РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

м. Київ

11.03.2024Справа № 910/15069/23

Господарський суд міста Києва у складі судді Бондарчук В. В., за участю секретаря судового засідання Панасюк Ю.М., розглянувши у порядку загального позовного провадження

позовну заяву Товариства з обмеженою відповідальністю «Колфум-Інвест», м. Миколаїв

до Акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк», м. Київ

за участю третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору на стороні відповідача - Товариство з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія "Фінілон"», м. Дніпро

про розірвання договорів та стягнення 102 819,18 дол. США, що еквівалентно 3 759 953,47 грн,

Представники сторін:

від позивача: Нечай О.Д.;

від відповідача: Гайдамащук О.В.;

від третьої особи: не з`явилися;

ОБСТАВИНИ СПРАВИ:

Товариство з обмеженою відповідальністю «Колфум-Інвест» (далі - ТзОВ «Колфум-Інвест»/позивач) звернулося до Господарського суду міста Києва із позовом до Акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк» (далі - АТ КБ «ПриватБанк»/банк, відповідач) про:

- розірвання депозитного договору на розміщення тимчасово вільних обігових коштів №216918 від 10.10.2013;

- стягнення суми вкладу 50 000,00 дол. США та процентів у розмірі 1 438,36 дол. США, нараховані за депозитним договором на розміщення тимчасово вільних обігових коштів №216918 від 10.10.2013;

- розірвання депозитного договору на розміщення тимчасово вільних обігових коштів №218205 від 17.10.2013;

- стягнення суми вкладу 50 000,00 дол. США та процентів у розмірі 1 380,82 дол. США, нараховані за депозитним договором на розміщення тимчасово вільних обігових коштів №218205 від 17.10.2013.

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що АТ КБ «ПриватБанк» відмовив ТзОВ «Колфум-Інвест» у поверненні грошових коштів, які розміщені на рахунках згідно з умовами депозитних договорів на розміщення тимчасово вільних обігових коштів №216918 від 10.10.2013 та №218205 від 17.10.2013, чим порушив свої зобов`язання щодо повернення суми вкладу та сплати відсотків, нарахованих згідно умов депозитних договорів.

Господарський суд міста Києва ухвалою від 02.10.2023 позовну заяву ТзОВ «Колфум-Інвест» залишив без руху, встановив позивачу спосіб та строк усунення недоліків поданої позовної заяви.

10.10.2023 на електронну пошту суду від позивача надійшла заява про усунення недоліків позову, а також клопотання про витребування у відповідача додаткових доказів.

Господарський суд міста Києва ухвалою від 12.10.2023 прийняв позовну заяву до розгляду, відкрив провадження у справі за правилами загального позовного провадження, підготовче засідання призначив на 13.11.2023 та витребував у відповідача - АТ КБ «ПриватБанк» належним чином завірені копії: депозитного договору на розміщення тимчасово вільних обігових коштів №216918 від 10.10.2013; депозитного договору на розміщення тимчасово вільних обігових коштів №218205 від 17.10.2013.

16.10.2023 до канцелярії суду повторно надійшла від позивача заява про усунення недоліків позову, а також клопотання про витребування у відповідача додаткових доказів

01.11.2023 до канцелярії суду від АТ КБ «ПриватБанк» надійшли письмові пояснення щодо неможливості надання витребуваних судом копій депозитних договорів.

09.11.2023 до канцелярії суду АТ КБ «ПриватБанк» подано відзив на позовну заяву та клопотання про залучення до участі у справі третьою особою без самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідача - Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія "Фінілон"».

У поданому відзиві на позовну заяву АТ КБ «ПриватБанк» заперечує проти задоволення позову, посилаючись на те, що банк є неналежним відповідачем у цій справі, оскільки між АТ КБ «ПриватБанк» та ТзОВ «ФК "Фінілон"» 17.11.2014 укладено договір про переведення боргу, відповідно в останнього виникло зобов`язання з повернення грошових коштів за депозитними договорами №216918 від 10.10.2013 та №218205 від 17.10.2013.

10.11.2023 ТзОВ «Колфум-Інвест» подало клопотання про участь у підготовчому засіданні у режимі відеоконференції.

Господарський суд міста Києва ухвалою від 13.11.2023 залучив до участі у справі Товариство з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія "Фінілон"» (далі - ТзОВ «ФК "Фінілон"»/третя особа) третьою особою, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору на стороні відповідача.

29.11.2023 до канцелярії суду від позивача надійшло клопотання про участь у судовому засіданні в режимі відеоконференції поза межами приміщення суду із використанням власних технічних засобів.

01.12.2023 до канцелярії суду від позивача надійшла відповідь на відзив.

04.12.2023 до канцелярії суду від відповідача надійшло клопотання про участь у судовому засіданні в режимі відеоконференції поза межами приміщення суду з використанням власних технічних засобів та заява про вступ у справу представника відповідача.

04.12.2023 суд відклав підготовче засідання на 22.01.2024.

05.12.2023 до канцелярії суду від позивача повторно надійшла відповідь на відзив.

14.12.2023 до канцелярії суду від відповідача надійшли заперечення на відповідь на відзив.

19.01.2024 до канцелярії суду від позивача надійшли письмові доводи щодо заперечень відповідача.

19.01.2024 до канцелярії суду від позивача надійшло клопотання про участь у судовому засіданні в режимі відеоконференції поза межами приміщення суду із використанням власних технічних засобів.

22.01.2024 суд закрив підготовче провадження та призначив справу до судового розгляду по суті на 19.02.2024.

14.02.2024 до канцелярії суду від позивача надійшло клопотання про участь у судовому засіданні в режимі відеоконференції поза межами приміщення суду із використанням власних технічних засобів.

19.02.2024 через систему «Електронний суд» від АТ КБ «ПриватБанк» надійшла заява про застосування до позовних вимог строку позовної давності.

19.02.2024 суд оголосив перерву у судовому засіданні до 11.03.2024.

11.03.2024 у судове засідання в режимі відеоконференції з`явилися представники позивача та відповідача.

ТзОВ «ФК "Фінілон"» у судове засідання представника не направило, про причини неявки суд не повідомило, при цьому, було належним чином повідомлено про дату, час та місце розгляду справи по суті.

У судовому засіданні 11.03.2024 представник ТзОВ «Колфум-Інвест» підтримав позовні вимоги у повному обсязі, представник АТ КБ «ПриватБанк», у свою чергу, проти задоволення позову заперечував із підстав, викладених у відзиві на позовну заяву, водночас, просив суд застосувати до позовних вимог строк позовної давності.

Дослідивши матеріали справи, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд

ВСТАНОВИВ:

10.10.2013 між ТзОВ «Колфум-Інвест» та АТ КБ «ПриватБанк» укладено договір про розміщення тимчасово вільних обігових коштів на строковий депозит №216918, відповідно до якого позивачем на умовах банківського вкладу на 1 (один) рік внесено на рахунок банку суму 50 000,00 доларів США, що підтверджується банківською випискою за період з 01.10.2013 по 31.10.2013 по рахунку позивача № НОМЕР_1 .

Крім того, 17.10.2013 між ТзОВ «Колфум-Інвест» та АТ КБ «ПриватБанк» укладено договір про розміщення тимчасово вільних обігових коштів на строковий депозит №218205, відповідно до якого позивачем на умовах банківського вкладу на 1 (один) рік внесено на рахунок банку суму 50 000,00 доларів США, що підтверджується банківською випискою за період з 01.10.2013 по 31.10.2013 по рахунку позивача № НОМЕР_2 .

Як вбачається з банківських виписок АТ КБ «ПриватБанк» за період з 01.04.2014 по 30.04.2014 за депозитним договором №216918 від 10.10.2013 позивачу нараховано відсотки на суму 1 438,36 доларів США, за депозитним договором №218205 від 17.10.2013 позивачу нараховано відсотки на суму 1 380,82 доларів США.

Отже, станом на 30.04.2014, за депозитним договором №216918 від 10.10.2013 на рахунку позивача розміщено 50 000,00 доларів США депозитного вкладу та нарахованих банком відсотків у розмірі 1 438,36 доларів США, за депозитним договором №218205 від 17.10.2013 на рахунку позивача розміщено 50 000,00 доларів США депозитного вкладу та нарахованих банком відсотків у розмірі 1 380,82 доларів США.

Встановлене вище представниками позивача та відповідача не заперечується.

11.03.2014 позивач звернувся до Головного управління Керченського відділення філіалу Кримського РУ «ПриватБанк» із заявами, в яких просив перерахувати грошові кошти в загальній сумі 100 000,00 доларів США та нараховані відсотки за депозитними договорами №216918 від 10.10.2013 та №218205 від 17.10.2013 на вказаний рахунок із наступним закриттям депозитних рахунків.

18.08.2014 позивач листом за вих. №48 повідомив відповідача про зміну місця знаходження товариства та просило повернути суми вкладів у загальному розмірі 100 000,00 доларів США та нараховані відсотки за депозитними договорами №216918 від 10.10.2013 та №218205 від 17.10.2013.

06.05.2014 з метою забезпечення стабільності грошової одиниці України, захисту інтересів вкладників та інших кредиторів банків України, запобігання та уникнення ризиків у діяльності банків Національний банк України постановою № 260 «Про відкликання та анулювання банківських ліцензій та генеральних ліцензій на здійснення валютних операцій окремих банків і закриття банками відокремлених підрозділів, що розташовані на території Автономної Республіки Крим і міста Севастополя», постановив банкам, перелік яких додається до цієї постанови, припинити діяльність відокремлених підрозділів, що розташовані на території Автономної Республіки Крим і міста Севастополя, та протягом місяця з дня набрання чинності цією постановою забезпечити закриття таких відокремлених підрозділів, про що повідомити Національний банк України (абзац 2 пункту 5 Постанови).

Листом №20.1.0.0.0/7-20140818/2326 від 19.08.2014 АТ КБ «ПриватБанк» повідомило позивача, що на виконання постанови Національного банку України №260 від 06.05.2014, відповідач змушений був припинити свою діяльність на території Автономної Республіки Крим.

05.09.2014, 01.10.2014 та 23.10.2014 ТзОВ «Колфум-Інвест» зверталось до відповідача із листами за вих. №62, №76 та №92 відповідно, в яких вимагало повернення суми депозиту за депозитними договорами про розміщення тимчасово вільних обігових коштів на строковий депозит №216918 від 10.10.2013 та №218205 від 17.10.2013 у загальній сумі 100 000,00 доларів США, та нарахованих відсотків.

Крім того, в листі за вих. №76 від 01.10.2014 позивач повідомив АТ КБ «ПриватБанк», що не має наміру продовжувати строк дії договорів про розміщення тимчасово вільних обігових коштів на строковий депозит №216918 від 10.10.2013 та №218205 від 17.10.2013.

15.11.2014 та 26.11.2014 у відповідь на ці листи, АТ КБ «ПриватБанк» листами за вих. №20.1.0.0.0/7-20141115/19 та №20.1.0.0.0/7-20141126/126 попросило почекати із відповіддю на запит та повідомило, що спеціалісти Головного офісу ПАТ КБ «ПриватБанк» шукають необхідну інформацію в архівах і програмних комплексах банку та проводять перевірку даних. Як тільки буде закінчена ця робота, буде надано повну відповідь на запит.

У подальшому, позивач неодноразово звертався до відповідача з листами, зокрема за вих. №171 від 11.03.2015, за вих. №541 від 18.04.2016, за вих. №125 від 15.02.2017, за вих. №96 від 20.03.2018, за вих. №63 від 26.02.2019, за вих. №286 від 22.10.2020, в яких просив надати роз`яснення щодо повернення грошових коштів за депозитними договорами №216918 від 10.10.2013 та №218205 від 17.10.2013 та повернути грошові кошти за цими договорами.

У відповідь на ці звернення, банк листами за вих. №20.1.0.0.0/7-20160425/3437 від 17.06.2016, №20.1.0.0.0/7-20170222/3440 від 24.03.2017, №20.1.0.0.0/7-180915/3082 від 17.09.2018, № 20.1.0.0.0/7-190308/121 від 05.04.2019, №20.1.0.0.0/7-201027/5911 від 09.11.2020 повідомив про припинення своєї діяльності на території Автономної Республіки Крим, при цьому, інформації щодо строку та порядку повернення грошових коштів позивачу за депозитними вкладами так і не надав, а зазначив, що працює над вирішенням порушеного питання.

01.06.2023 ТзОВ «Колфум-Інвест» надіслало на адресу відповідача претензію за вих. №01/06/23 про розірвання депозитних договорів про розміщення тимчасово вільних обігових коштів на строковий депозит №216918 від 10.10.2013 та №218205 від 17.10.2013, а також про повернення коштів за депозитним договором №216918 у розмірі 50 000,00 доларів США та нарахованих відсотків у розмірі 1 438,36 доларів США, і за депозитним договором №218205 від 17.10.2013 у розмірі 50 000,00 доларів США та нарахованих відсотків у розмірі 1 380,82 доларів США.

У відповідь на цю претензію АТ КБ «ПриватБанк» листом за вих. №20.1.0.0.0/7-230607/49659 від 06.07.2023 повідомило позивача, що 17.11.2014 між АТ КБ «ПриватБанк» та ТзОВ «ФК "Фінілон"» укладено договір про переведення боргу №б/н. Грошові кошти за депозитними договорами, укладеними між банком та ТзОВ «Колфум-Інвест», переведено на ТзОВ «ФК "Фінілон"» згідно договору про переведення боргу. З метою отримання інформації по договорам, в тому числі і виплати коштів необхідно звернутися до ТзОВ «ФК "Фінілон"», оскільки саме ця юридична особа виступає боржником за договорами: №216918 від 10.10.2013 та №218205 від 17.10.2013.

Отже, не погоджуючись із твердженням АТ КБ «ПриватБанк», що з 17.11.2014 належним боржником за депозитними договорами про розміщення тимчасово вільних обігових коштів на строковий депозит №216918 від 10.10.2013 та №218205 від 17.10.2013 є ТзОВ «ФК "Фінілон"» на підставі договору про переведення боргу №б/н від 17.11.2014, позивач звернувся до суду із цим позовом про розірвання депозитних договорів №216918 від 10.10.2013 та №218205 від 17.10.2013 та стягнення сум вкладів та нарахованих відсотків за цими депозитними договорами.

АТ КБ «ПриватБанк» у свою чергу, не погоджуючись із позивними вимогами, стверджує, що є неналежним відповідачем у цій справі, оскільки боржником є ТзОВ «ФК "Фінілон"» на підставі договору про переведення боргу №б/н від 17.11.2014.

Оцінюючи подані докази та наведені обґрунтування за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об`єктивному розгляді всіх обставин справи у судовому засіданні в їх сукупності, суд вважає, що позовні вимоги підлягають задоволенню частково з огляду на таке.

Згідно із ч. 1 ст. 2 Господарського процесуального кодексу України (далі - ГПК України) завданням господарського судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів, пов`язаних із здійсненням господарської діяльності, та розгляд інших справ, віднесених до юрисдикції господарського суду, з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав і законних інтересів фізичних та юридичних осіб, держави.

Частинами 1-4 ст. 13 ГПК України встановлено, що судочинство у господарських судах здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених цим Кодексом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом. Аналогічна норма міститься у ч. 1 ст. 74 ГПК України.

За приписами ст. 86 ГПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Частиною 1 ст. 73 ГПК України визначено, що доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Відповідно до ст.ст. 76, 77 ГПК України належними є докази, на підставі яких можна встановити обставини, які входять в предмет доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування. Обставини справи, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

Згідно із частиною першою статті 626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

Частиною 1 ст. 1058 ЦК України визначено, що за договором банківського вкладу (депозиту) одна сторона (банк), що прийняла від другої сторони (вкладника) або для неї грошову суму (вклад), що надійшла, зобов`язується виплачувати вкладникові таку суму та проценти на неї або дохід в іншій формі на умовах та в порядку, встановлених договором.

Положення статті 2 Закону України «Про банки і банківську діяльність» містять поняття: банківські рахунки - рахунки, на яких обліковуються власні кошти, вимоги, зобов`язання банку стосовно його клієнтів і контрагентів та які дають можливість здійснювати переказ коштів за допомогою банківських платіжних інструментів; вклад (депозит) - це кошти у готівковій або у безготівковій формі, у валюті України або в іноземній валюті, які розміщені клієнтами на їх іменних рахунках у банку на договірних засадах на визначений строк зберігання або без зазначення такого строку і підлягають виплаті вкладнику відповідно до законодавства України та умов договору.

Відповідно до пункту 1.8 Інструкції про порядок відкриття, використання і закриття рахунків у національній та іноземних валютах, затвердженої постановою Правління Національного банку України від 12 листопада 2003 року № 492 та зареєстрованої в Міністерстві юстиції України 17 грудня 2003 року за № 1172/8493 (далі - Інструкція № 492) банки відкривають своїм клієнтам поточні рахунки за договором банківського рахунка, за договором банківського вкладу - вкладні (депозитні) рахунки.

Договір банківського рахунка та договір банківського вкладу укладаються в письмовій формі (паперовій або електронній). Електронна форма договору має містити електронний підпис/електронний цифровий підпис клієнта (представника клієнта) та уповноваженої особи банку відповідно до вимог, установлених нормативно-правовим актом Національного банку з питань застосування електронного підпису в банківській системі України. Договір банківського рахунка та договір банківського вкладу можуть укладатися шляхом приєднання клієнта до публічної пропозиції укладення договору (оферта), який розміщений у загальнодоступному для клієнта місці в банку та на його офіційному сайті в мережі Інтернет. Банк зобов`язаний надати клієнту у спосіб, визначений банком та клієнтом, у тому числі за допомогою засобів інформаційних, телекомунікаційних, інформаційно-телекомунікаційних систем примірник договору, що дає змогу встановити дату його укладення (пункт 1.9 Інструкції № 492).

Згідно із ч. 1 ст. 1060 ЦК України договір банківського вкладу укладається на умовах видачі вкладу на першу вимогу (вклад на вимогу) або на умовах повернення вкладу зі спливом встановленого договором строку (строковий вклад).

Частина 1 статті 193 ГК України встановлює, що суб`єкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобов`язання належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобов`язання - відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться і до виконання господарських договорів застосовуються відповідні положення Цивільного кодексу України з урахуванням особливостей, передбачених цим Кодексом.

Частиною 2 статті 193 ГК України визначено, що кожна сторона повинна вжити усіх заходів, необхідних для належного виконання нею зобов`язання, враховуючи інтереси другої сторони та забезпечення загальногосподарського інтересу. Порушення зобов`язань є підставою для застосування господарських санкцій, передбачених цим Кодексом, іншими законами або договором.

Відповідно до статті 525 ЦК України одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом.

Частиною першою статті 526 ЦК України передбачено, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Відповідно до статті 629 ЦК України, договір є обов`язковим до виконання сторонами.

Згідно частини 1 статті 625 ЦК України, боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання.

Судом вище встановлено, що між позивачем та відповідачем укладено договір про розміщення тимчасово вільних обігових коштів на строковий депозит №216918 від 10.10.2013, відповідно до якого позивачем на умовах банківського вкладу на 1 (один) рік внесено на рахунок банку суму 50 000,00 доларів США, та також договір про розміщення тимчасово вільних обігових коштів на строковий депозит №218205 від 17.10.2013, відповідно до якого позивачем на умовах банківського вкладу на 1 (один) рік внесено на рахунок банку суму 50 000,00 доларів США, що підтверджується матеріалами справи та не заперечується сторонами.

Із наявних в матеріалах справи банківських виписок по рахунках позивача вбачається, що станом на 30.04.2014 за депозитним договором №216918 від 10.10.2013 на рахунку позивача розміщено 50 000,00 доларів США депозитного вкладу та нарахованих банком відсотків у розмірі 1 438,36 доларів США, за депозитним договором №218205 від 17.10.2013 на рахунку позивача розміщено 50 000,00 доларів США депозитного вкладу та нарахованих банком відсотків у розмірі 1 380,82 доларів США.

ТзОВ «Колфум-Інвест» було зареєстровано 16.09.2002 у м. Керч Автономної Республіки Крим, проте, із 02.06.2014 місцем знаходження позивача є м. Миколаїв, вул. Мала Морська, буд. 108, офіс 702.

Як встановлено судом вище, з метою забезпечення стабільності грошової одиниці України, захисту інтересів вкладників та інших кредиторів банків України, запобігання та уникнення ризиків у діяльності банків Національний банк України постановою № 260 від 06.05.2014 постановив банкам, перелік яких додається до цієї постанови, припинити діяльність відокремлених підрозділів, що розташовані на території Автономної Республіки Крим і міста Севастополя, та протягом місяця з дня набрання чинності цією постановою забезпечити закриття таких відокремлених підрозділів, про що повідомити Національний банк України (абзац 2 пункту 5 Постанови).

Із листа АТ КБ «ПриватБанк» від 19.08.2014 вбачається, що банк повідомив позивача про припинення своєї діяльності на території Автономної Республіки Крим і міста Севастополя, при цьому, не поінформував щодо порядку дій клієнта для безперешкодного розпорядження належними йому коштами, які знаходяться на депозитних рахунках.

Частиною 2 статті 1060 ЦК України передбачено, що за договором банківського строкового вкладу банк зобов`язаний видати вклад та нараховані проценти за цим вкладом із спливом строку, визначеного у договорі банківського вкладу. Повернення вкладникові банківського строкового вкладу та нарахованих процентів за цим вкладом на його вимогу до спливу строку або до настання інших обставин, визначених договором, можливе виключно у випадках, якщо це передбачено умовами договору банківського строкового вкладу.

Як вбачається із позовних матеріалів, ТзОВ «Колфум-Інвест» у період із березня 2014 року по лютий 2020 року неодноразово зверталось до відповідача із листами, в яких просило повернути суми вкладів та нараховані проценти за депозитними договорами №216918 від 10.10.2013 та №218205 від 17.10.2013, а також повідомило про розірвання цих договорів.

Проте, як зазначено судом вище та не заперечується відповідачем, незважаючи на звернення позивача, АТ КБ «ПриватБанк» в порушення взятих на себе зобов`язань за депозитними договорами №216918 від 10.10.2013 та №218205 від 17.10.2013, не повернуло позивачу суми депозитних вкладів та не сплатило нараховані відсотки за цими договорами.

Відповідно до ч. 1 ст. 1 Першого Протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод: кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Європейський суд з прав людини під терміном "власність" розуміє також грошові кошти, що підлягають оплаті. Невиконанням обов`язку щодо оплати отриманих послуг відповідач порушує права позивача, безпідставно не передаючи грошові кошти (орендну плату) у власність позивача.

При цьому, як вбачається з численних листів АТ КБ «ПриватБанк», які містяться в матеріалах справи, упродовж шести років відповідач не надав роз`яснень позивачу щодо порядку повернення вкладів за депозитними договорами в умовах анексії Російською Федерацією Автономної Республіки Крим та припинення діяльності відповідача на цій території, більше того, з цих листів вбачається, що АТ КБ «ПриватБанк» просило позивача надати додатковий час для вирішення порушеного питання.

Згідно із положеннями ст. 1074 ЦК України обмеження прав клієнта щодо розпоряджання грошовими коштами, що знаходяться на його рахунку, не допускається, крім випадків обмеження права розпоряджання рахунком за рішенням суду; в інших випадках, встановлених законом; у разі зупинення фінансових операцій, які можуть бути пов`язані з легалізацією (відмиванням) доходів, одержаних злочинним шляхом, або фінансуванням тероризму, передбачених законом.

Відповідно до статті 610 ЦК України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).

Ураховуючи встановлені вище обставини, суд погоджується із доводами позивача, що відповідач в порушення умов договорів про розміщення тимчасово вільних обігових коштів на строковий депозит №216918 від 10.10.2013 та №218205 від 17.10.2013 та положень ст. 526 ЦК України, ст. 193 ГК України, не виконав свого обов`язку з повернення позивачу суми депозитних вкладів та не сплатив нараховані відсотки за договорами №216918 від 10.10.2013 та №218205 від 17.10.2013 ані на вимогу позивача, ані після закінчення строку, на який було розміщено грошові кошти на депозитний вклад, що у свою чергу є порушенням ч. 1 ст. 1 Протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод щодо розпорядження позивачем своїм майном, що має наслідком задоволення позову в цій частині.

При цьому, судом не приймаються до уваги доводи АТ КБ «ПриватБанк», що належним відповідачем у цій справі та боржником за договорами на розміщення тимчасово вільних обігових коштів №216918 від 10.10.2013 та №218205 від 17.10.2013 є ТзОВ «Фінансова компанія "Фінілон"» на підставі договору про переведення боргу від 17.11.2014, укладеного між відповідачем та третьою особою, з огляду на таке.

У частині першій статті 510 ЦК України встановлено, що сторонами у зобов`язанні є боржник і кредитор.

Цивільне законодавство передбачає можливість заміни сторін у зобов`язанні, однак встановлює певні обмеження свободи розсуду учасників відповідних правовідносин з метою запобігання порушенню балансу інтересів цих осіб.

Зокрема, заміна кредитора за загальним правилом здійснюється без попередньої згоди боржника, оскільки не впливає на правове становище боржника, для якого неважливо, яка саме особа має здійснити виконання, зокрема, сплатити кошти (статті 512, 516 ЦК України).

Разом із тим, закон встановлює обмеження на заміну боржника у зобов`язанні поза волею кредитора.

Згідно зі статтею 520 ЦК України боржник у зобов`язанні може бути замінений іншою особою (переведення боргу) лише за згодою кредитора, якщо інше не передбачено законом.

Для породження переведенням боргу правових наслідків необхідним є існування двох складових: по-перше, вчинення договору (двостороннього правочину) між новим та первісним боржниками, причому такий правочин має вчинятися у такій самій формі, що і правочин, на підставі якого виникло зобов`язання; по-друге, надання кредитором згоди на переведення боргу (постанови Верховного Суду в складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 25.04.2018 в справі № 667/933/14-ц (провадження № 61-472св18) та від 27.04.2022 у справі № 321/1260/19 (провадження № 61-1297св22)).

Для заміни боржника у зобов`язанні істотне значення має не форма виразу волі кредитора, а наявність відповідної волі, що і вимагається згідно із приписами статті 520 ЦК України (постанова Верховного Суду України від 26.04.2017 у справі №922/1029/16 (провадження № 3-300гс17)).

Відповідно до частини третьої статті 205 ЦК України у випадках, встановлених договором або законом, воля сторони до вчинення правочину може виражатися її мовчанням.

У даному випадку ні договором, ні законом не встановлено, що воля кредитора на заміну боржника може виражатися її мовчанням.

Верховний Суд неодноразово вже розглядав це питання і дійшов однозначного висновку, що передбачені статтею 205 ЦК України положення про мовчазну згоду не можуть бути застосовні до спірних правовідносин (постанови Верховного Суду в складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 22.09.2021 у справі № 757/64382/17 (провадження № 61-3221св21) від 02.11.2021 р № 757/45304/19-ц (провадження № 61-3221св21) та інші).

Таким чином, аргументи банку щодо переведення боргу на ТзОВ «ФК "Фінілон"» за принципом мовчазної згоди клієнта, який не надав своїх заперечень на виконання вимог пункту 1.1.7 "Додаткові положення" Умов та Правил надання банківських послуг, судом відхиляються.

Отже, з огляду на те, що АТ КБ «ПриватБанк» при розгляді цієї справи не надало до матеріалів справи належних та допустимих доказів на підтвердження того, що ТзОВ «Колфум-Інвест» надало згоду на переведення боргу на ТзОВ «ФК "Фінілон"», суд дійшов висновку, що саме банк є боржником за договорами про розміщення тимчасово вільних обігових коштів на строковий депозит №216918 від 10.10.2013 та №218205 від 17.10.2013, відповідно є належним відповідачем у цій справі.

Наведене узгоджується із висновками, викладеними у постановах Верховного Суду від 20.01.2021 у справі №729/887/19 (провадження 61-14093св20), від 20.10.2021 у справі №201/8704/19 (провадження №61-16655св21) та від 17.11.2021 у справі №755/17323/19 (провадження № 61-436св21) у подібних правовідносинах, а також у постанові Верховного Суду від 05.07.2022 у справі №910/6807/21.

Щодо позовних вимог про розірвання депозитних договорів на розміщення тимчасово вільних обігових коштів №216918 від 10.10.2013 та №218205 від 17.10.2013, суд зазначає таке.

Мотивуючи позовні вимоги про розірвання депозитних договорів №216918 від 10.10.2013 та №218205 від 17.10.2013, ТзОВ «Колфум-Інвест» посилається на положення частини 1 та 2 ст. 651 ЦК України, зокрема, на істотне порушення відповідачем умов цих договорів щодо повернення позивачу суми вкладів та сплати нарахованих процентів на його вимогу.

Так, згідно із ч. 1 та ч. 2 ст. 651 ЦК України зміна або розірвання договору допускається лише за згодою сторін, якщо інше не встановлено договором або законом. Договір може бути змінено або розірвано за рішенням суду на вимогу однієї із сторін у разі істотного порушення договору другою стороною та в інших випадках, встановлених договором або законом. Істотним є таке порушення стороною договору, коли внаслідок завданої цим шкоди друга сторона значною мірою позбавляється того, на що вона розраховувала при укладенні договору.

При цьому, у разі односторонньої відмови від договору у повному обсязі або частково, якщо право на таку відмову встановлено договором або законом, договір є відповідно розірваним або зміненим (частина 3 статті 651 ЦК України).

Суд зазначає, що у цивільному законодавстві закріплено конструкцію «розірвання договору» (статті 651 - 654 ЦК України). Вона охоплює собою розірвання договору: за згодою (домовленістю) сторін; за рішенням суду; внаслідок односторонньої відмови від договору. У спеціальних нормах ЦК України досить часто використовується формулювання «відмова від договору» (наприклад, у статтях 665, 739, 766, 782). Односторонню відмову від договору в тих випадках, коли вона допускається законом або договором, слід кваліфікувати як односторонній правочин, оскільки вона є волевиявленням особи, спеціально спрямованим на припинення цивільних прав та обов`язків.

У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 04 серпня 2021 року у справі № 456/2076/19 (провадження № 61-6357св21) вказано, що «договір є обов`язковим для виконання сторонами (стаття 629 ЦК України). Тлумачення статті 629 ЦК України свідчить, що в ній закріплено один із фундаментів на якому базується цивільне право - обов`язковість договору. Тобто з укладенням договору та виникненням зобов`язання його сторони набувають обов`язки (а не лише суб`єктивні права), які вони мають виконувати. Не виконання обов`язків, встановлених договором, може відбуватися при: (1) розірванні договору за взаємною домовленістю сторін; (2) розірванні договору в судовому порядку; (3) відмові від договору в односторонньому порядку у випадках, передбачених договором та законом; (4) припинення зобов`язання на підставах, що містяться в главі 50 ЦК України; (5) недійсності договору (нікчемності договору або визнання його недійсним на підставі рішення суду).

Наведені висновки викладені у постанові Верховного Суду від 08.09.2021 у справі №727/898/19.

При цьому, згідно із ч. 1 та ч.4 ст. 631 ЦК України строком договору є час, протягом якого сторони можуть здійснити свої права і виконати свої обов`язки відповідно до договору. Закінчення строку договору не звільняє сторони від відповідальності за його порушення, яке мало місце під час дії договору.

Суд зазначає, що з огляду на відсутність у матеріалах справи договорів на розміщення тимчасово вільних обігових коштів №216918 від 10.10.2013 та №218205 від 17.10.2013, суд унеможливлений дослідити умови цих договорів щодо підстав їх дострокового розірвання, а також умови щодо строку їх дії, водночас, з огляду на лист позивача за вих. №76 від 01.10.2014, в якому ТзОВ «Колфум-Інвест» повідомило банк про відсутність наміру продовжувати строк дії депозитних договорів №216918 від 10.10.2013 та №218205 від 17.10.2013, суд дійшов висновку, що депозитні договори розірвані до звернення позивача до суду із цими вимогами, про що також зазначено банком у відзиві на позовну заяву.

За вказаних обставин, вимоги про розірвання договорів на розміщення тимчасово вільних обігових коштів №216918 від 10.10.2013 та №218205 від 17.10.2013 у судовому порядку задоволенню не підлягають.

Щодо заяви АТ КБ «ПриватБанк» про застосування строку позовної давності, суд зазначає таке.

Згідно зі ст. 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Відповідно до ст.ст. 257, 258 ЦК України загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки, проте, для окремих видів вимог законом може встановлюватися спеціальна позовна давність: скорочена або більш тривала порівняно із загальною позовною давністю.

Частиною 4 ст. 267 ЦК України визначено, що сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові.

Разом із тим, згідно із ч. 1 ст. 268 ЦК України позовна давність не поширюється на вимогу вкладника до банку (фінансової установи) про видачу вкладу.

Як вбачається із позовних вимог, ТзОВ «Колфум-Інвест» звернулося до суду із позовом до АТ КБ «ПриватБанк», в якому просить суд стягнути з останнього суму депозитного вкладу та нарахованих відсотків за договорами на розміщення тимчасово вільних обігових коштів №216918 від 10.10.2013 та №218205 від 17.10.2013.

Отже, з наведеного вбачається, що до таких позовних вимог не поширюється позовна давність, більше того, як встановлено судом вище, АТ КБ «ПриватБанк» листом за вих. №20.1.0.0.0/7-230607/49659 повідомило позивача про укладення договору про переведення боргу від 17.11.2014 із ТзОВ «ФК "Фінілон"» лише 06.07.2023, відповідно строк позовної давності і до вимог про стягнення коштів за поточними рахунками не сплив.

Відповідно до статті 129 ГПК України, витрати зі сплати судового збору покладаються на сторін пропорційно задоволеним вимогам.

Керуючись статтями 129, 233, 236, 237, 238, 240, 241, 254 Господарського процесуального кодексу України, суд

ВИРІШИВ:

Позовні вимоги Товариства з обмеженою відповідальністю «Колфум-Інвест» задовольнити частково.

Стягнути з Акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк» (01001, місто Київ, вулиця Грушевського, будинок 1Д; ідентифікаційний код 14360570) на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «Колфум-Інвест» (54020, місто Миколаїв, вулиця Мала Морська, будинок 108, офіс 702; ідентифікаційний код 32063234) суму вкладу у розмірі 50 000 (п`ятдесят тисяч) доларів США 00 центів та відсотки у розмірі 1 438 (одна тисяча чотириста тридцять вісім) доларів США 36 центів за депозитним договором на розміщення тимчасово вільних коштів №216918 від 10.10.2013 на рахунок: НОМЕР_3 банк-отримувач: АТ «ОТП Банк», 01033, місто Київ, вулиця Жилянська, 43, SWIFT: OTPVUAUK, банк-кореспондент: Deutsche Bank Trust Company Americas, New York USA, SWIFT CODE: BKTRUS33: кореспондентський рахунок: НОМЕР_4 .

Стягнути з Акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк» (01001, місто Київ, вулиця Грушевського, будинок 1Д; ідентифікаційний код 14360570) на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «Колфум-Інвест» (54020, місто Миколаїв, вулиця Мала Морська, будинок 108, офіс 702; ідентифікаційний код 32063234) суму вкладу у розмірі 50 000 (п`ятдесят тисяч) доларів США 00 центів та відсотки у розмірі 1 380 (одна тисяча триста вісімдесят) доларів США 82 центів за депозитним договором на розміщення тимчасово вільних коштів №218205 від 17.10.2013 на рахунок: НОМЕР_3 банк-отримувач: АТ «ОТП Банк», 01033, місто Київ, вулиця Жилянська, 43, SWIFT: OTPVUAUK, банк-кореспондент: Deutsche Bank Trust Company Americas, New York USA, SWIFT CODE: BKTRUS33: кореспондентський рахунок: НОМЕР_4 .

Стягнути з Акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк» (01001, місто Київ, вулиця Грушевського, будинок 1Д; ідентифікаційний код 14360570) на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «Колфум-Інвест» (54020, місто Миколаїв, вулиця Мала Морська, будинок 108, офіс 702; ідентифікаційний код 32063234) судовий збір у розмірі 56 399 (п`ятдесят шість тисяч триста п`ятдесят дев`ять) грн 30 коп.

В іншій частині у задоволенні позову відмовити.

Після набрання рішенням законної сили видати накази.

Рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом двадцяти днів в порядку, передбаченому ст.ст. 253-259, з урахуванням підпункту 17.5 пункту 17 розділу XI "Перехідні положення" Господарського процесуального кодексу України.

Повний текст рішення складено: 18.03.2024.

Суддя В.В. Бондарчук