президента України від 05.02.2024 №49/2024, затвердженим Законом України від 06.02.2024 №3564-ІХ продовжено строк дії воєнного стану в Україні до 13 травня 2024 року.

В силу вимог ч. 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, кожен при вирішенні судом питання щодо його цивільних прав та обов`язків має право на судовий розгляд упродовж розумного строку.

Розумність тривалості провадження повинна визначатися з огляду на обставини справи та з урахуванням таких критеріїв: складність справи, поведінка заявника та відповідних органів влади, а також ступінь важливості предмета спору для заявника (рішення Суду у справах Савенкова проти України, no. 4469/07, від 02.05.2013, Папазова та інші проти України, no. 32849/05, 20796/06, 14347/07 та 40760/07, від 15.03.2012).

Колегія суддів вважає за можливе здійснити розгляд справи у розумний строк, застосувавши ст. ст. 2, 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, ст. 3 Конституції України та ст.ст. 2, 11 ГПК України.

Згідно із ст.269 ГПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї. Докази, які не були подані до суду першої інстанції, приймаються судом лише у виняткових випадках, якщо учасник справи надав докази неможливості їх подання до суду першої інстанції з причин, що об`єктивно не залежали від нього. Суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права. У суді апеляційної інстанції не приймаються і не розглядаються позовні вимоги та підстави позову, що не були предметом розгляду в суді першої інстанції.

Згідно до ч.1 ст. 270 Господарського процесуального кодексу України у суді апеляційної інстанції справи переглядаються за правилами розгляду справ у порядку спрощеного позовного провадження з урахуванням особливостей, передбачених у цій главі.

Колегія суддів апеляційного господарського суду, беручи до уваги межі перегляду справи у апеляційній інстанції, обговоривши доводи апеляційної скарги та відзиву на неї, проаналізувавши на підставі фактичних обставин справи застосування судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права при прийнятті оскаржуваного рішення, дійшла висновку про те, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, а оскаржуване рішення місцевого господарського суду слід залишити без змін з наступних підстав.

Рішенням Європейського суд з прав людини від 20 липня 2017 року в справі «Баландіна та Андрейко проти України» (заява № 29432/08) встановлено порушення пункту 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року (далі - Конвенція) щодо ОСОБА_1 , у зв`язку з чим зобов`язано державу України виплатити вказаній заявниці 2 800,00 євро відшкодування.

На виконання зазначеного рішення Суду з Державного бюджету України сплачено ОСОБА_1 87 755,72 грн (еквівалент вищевказаної суми відшкодування в гривнях).

Звертаючись до Господарського суду міста Києва з даним позовом, Мін`юст стверджував, що сплата державою України вказаної суми відбулась внаслідок неправомірних дій Товариства, які полягали у несвоєчасному виконанні рішення Московського районного суду міста Харкова від 17 травня 2004 року по справі за позовом ОСОБА_1 про поновлення її на роботі в дочірній компанії «Укртрансгаз» НАК «Нафтогаз України» (правонаступником якої є відповідач) та стягнення заробітної плати за час вимушеного прогулу.

За доводами позивача, саме протиправними діями Товариства Державному бюджету України завдано шкоду в розмірі 87 755,72 грн, у зв`язку з чим держава має право зворотної вимоги (регресу) до відповідача щодо відшкодування вказаної суми, сплаченої за рішенням Суду, відповідно до статей 1166 та 1191 Цивільного кодексу України.

Частиною 4 статті 11 Господарського процесуального кодексу України передбачено, що суд застосовує при розгляді справ Конвенцію і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, а також практику Європейського суду з прав людини як джерело права.

Відповідно статті 14 Закону України «Про міжнародні договори України» міжнародні договори набирають чинності для України після надання нею згоди на обов`язковість міжнародного договору відповідно до цього Закону в порядку та в строки, передбачені договором, або в інший узгоджений сторонами спосіб.

За статтею 15 цього Закону чинні міжнародні договори України підлягають сумлінному дотриманню Україною відповідно до норм міжнародного права.

Конвенція ратифікована Законом України «Про ратифікацію Конвенції про захист прав і основних свобод людини 1950 року, Першого протоколу та протоколів №№ 2, 4, 7 та 11 до Конвенції».

За змістом статті 1 Конвенції високі договірні сторони гарантують кожному, хто перебуває під їхньою юрисдикцією, права і свободи, визначені у розділі 1 цієї Конвенції.

Відповідно до статті 34 Конвенції суд може приймати заяви від будь-якої особи, неурядової організації або групи осіб, які вважають себе потерпілими від допущеного однією з високих договірних сторін порушення прав, викладених у Конвенції або протоколах до неї, високі договірні сторони зобов`язуються не перешкоджати жодним чином ефективному здійсненню цього права.

Отже, суд першої інстанції правильно встановив, що сторонами у справах, які розглядаються ЄСПЛ, є заявник та відповідач - Держава, а рішення виносяться Судом проти держави-відповідача, а не проти конкретних державних органів, підприємств, установ та організацій, їх посадових осіб.

Держава Україна в особі Уряду України, який в Європейському суді представляє Урядовий уповноважений у справах Європейського суду з прав людини, у кожній конкретній справі відповідає перед заявниками у Європейському суді за дії (бездіяльність) того чи іншого державного органу, підприємства, установи, організації, їх посадових осіб.

Відповідно до положень статті 46 Конвенції високі договірні сторони зобов`язуються виконувати остаточні рішення суду в будь-яких справах, у яких вони є сторонами.

Частиною 5 статті 9 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» встановлено, що позивачем у справах про відшкодування збитків, завданих Державному бюджету України внаслідок виплати відшкодування, виступає Орган представництва, який зобов`язаний протягом шести місяців з моменту, визначеного в частині 4 статті 8 цього Закону, звернутися до суду з відповідним позовом. Загальний строк позовної давності для звернення з такими позовами визначається відповідно до Цивільного кодексу України.

Органом представництва, відповідно до статті 1 цього Закону та Положення про Міністерство юстиції України, є зазначений орган.

Отже, відповідно до вищенаведених норм закону, держава Україна в особі Міністерства юстиції України має право зворотної вимоги до винної особи у розмірі виплаченого відшкодування в разі встановлення її вини в порушенні Україною міжнародних зобов`язань, а також причинного зв`язку між її діями та моральною шкодою, завданою таким порушенням.

За змістом статті 16 Цивільного кодексу України, норми якої кореспондуються зі статтею 20 Господарського кодексу України, передбачено, що захист цивільних прав та інтересів здійснюється, зокрема, шляхом стягнення з особи, яка порушила право, завданих збитків.

За приписами частин 1, 2 статті 1166 ЦК України майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала. Особа, яка завдала шкоди, звільняється від її відшкодування, якщо вона доведе, що шкоди завдано не з її вини.

У відповідності до частини 1 статті 1191 Цивільного кодексу України особа, яка відшкодувала шкоду, завдану іншою особою, має право зворотної вимоги (регресу) до винної особи у розмірі виплаченого відшкодування, якщо інший розмір не встановлений законом.

Регресне зобов`язання - це зворотна вимога про повернення грошей або майна, виконане однією особою за іншу або з вини останньої третій особі.

Відшкодування збитків, як випливає зі змісту частини 1 статті 1192 ЦК України, є способом відшкодування шкоди. Так, відповідно до вказаної норми, з урахуванням обставин справи суд за вибором потерпілого може зобов`язати особу, яка завдала шкоди майну, відшкодувати її в натурі (передати річ того ж роду і такої ж якості, полагодити пошкоджену річ, тощо) або відшкодувати завдані збитки у повному обсязі.

Загальною підставою деліктної відповідальності є протиправне, шкідливе, винне діяння завдавача шкоди (цивільне правопорушення).

Для настання відповідальності необхідна наявність складу цивільного правопорушення, а саме: шкоди, протиправної поведінки заподіювача шкоди, причинного зв`язку між шкодою та протиправною поведінкою заподіювача, вини.

У той же час, суд першої інстанції правомірно зазначив, що саме на позивача покладається обов`язок довести обґрунтованість своїх вимог - наявність шкоди, протиправність поведінки того, хто заподіяв шкоду, та причинний зв`язок такої поведінки із заподіяною шкодою. Для настання цивільно-правової відповідальності відповідача за заподіяння матеріальної шкоди позивач повинен довести наявність усієї сукупності вищезазначених ознак складу цивільного правопорушення, які необхідні для відшкодування шкоди, тоді як відсутність хоча б однієї з цих ознак виключає настання відповідальності.

Як вбачається з матеріалів справи, 8 липня 1997 року ОСОБА_1 звернулась до Московського районного суду міста Харкова з позовом про поновлення її на роботі в дочірній компанії «Укртрансгаз» НАК «Нафтогаз України» та стягнення заробітної плати за час вимушеного прогулу.

Рішенням Московського районного суду міста Харкова від 17 травня 2004 року, частково зміненим ухвалою Апеляційного суду Харківської області від 21 жовтня 2004 року, позов ОСОБА_1 задоволено, поновлено зазначену особу на роботі в дочірній компанії «Укртрансгаз» НАК «Нафтогаз України» та стягнуто з останньої 5 904,00 грн заробітної плати за час вимушеного прогулу.

Судове рішення добровільно відповідачем виконане не було.

Постановою державного виконавця відділу державної виконавчої служби Печерського районного управління юстиції від 10 лютого 2011 року ВП № 12932621 закінчено виконавче провадження з виконання виконавчого листа Московського районного суду міста Харкова від 12 січня 2009 року про стягнення на користь ОСОБА_1 5 904,00 грн заробітної плати за час вимушеного прогулу.

Доказів виконання рішення Московського районного суду міста Харкова від 17 травня 2004 року в частині поновлення ОСОБА_1 на роботі господарському суду не надано.

Стаття 129 Конституції України серед іншого передбачає, що обов`язковість рішень суду відноситься до основних засад судочинства.

Рішенням ЄСПЛ від 20 липня 2017 року в справі «Баландіна та Андрейко проти України» (заява № 29432/08) встановлено порушення державою Україна пункту 1 статті 6 Конвенції, а саме: право заявниці на розгляд її справи судом у розумний строк та на ефективний засіб юридичного захисту її прав.

Відповідно до рішення ЄСПЛ від 17 травня 2005 року в справі «Чижов проти України» (заява № 6962/02) на державі лежить позитивне зобов`язання організувати систему виконання рішень таким чином, щоб гарантувати виконання без жодних невиправданих затримок, і так, щоб ця система була ефективною як у теорії, так і на практиці, а затримка у виконанні рішення не повинна бути такою, що порушує саму сутність права, яке захищається відповідно до пункту 1 статті 6 Конвенції.

Водночас, колегія суддів наголошує, що відповідачем у справі не було виконано рішення суду в частині поновлення на роботі, тобто в частині вимог немайнового характеру.

Наслідки невиконання рішення, що зобов`язує боржника виконати певні дії, та рішення про поновлення на роботі визначені законом, зокрема ст. 89 Закону України «Про виконавче провадження» № 606-XIV від 21 квітня 1999 року та ст. 63 Закону України «Про виконавче провадження» № 1404-VIII від 2 червня 2016 року.

При цьому, матеріали справи не містять відомостей, що виконавцем при вчиненні виконавчих дій було застосовано до відповідача заходів визначених законом для забезпечення реального виконання судового рішення, в частині поновлення на роботі особи.

Колегія суддів зазначає, що ОСОБА_1 зверталась до ЄСПЛ за захистом своїх прав у зв`язку з невиконанням державою свого позитивного зобов`язання організувати систему виконання рішень таким чином, щоб гарантувати виконання без жодних невиправданих затримок, і так, щоб ця система була ефективною як у теорії, так і на практиці, однак позивач не надав доказів, що державою було застосовано всіх можливих та доступних механізмів для забезпечення виконання рішення.

Крім того, за рішенням ЄСПЛ присуджено до стягнення моральна шкода, а Акціонерне товариство «Укртрансгаз» не було стороною вказаного спору, а тому не могло надати своїх заперечень щодо розміру моральної шкоди яка підлягала стягненню.

За таких обставин, колегія суддів дійшла висновку, що позивач не довів належними та допустимими доказами, що на підставі рішення Московського районного суду міста Харкова від 17 травня 2004 року, частково зміненого ухвалою Апеляційного суду Харківської області від 21 жовтня 2004 року та виконання державою Рішенням Європейського суд з прав людини від 20 липня 2017 року в справі «Баландіна та Андрейко проти України» (заява № 29432/08) у Акціонерного товариства «Укртрансгаз» виникло зобов`язання перед державою по сплаті 87 755,72 грн, а тому суд першої інстанції правомірно відмовив позивачу у задоволенні позову у зв`язку з необґрунтованістю.

Європейський суд з прав людини неодноразово наголошував, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною залежно від характеру рішення (рішення у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» (Ruiz Torija v. Spain) від 9 грудня 1994 року).

Згідно з ст. 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують при розгляді справ практику Європейського суду з прав людини як джерело права.

Принцип змагальності процесу означає, що кожній стороні повинна бути надана можливість ознайомитися з усіма доказами та зауваженнями, наданими іншою стороною, і відповісти на них (п. 63 Рішення Європейського суду з прав людини у справі «Руїс-Матеос проти Іспанії» від 23.06.1993).

Дія принципу змагальності ґрунтується на переконанні: протилежність інтересів сторін найкраще забезпечить повноту матеріалів справи через активне виконання сторонами процесу тільки їм притаманних функцій. Принцип змагальності припускає поєднання активності сторін у забезпеченні виконання ними своїх процесуальних обов`язків із забезпеченням судом умов для здійснення наданих їм прав.

У Рекомендаціях R (84) 5 Комітету Міністрів Ради Європи державам-членам стосовно принципів цивільного судочинства, що направлені на удосконалення судової системи, наголошується на тому, що суд повинен, принаймні в ході попереднього засідання, а якщо можливо, і протягом всього розгляду, відігравати активну роль у забезпеченні швидкого судового розгляду, поважаючи при цьому права сторін, в тому числі і їх право на неупередженість. Зокрема, він повинен володіти повноваженнями proprio motu, щоб вимагати від сторін пред`явлення таких роз`яснень, які можуть бути необхідними; вимагати від сторін особистої явки, піднімати питання права; вимагати показань свідків, принаймні в тих випадках, коли мова йде не тільки про інтереси сторін, що беруть участь у справі, тощо. Такі повноваження повинні здійснюватися в межах предмета розгляду.

Обов`язок доказування, встановлений статтею 74 Господарського процесуального кодексу України, слід розуміти як закріплену в процесуальному та матеріальному законодавстві міру належної поведінки особи, що бере участь у судовому процесі, із збирання та надання доказів для підтвердження свого суб`єктивного права, що має за мету усунення невизначеності, яка виникає в правовідносинах у разі неможливості достовірно з`ясувати обставини, які мають значення для справи.

До того ж, суд зазначає, що однією з засад здійснення господарського судочинства у відповідності до статті 2 Господарського процесуального кодексу України є рівність усіх учасників судового процесу перед законом і судом.

Принцип рівності сторін у процесі - у розумінні «справедливого балансу» між сторонами - вимагає, щоб кожній стороні надавалася розумна можливість представити справу в таких умовах, які не ставлять цю сторону у суттєво невигідне становище відносно другої сторони (п. 33 Рішення Європейського суду з прав людини у справі «Домбо Бегеер Б. В. проти Нідерландів» від 27.10.1993).

У відповідності до ст. 42 ГПК України учасники справи користуються рівними процесуальними правами. Учасники справи мають право подавати докази; брати участь у судових засіданнях, якщо інше не визначено законом; брати участь у дослідженні доказів; ставити питання іншим учасникам справи.

Відповідно до ст. 73 ГПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Відповідно до ст. 74 ГПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Докази подаються сторонами та іншими учасниками судового процесу.

Отже, виходячи з вищевикладеного, як в суді першої інстанції так і в суді апеляційної інстанції відповідачем не було подано належних та переконливих доказів на спростування доводів позовної заяви. Судова колегія звертає увагу, що доводи та заперечення викладені у апеляційній скарзі відповідача на рішення суду першої інстанції не знайшли свого підтвердження під час розгляду справи судом апеляційної інстанції.

Відповідно до п.1 ч.1 ст. 275 ГПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.

Відповідно до ст. 276 ГПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Колегія суддів апеляційного господарського суду вважає, що рішення Господарського суду міста Києва від 05.11.2021, прийняте після повного з`ясування обставин, що мають значення для справи, які місцевий господарський суд визнав встановленими, а також у зв`язку з правильним застосуванням норм матеріального та процесуального права, є таким що відповідає нормам закону.

Таким чином, в задоволенні апеляційної скарги Міністерства юстиції України слід відмовити, а оскаржуване рішення Господарського суду міста Києва від 05.11.2021 - залишити без змін.

Судові витрати розподіляються відповідно до вимог ст. 129 ГПК України.

Керуючись ст.ст. 129, 232-241, 275-284 Господарського процесуального кодексу України, Північний апеляційний господарський суд,

ПОСТАНОВИВ:

1. Апеляційну скаргу Міністерства юстиції України на рішення Господарського суду міста Києва від 05.11.2021 у справі №910/13586/21 залишити без задоволення.

2. Рішення Господарського суду міста Києва від 05.11.2021 у справі №910/13586/21 залишити без змін.

3. Судові витрати за розгляд апеляційної скарги покладаються на Міністерство юстиції України.

4. Матеріали справи №910/13586/21 повернути до Господарського суду міста Києва.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена відповідно до ст. 287-291 Господарського процесуального кодексу України з урахуванням приписів п. 2 ч. 3 ст. 287 Господарського процесуального кодексу України.

Головуючий суддя О.В. Тищенко

Судді С.Р. Станік

Є.Ю. Шаптала