ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

13 березня 2024 року

м. Київ

cправа № 922/1344/23

Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного господарського суду:

Мачульського Г. М. - головуючого, Чумака Ю. Я., Краснова Є. В.

секретар судового засідання Лихошерст І. Ю.,

розглядаючи у відкритому судовому засіданні касаційні скарги Товариства з обмеженою відповідальністю «Веріфікато» та заступника керівника Харківської обласної прокуратури

на постанову Східного апеляційного господарського суду від 23.11.2023 (колегія суддів: Здоровко Л. М. - головуючий, Бородіна Л. І., Лакіза В. В.) та рішення Господарського суду Харківської області від 15.08.2023 (суддя Сальнікова Г. І.)

за позовом керівника Салтівської окружної прокуратури м.Харкова в інтересах держави в особі Харківської міської ради

до Товариства з обмеженою відповідальністю «Веріфікато»

про розірвання договору купівлі-продажу та зобов`язання повернути земельну ділянку

за участю:

відповідача: Бохан О. С. (адвокат)

прокурора: Валевач М. М. (посвідчення), Костюк О. В. (посвідчення),

ВСТАНОВИВ:

1. Короткий зміст і підстави позовних вимог

1.1 Керівник Салтівської окружної прокуратури (далі - прокурор) звернувся до суду з позовом в інтересах держави Харківської міської ради (далі - позивач) до Товариства з обмеженою відповідальністю «Веріфікато» (далі - відповідач), у якому просив:

- розірвати договір купівлі-продажу земельної ділянки площею 0,7461 га з земель житлової та громадської забудови, розташованої за адресою: м. Харків, пров. Банний, Червонозаводський район, кадастровий номер :01:007:0002 укладений 01.06.2011 між позивачем та відповідачем, посвідчений приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу Малаховою Г. І. за № 1804 та зареєстрований в Харківській міській раді в книзі записів реєстрації договорів купівлі-продажу земельних ділянок від 01.06.2011 за № 15/11 (далі - вимога 1);

- зобов`язати відповідача повернути територіальній громаді міста Харкова в особі позивача земельну ділянку загальною площею 0,7461 га з кадастровим номером :01:007:0002, яка розташована за адресою: м. Харків, пров. Банний (далі - вимога 2).

1.2 Позовні вимоги обґрунтовані тим, що відповідачем не виконуються зобов`язання за спірним договором щодо здійснення будівництва готельного комплексу, чим порушено принцип раціонального використання земельної ділянки, тому існують підстави для розірвання укладеного договору в судовому порядку на вимогу продавця, відповідно до частини 2 статті 651 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України) та повернення земельної ділянки територіальній громаді міста Харкова.

2. Короткий зміст рішень судів попередніх інстанцій

2.1 Рішенням Господарського суду Харківської області від 15.08.2023, позов задоволено повністю.

2.2 Судове рішення мотивовано тим, що відповідачем порушені умови договору щодо взятих на себе зобов`язань із будівництва готельного комплексу в передбачений пунктом 1.4 договору строк, у зв`язку з чим територіальна громада м. Харкова не досягла позитивного, соціально-економічного результату, на який розраховувала під час його укладення, що свідчить про допущення відповідачем істотного порушення умов договору у розумінні положень частини 2 статті 651 ЦК України.

2.3 Постановою Східного апеляційного господарського суду від 23.11.2023, вище вказане рішення суду скасовано в частині задоволення позову щодо вимоги 2 та в цій частині прийнято нове рішення, яким у задоволенні вимоги 2 відмовлено. В іншій частині рішення місцевого господарського суду залишено без змін.

2.4 Постанова апеляційного суду мотивована тим, що розірвання договору не має наслідку автоматичної втрати права власності покупця на земельну ділянку, а умовами договору і цивільного законодавства передбачено право продавця вимагати відшкодування збитків, спричинених розірванням договору. Цивільний кодекс України визначає, що правовим наслідком розірвання договору є припинення зобов`язань сторін, при цьому у сторін відсутнє право вимагати повернення виконаного ними за зобов`язаннями до моменту розірвання договору, і при істотному порушенні договору однією із сторін, друга сторона може лише вимагати відшкодування завданих їх збитків у зв`язку з розірванням договору. Прокурор не навів правової підстави, яка дозволяла б у спірних правовідносинах вимагати повернення земельної ділянки внаслідок розірвання договору, що виключає правові підстави для задоволення вимоги 2.

3. Короткий зміст касаційних скарг та позиція інших учасників справи

3.1 У касаційній скарзі відповідач просить скасувати вищевказані судові рішення в частині задоволення вимоги 1 та в цій частині прийняти нове, яким відмовити у задоволенні вимоги 1.

3.2 На обґрунтування касаційної скарги відповідач посилався на те, що судові рішення в оскаржуваній частині прийняті з неправильним застосуванням норм матеріального права та порушенням норм процесуального права. Заявник касаційної скарги вважає, що суди не врахували правових висновків щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, які викладено у постановах Верховного Суду від 18.11.2019 у справі № 910/16750/18, від 16.09.2022 у справі № 913/703/20, від 07.08.2018 у справі № 910/7981/17.

3.3 У касаційній скарзі заступник керівника Харківської обласної прокуратури просить скасувати вищевказану постанову суду в частині відмови у задоволенні вимоги 2 та в цій частині залишити в силі рішення суду першої інстанції, а також вирішити питання про поворот виконання постанови апеляційного суду в частині стягнення з Харківської обласної прокуратури на користь відповідача витрати зі сплати судового збору за подання апеляційної скарги на рішення суду у розмірі 35 253,23 грн.

3.4 На обґрунтування касаційної скарги заступник керівника Харківської обласної прокуратури посилався на те, що постанова апеляційного суду в оскаржуваній частині прийнята з неправильним застосуванням норм матеріального права та порушенням норм процесуального права. Заявник касаційної скарги вважає, що апеляційний суд не врахував правових висновків щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, які викладено у постанові Великої Палати Верховного Суду від 15.06.2021 у справі № 904/5726/19, у постанові Верховного Суду від 02.11.2022 у справі № 685/1008/20 та відсутній висновок Верховного Суду щодо питання застосування частини четвертої статті 22, статей 614, 617 ЦК України у подібних правовідносинах.

3.5 Прокурор відділу Харківської обласної прокуратури у відзиві на касаційну скаргу відповідача просить відмовити у її задоволенні, посилаючись на те, що судами у відповідності до норм матеріального та процесуального права надано належну правову оцінку поданим сторонами доказам, а доводи, викладені у касаційній скарзі, висновків судів не спростовують.

3.6 Відповідач у відзиві на касаційну скаргу заступника керівника Харківської обласної прокуратури просить відмовити у її задоволенні, посилаючись на те, що апеляційним судом у відповідності до норм матеріального та процесуального права надано належну правову оцінку поданим сторонами доказам, а доводи викладені у касаційній скарзі, висновків судів не спростовують.

4. Мотивувальна частина

4.1 Суди встановили, що рішенням 7 сесії Харківської міської ради 6 скликання "Про продаж земельних ділянок юридичним та фізичним особам України" від 18.05.2011 № 296/11 вирішено продати відповідачу земельну ділянку площею 0, 7461 га з земель житлової та громадської забудови за адресою: м. Харків, пров. Банний, Червонозаводський район, кадастровий номер :01:007:0002, за ціною 1 566 810, 00 грн без ПДВ для будівництва готельного комплексу та подальшої експлуатації об`єкту. Будівництво об`єкту виконати в строк до 01.06.2018.

4.2 На підставі вказаного рішення, 01.06.2011 між Харківською міською радою (продавець) та відповідачем (покупець) було укладено договір купівлі-продажу земельної ділянки (далі - договір), який посвідчено приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу Малаховою Г. І. за № 1804 та зареєстровано в Харківській міській раді в книзі записів реєстрації договорів купівлі-продажу земельних ділянок від 01.06.2011 за № 15/11.

4.3 Відповідно до пункту 1.1 договору, продавець на підставі рішення 7 сесії Харківської міської ради 6 скликання від 18.05.2011 № 296/11 передає за плату, а покупець приймає у власність і оплачує вартість земельної ділянки площею 0, 7461га з земель житлової та громадської забудови, яка знаходиться за адресою: м. Харків, пров. Банний (кадастровий номер :01:007:0002), згідно з планом земельної ділянки, що додається.

4.4 Пунктом 1.2 договору сторони погодили та передбачили, що земельна ділянка, зазначена в пункті 1.1 договору, продається для будівництва готельного комплексу та подальшої експлуатації об`єкту.

4.5 Умовами пункту 1.4 договору визначено, що будівництво об`єкту виконати в строк до 01.06.2018.

4.6 Відповідно до пункту 9.3, 9.4 договору розірвання договору проводиться у відповідності до чинного законодавства України та цього договору. У разі невиконання однією із сторін умов договору він може бути розірваний на вимогу іншої сторони виключно за рішенням господарського суду.

4.7 Умовами пункту 11.1 договору купівлі-продажу передбачено, що цей договір є обов`язковим до сторін в момент його підписання обома сторонами і набуває чинності з моменту його нотаріального посвідчення.

4.8 Апеляційний суд встановив, що договір купівлі-продажу є чинним.

4.9 За інформацією Департаменту земельних відносин Харківської міської ради № 892/0/225-22 від 09.02.2022, вихідні дані, а саме містобудівні умови та обмеження для проектування об`єкта будівництва за адресою: м. Харків, пров. Банний Департаментом містобудування та архітектури Харківської міської ради не надавались. Згідно реєстру будівельної діяльності, розміщеному на порталі єдиної електронної системи у сфері будівництва, відсутня інформація щодо об`єкта за вказаною адресою. Під час виходу представниками Департаменту інспекційної роботи Харківської міської ради фактів проведення будівельних робіт на земельній ділянці не виявлено. Відповідно до інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно речові права на будь-які об`єкти нерухомості на земельній ділянці з кадастровим № :01:007:0002 за відповідачем не зареєстровано.

4.10 Відповідно до частини першої статті 300 Господарського процесуального кодексу України (далі - ГПК України), переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, та на підставі встановлених фактичних обставин справи перевіряє правильність застосування судом першої чи апеляційної інстанції норм матеріального і процесуального права.

Щодо касаційної скарги відповідача.

4.11 Відповідно до пункту 1 частини другої статті 287 ГПК України підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пунктах 1, 4 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права виключно у випадку, якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку.

4.12 Згідно з пунктом 5 частини першої статті 296 ГПК України суд касаційної інстанції закриває касаційне провадження, якщо після відкриття касаційного провадження на підставі пункту 1 частини другої статті 287 цього Кодексу судом встановлено, що висновок щодо застосування норми права, який викладений у постанові Верховного Суду та на який посилався скаржник у касаційній скарзі, стосується правовідносин, які не є подібними.

4.13 У даній справі, судові рішення в оскаржуваній відповідачем частині щодо вимоги 1, які переглядаються у касаційному порядку, суди розглянули спір про розірвання договору купівлі-продажу земельної ділянки.

4.14 У касаційній скарзі, відповідач зазначає, що суди застосували норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постановах Верховного Суду.

4.15 Верховний Суд у постановах від 07.08.2018 у справі № 910/7981/17, від 18.11.2019 у справі № 910/16750/18, від 16.09.2022 у справі № 913/703/20 (на які посилається відповідач у касаційній скарзі), зробив висновок про те, що за змістом зазначених норм розірвано може бути лише чинний (такий, що діє на час звернення до суду з позовом та прийняття відповідного судового рішення) договір. В іншому разі буде відсутній предмет спору, яким і виступає у такому разі договір.

4.16 Проаналізувавши ці висновки Верховного Суду, на які послався відповідач у касаційній скарзі, як на такі, що не були враховані судами попередніх інстанцій при вирішенні спору в частині вимоги 1 у цій справі, колегія суддів вважає, що висновки щодо застосування норм права, які викладені у наведених постановах Верховного Суду, та на які посилався заявник у касаційній скарзі, стосується правовідносин, які не є подібними.

4.17 У справі, що переглядається у касаційному порядку, судами встановлено, що договір купівлі-продажу є чинним.

4.18 У наведених відповідачем у касаційній скарзі судових рішеннях Верховний Суд виходив із інших, встановлених судами фактичних обставин справи, які є відмінними від тих, які встановлені судами у даній справі, що переглядається у касаційному порядку.

4.19 Верховний Суд зазначає про те, що посилання відповідача у касаційній скарзі на неврахування судами попередніх інстанцій зазначених висновків Верховного Суду є безпідставними, а наведена скаржником підстава касаційного оскарження, передбачена пунктом 1 абзацу 1 частини 2 статті 287 ГПК України, є необґрунтованою та не знайшла свого підтвердження після відкриття касаційного провадження.

4.20 За вказаних обставин касаційне провадження за касаційною скаргою заявника у цій частині касаційного оскарження судових рішень підлягає закриттю відповідно до пункту 5 частини 1 статті 296 ГПК України.

Щодо касаційної скарги заступника керівника Харківської обласної прокуратури.

4.21 Прокурор на захист порушеного права на земельну ділянку просив зобов`язати відповідача повернути її на користь територіальної громади в особі позивача.

4.22 Згідно статті 13 Конституції України земля, її надра, атмосферне повітря, водні та інші природні ресурси, які знаходяться в межах території України, природні ресурси її континентального шельфу, виключної (морської) економічної зони є об`єктами права власності Українського народу. Від імені Українського народу права власника здійснюють органи державної влади та органи місцевого самоврядування в межах, визначених цією Конституцією.

4.23 У статті 14 Конституції України вказано, що земля є основним національним багатством, що перебуває під особливою охороною держави. Право власності на землю гарантується. Це право набувається і реалізується громадянами, юридичними особами та державою виключно відповідно до закону.

4.24 Відповідно до статті 41 Конституції України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю. Право власності є непорушним.

4.25 Разом з тим повноваження власника певним чином обмежуються, бо згідно з частинами другою та третьою статті 13 ЦК України при здійсненні своїх прав особа зобов`язана утримуватися від дій, які могли б порушити права інших осіб, та не допускаються дії особи, що вчиняються з наміром завдати шкоди іншій особі, а також зловживання правом в інших формах.

4.26 У статті 11 ЦК України надано перелік підстав виникнення юридичних прав та обов`язків (юридичних фактів), які виникають як із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, так і з дій, що не передбачені такими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки.

4.27 Однією з таких підстав відповідно до пункту 1 частини 2 статті 11 ЦК України є договори та інші правочини.

4.28 Загальні вимоги, додержання яких є необхідним для чинності правочину, передбачені у статті 203 ЦК України: 1) зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам; 2) особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності; 3) волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі; 4) правочин має вчинятися у формі, встановленій законом; 5) правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним; 6) правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей.

4.29 У частині 1 статті 627 ЦК України деталізовано принцип свободи договору. Зазначено, що відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. Згідно із частиною третьою статті 6 ЦК України сторони в договорі можуть відступити від положень актів цивільного законодавства і врегулювати свої відносини на власний розсуд.

4.30 Положеннями пункту 6 частини 1 статті 3 Цивільного кодексу України визначено, що загальними засадами цивільного законодавства є справедливість, добросовісність та розумність.

4.31 Відповідно до висновку, сформульованого Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 14.12.2021 у справі № 147/66/17, добросовісність - це певний стандарт поведінки, який характеризується чесністю, відкритістю і повагою інтересів іншої сторони договору або відповідного правовідношення (пункт 55 постанови). Принцип добросовісності передбачає, що сторони повинні діяти добросовісно під час реалізації їхніх прав і передбаченого договором та/або законом виконання їхніх обов`язків (пункт 60 постанови). Введення у цивільне законодавство принципу добросовісності є заходом, спрямованим на зміцнення моральних засад цивільно-правового регулювання. Саме з позиції моральності слід підходити до оцінки поведінки суб`єкта права як добросовісного або недобросовісного (пункт 61 постанови).

4.32 Згідно з висновком Верховного Суду у складі колегії суддів Касаційного господарського суду, сформульованим у постанові від 16.02.2022 у справі № 914/1954/20, суди мають враховувати принцип добросовісності - стандарт поведінки, що характеризується чесністю, відкритістю і повагою інтересів іншої сторони договору або відповідного правовідношення. Доктрина заборони суперечливої поведінки, в основі якої лежить принцип добросовісності, базується на римській максимі: ніхто не може діяти всупереч своїй попередній поведінці. Поведінкою, яка суперечить добросовісності та чесній діловій практиці, є, зокрема, та, що не відповідає попереднім заявам або поведінці однієї сторони, за умови, що інша розумно на них покладається.

4.33 За змістом частини 2 статті 13 ЦК України недобросовісна поведінка однієї особи, яка полягає у вчиненні дій, що можуть у майбутньому порушити права інших осіб, є формою зловживання правом. Сутність зловживання правом полягає у недобросовісному вчиненні уповноваженою особою дій, які складають зміст відповідного суб`єктивного цивільного права, зокрема всупереч меті останнього. Заборона зловживання правом по суті випливає з властивості рівнозваженості, закладеної у принципі юридичної рівності учасників цивільних правовідносин (див. висновок, сформульований Верховним Судом у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду у постанові від 04.09.2020 у справі № 311/2145/19).

4.34 При здійсненні своїх прав особа зобов`язана утримуватися від дій, які могли б порушити права інших осіб. Не допускаються дії особи, що вчиняються з наміром завдати шкоди іншій особі, а також зловживання правом в інших формах (пункт 6 частини 1 статті 3, частини 2 та 3статті 13 ЦК України).

4.35 Конституційний Суд України у рішенні від 28.04.2021 № 2-р(ІІ)/2021 зауважив, що словосполучення «а також зловживання правом в інших формах», передбачене у частині 3 статті 13 ЦК України, слід тлумачити та застосовувати не відокремлено від інших приписів права, а в їх посутньому взаємозв`язку з приписами цього кодексу, насамперед із тими, які є у його статтях 3, 12 і 13. Тому, на думку Конституційного Суду України, учасник цивільних відносин у разі потреби за допомогою відповідної консультації зможе розумно передбачити, які його дії надалі можна буде кваліфікувати як недобросовісні та такі, що порушують межі здійснення цивільних прав, зокрема у формі зловживання правом, та якими можуть бути юридичні наслідки таких дій (абзац другий пункту 3.6 мотивувальної частини рішення). Приписи частини 3 статті 13 і частини 3 статті 16 ЦК України встановлюють для учасників цивільних відносин заборону порушувати межі здійснення цивільних прав, а також дають суду можливість відмовити у захисті цивільного права в разі порушення особою вимог частин 2 - 5 статті 13 ЦК України. Тобто у цих приписах є вказівка на юридичні наслідки дій особи, які не можна кваліфікувати як умови, підстави або міри цивільно-правової відповідальності (абзац перший пункту 8.2 мотивувальної частини рішення).

4.36 Одним зі способів захисту добросовісної сторони є принцип, згідно з яким особа втрачає право посилатися на будь-які факти на обґрунтування вимог, якщо її попередня поведінка підтверджує, що вона дотримує протилежної позиції (естопель).

4.37 Є такі критерії добросовісної поведінки: вона має бути очікуваною, характерною для інших учасників цивільних правовідносин за порівнянних обставин; поведінка учасника цивільно-правових відносин не повинна обмежувати право чи позбавляти права інших осіб та має враховувати права, законні інтереси іншої сторони правовідносин; поведінка сторони має бути законною, зокрема не допускаються дії виключно з протиправною метою або з наміром заподіяти шкоду іншій особі; учасники цивільних правовідносин повинні сприяти своєму контрагенту різними способами, у тому числі через отримання необхідної інформації. Відповідність дій сукупно усім цим критеріям дозволить оцінити такі дії як добросовісні. В іншому разі є підстави стверджувати про недобросовісну поведінку та зловживання правом.

4.38 Головне завдання застосування принципу добросовісності полягає у тому, щоби перешкодити стороні отримати переваги та вигоду внаслідок своєї непослідовної поведінки на шкоду іншій стороні, яка добросовісно поклалася на певну юридичну ситуацію, створену першою стороною або обома. Інакше кажучи, принцип добросовісності проявляється у тому, що жодна особа не може отримувати переваги від своєї незаконної або недобросовісної поведінки.

4.39 Оцінюючи дії учасника на предмет добросовісності, необхідно враховувати не лише сам факт виконання договору, але й волю сторін на таке виконання та досягнення відповідних їй юридичних наслідків.

4.40 У контексті спірних правовідносин, враховуючи такі загальні засади цивільного законодавства, як справедливість, добросовісність та розумність, виходячи із встановлених судами обставин справи про те, що умови договору передбачали виконання відповідачем взятих на себе зобов`язань в обумовлений договором строк, за результатам яких позивач розраховував на належне їх виконання відповідачем, оскільки юридичних наслідки, обумовлені договором, щодо будівництва готельного комплексу та подальшої експлуатації об`єкту, для чого і відчужувалася земельна ділянка відповідачу, не настали через невиконання відповідачем свого зобов`язання, передбаченого умовами договору, враховуючи законні інтереси іншої сторони правовідносин, відповідач не може отримати перевагу від своєї недобросовісної поведінки у вигляді права власності на земельну ділянку.

4.41 Як встановлено місцевим господарським судом за умовами укладеного між сторонами договору земельна ділянка відчужувалася відповідачу саме для задоволення суспільних потреб з чим погодився і сам відповідач.

4.42 Судом першої інстанції встановлено, що відчуження відповідачу земельної ділянки здійснювалося для задоволення загальносуспільного інтересу у забезпеченні розвитку інфраструктури міста, облаштування території, планування та забезпечення сталого розвитку населеного пункту, благоустрою населеного пункту, створення сприятливих умов для життєдіяльності людини, створення нових робочих місць, туристичної привабливості м. Харкова.

4.43 Суд апеляційної інстанції цих висновків місцевого господарського суду не спростував.

4.44 Отже, місцевий господарський суд правильно встановив обставини справи у цій частині вирішення спору та дійшов обґрунтованого висновку щодо задоволення вимоги 2, що спростовує протилежні висновки суду апеляційної інстанції.

Щодо меж втручання у права відповідача

4.45 Згідно статті 6 Конституції України органи законодавчої, виконавчої та судової влади здійснюють свої повноваження у встановлених цією Конституцією межах і відповідно до законів України.

4.46 Стаття 14 ГПК України визначає диспозитивність господарського судочинства. Згідно частини 1 цієї статті суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у господарських справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Частиною 2 цієї статті передбачено, що учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд.

4.47 Оскільки за результатами задоволення заявлених позовних вимог у даній справі національним законодавством не передбачено право суду вирішувати питання стягнення сплачених за земельну ділянку коштів на користь відповідача без пред`явлення останнім таких вимог у суді, а відповідач таких вимог у даній справі не заявляв, правові підстави для вирішення питання стягнення цих коштів на користь відповідача у межах даного судового провадження відсутні.

4.48 Водночас Суд зазначає, що відповідач не позбавлений права заявити такі позовні вимоги, звернувшись до відповідного суду першої інстанції у загальному порядку.

4.49 Відповідно до усталеної практики Європейського суду з прав людини (рішення у справах "Пономарьов проти України" та "Рябих проти Російської Федерації"), у справі "Нєлюбін проти Російської Федерації", повноваження вищих судових органів стосовно перегляду мають реалізовуватися для виправлення судових помилок та недоліків судочинства і мають використовуватися для виправлення фундаментальних порушень.

4.50 Європейський суд з прав людини неодноразово наголошував, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною залежно від характеру рішення ("Руїс Торіха проти Іспанії").

4.51 Згідно ж із статтею 17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини" суди застосовують при розгляді справ практику Європейського суду з прав людини як джерело права.

4.52 Отже вказані рішення Європейського суду з прав людини суд касаційної інстанції застосовує у даній справі як джерело права.

4.53 За вказаних обставин для виправлення фундаментальних порушень, які допустив суд апеляційної інстанції, суд касаційної інстанції вважає за необхідне скасувати постанову апеляційної інстанції в частині відмови у задоволенні вимоги 2 та залишити в цій частині в силі рішення суду першої інстанції.

Щодо інших вимог прокурора, викладених у касаційній скарзі

4.54 Прокурор у касаційній скарзі просить вирішити питання про поворот виконання постанови Східного апеляційного господарського суду від 23.11.2023 в частині стягнення з Харківської обласної прокуратури на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «Веріфікато» витрати зі сплати судового збору за подання апеляційної скарги на рішення Господарського суду Харківської області від 15.08.2023 у розмірі 35 253,23 грн.

4.55 Згідно статті 333 ГПК України поворот виконання рішення суд здійснюється у разі виконання судового рішення.

4.56 Із доводів прокурора та доданих до касаційної скарги документів не вбачається, що мало місце виконання судового рішення.

4.57 Отже, правові підстави для вирішення питання про поворот виконання судового рішення відсутні, у зв`язку із чим Суд відмовляє прокурору у задоволенні цієї вимоги.

4.58 У зв`язку із наведеним, відповідно до положень статті 129 ГПК України судові витрати з касаційної скарги покладаються на відповідача.

Керуючись статтями 240, 296, 300, 308, 312, 315, 317 ГПК України,

ПОСТАНОВИВ:

Касаційне провадження за касаційною скаргою Товариства з обмеженою відповідальністю «Веріфікато» на постанову Східного апеляційного господарського суду від 23.11.2023 у справі № 922/1344/23, яке відкрито за виключним випадком, передбаченим пунктом 1 частини 2 статті 287 ГПК України, закрити.

Касаційну скаргу заступника керівника Харківської обласної прокуратури задовольнити.

Постанову Східного апеляційного господарського суду від 23.11.2023 в частині скасування рішення Господарського суду Харківської області від 15.08.2023 щодо: позовної вимоги зобов`язати Товариство з обмеженою відповідальністю «Веріфікато» повернути територіальній громаді міста Харкова земельну ділянку; стягнення з Товариства з обмеженою відповідальністю "Веріфікато" на користь Харківської обласної прокуратури витрат зі сплати судового збору скасувати, а рішення Господарського суду Харківської області від 15.08.2023 у цій частині залишити в силі.

Постанова набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною та оскарженню не підлягає.

Головуючий Г. М. Мачульський

Судді Ю. Я. Чумак

Є. В. Краснов