ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ВОЛИНСЬКОЇ ОБЛАСТІ
РІШЕННЯ

05 березня 2024 року Справа № 903/1103/23

Господарський суд Волинської області у складі судді Вороняк А. С., за участі секретаря судового засідання Коритан Л. Ю., розглянувши матеріали по справі

за позовом: ОСОБА_1

до відповідача: фізичної особи - підприємця Хорзової Ніни Владиславівни

третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору на стороні відповідача - ОСОБА_2

про стягнення 44040,00 грн,

за участю представників-учасників справи:

від позивача: Щербюк О. Ю., адвокат, ордер серія АС № 1076097 від 07.11.2023, ОСОБА_1, паспорт серія НОМЕР_1 ;

від відповідача: Хорзова Н. В., паспорт серія НОМЕР_2 , Антонюк Р. В., адвокат, ордер серія АС № 1078207 від 01.12.2023;

від 3-ї особи: н/з.

Права та обов`язки учасникам судового процесу роз`яснені відповідно до ст.ст. 42, 46 ГПК України.

Відводу складу суду не заявлено.

Запис розгляду судової справи здійснюється за допомогою технічних засобів, а саме: підсистеми відеоконференцзв`язку ЄСІТС.

В судовому засіданні оголошено вступну та резолютивну частини рішення.

Встановив:

24.10.2023 на адресу Господарського суду Волинської області надійшла позовна заява ОСОБА_1 до фізичної особи - підприємця Хорзової Ніни Владиславівни про стягнення 44040,00 грн (з урахуванням заяви про уточнення позовних вимог) заборгованості за поставлений товар.

При обґрунтуванні позовних вимог позивач посилається на невиконання відповідачем зобов`язань щодо повного та своєчасного розрахунку за переданий на підставі видаткових накладних товар у період здійснення ним підприємницької діяльності, яка на момент звернення з позовом є припинена.

Ухвалою суду від 30.10.2023 прийнято позовну заяву до розгляду та відкрито провадження у справі; постановлено справу розглядати за правилами загального позовного провадження; підготовче засідання призначено на 22.11.2023, запропоновано відповідачу надати відзив на позов, заперечення на відповідь позивача, позивачу - відповідь на відзив.

Ухвалу суду від 30.10.2023 надіслано судом на адресу місцезнаходження відповідача, яка відповідає відомостям із ЄДРПОУ: АДРЕСА_1 .

07.11.2023 поштовий конверт за ідентифікатором № 042 повернувся до суду із довідкою відділення поштового зв`язку ф.20 "адресат відсутній за вказаною адресою".

09.11.2023 представник позивача через відділ документального забезпечення та контролю суду подав клопотання про уточнення позовних вимог, яка розцінена судом як заява про зміну предмету позову та прийнята до розгляду в порядку ст. 46 Господарського процесуального кодексу України (далі - ГПК України).

Ухвалою суду від 22.11.2023 повідомлено сторони про те, що підготовче засідання відбудеться 12.12.2023.

Ухвалу суду від 22.11.2023 надіслано судом на адресу місцезнаходження відповідача, проте 01.12.2023 поштовий конверт за ідентифікатором № 973 повернувся до суду із довідкою відділення поштового зв`язку ф.20 "адресат відсутній за вказаною адресою".

12.12.2023 відповідач через систему "Електронний суд" подав відзив на позовну заяву в якому просить у задоволенні позову відмовити повністю. При цьому вказує, що між сторонами ніколи не виникало правовідносин з поставки товарів, ОСОБА_2 , яка ніби то отримувала товар у магазині "ІНФОРМАЦІЯ_2", не є працівницею ФОП Хорзової Н.В., до матеріалів справи не долучено жодних доказів, що відповідач уповноважила б ОСОБА_2 на отримання товару від її імені. Вважає, що позивач не надав належних, допустимих та достовірних доказів, які підтверджували б аргументи позовної заяви. Даний відзив з додатками приєднано до матеріалів справи.

В судовому засіданні 12.12.2023 оголошено перерву до 09.01.2024.

18.12.2023 позивач через систему "Електронний суд" подав відповідь на відзив в якій вказує, що в документах на отримання товару наявна і назва товару, і кому відпущено товар, і ким відпущено товар. Щодо отримання товару, вказує, що в графі "прийняв", "одержав" зазначено особу, яка отримувала товар "ОСОБА_2", факт отримання товару підтверджує її підпис на накладних, а те, що ОСОБА_2 діяла не в своїх інтересах підтверджується перепискою у Viber. Крім того звертає увагу, що з питань оплати за поставлений товар позивач також спілкувався із ОСОБА_3 , як керівником "ІНФОРМАЦІЯ_2". Згідно переписки з Viber, що здійснювалась з зазначеною особою, остання просила позивача надіслати на електронну пошту ІНФОРМАЦІЯ_1 або на Viber ( НОМЕР_3 ) акт звірки по накладних для "ФОП Хорзова" для перевірки актуальної суми заборгованості. Такий акт звірки був позивачем надісланий 07.07.2023 року. В подальшому від ОСОБА_4 було прохання надіслати неоплачені накладні, які 25.07.2023 року було надіслано позивачем на Viber (НОМЕР_3). Після цього жодних відповідей, претензій по наданих позивачем документах не надходило. Дана відповідь на відзив з додатками долучена до матеріалів справи.

25.12.2023 відповідач через систему "Електронний суд" подав заперечення на відповідь на відзив, у яких вказує, що в місті Луцьку наявні 4 магазини із назвою " ІНФОРМАЦІЯ_2 ", що знаходяться за різними адресами. Також магазини із назвою " ІНФОРМАЦІЯ_2 " знаходяться у місті Київ - 17 штук та у місті Одеса - 4 штуки. Дані магазини та цехи з виробництва напівфабрикатів перебувають у володінні різних суб`єктів господарювання і дані магазини та цехи з виробництва напівфабрикатів пов`язує лише, те що вони використовують торгову марку "ІНФОРМАЦІЯ_2", яка є власністю ОСОБА_5 , а тому твердження позивача, що ОСОБА_2 діяла в інтересах "ІНФОРМАЦІЯ_2" взагалі ні про що не говорить. Щодо переписки із ОСОБА_3 , зауважує, що із даної переписки не вбачається жодної конкретики, що могли б вказувати на наявність правовідносин між позивачем та відповідачем. Дані заперечення з додатками долучені до матеріалів справи.

09.01.2024 позивач через відділ документального забезпечення та контролю суду подав клопотання про залучення до участі у справі третьою особою, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору на стороні відповідача ОСОБА_2 , оскільки відповідач заперечує факт отримання товару зазначаючи, що не уповноважував ОСОБА_2 на його отримання, відповідно у випадку відмови у задоволенні позову позивач набуде права вимоги до ОСОБА_2 , як особи, яка отримала товар. Дане клопотання долучено до матеріалів справи.

В судовому засіданні 09.01.2024 оголошено перерву до 10.01.2024.

10.01.2024 відповідач через систему "Електронний суд" подав клопотання про відкладення підготовчого засідання, оскільки не може забезпечити явку свого представника в судове засідання 10.01.2024 через зайнятість останнього в іншому судовому засіданні. Дане клопотання долучено до матеріалів справи.

10.01.2024 позивач через систему "Електронний суд" подав клопотання про уточнення даних стосовно ОСОБА_2 , дане клопотання з додатками приєднано до матеріалів справи.

В судовому засіданні 10.01.2024 представник позивача підтримав клопотання про залучення до участі у справі третьою особою, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору на стороні відповідача ОСОБА_2 ..

Ухвалою суду від 10.01.2024 залучено до участі в справі третю особу, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору на стороні відповідача - ОСОБА_2 ; повідомлено учасників справи про те, що підготовче засідання відбудеться 30.01.2024; запропоновано третій особі подати суду письмові пояснення.

Ухвалу суду від 10.01.2024 надіслано судом на адресу місцезнаходження відповідача, яка відповідає відомостям із ЄДРПОУ: АДРЕСА_1 .

18.01.2023 поштовий конверт за ідентифікатором № 501 повернувся до суду із довідкою відділення поштового зв`язку ф.20 "адресат відсутній за вказаною адресою".

30.01.2024 відповідач через систему "Електронний суд" подав клопотання про відкладення підготовчого засідання, оскільки не може забезпечити явку свого представника в судове засідання 30.01.2024 через зайнятість останнього в іншому судовому засіданні. Крім того зазначають, що строк подання пояснень третьою особою ще не закінчився. Дане клопотання долучено до матеріалів справи.

У судовому засіданні 30.01.2024 суд, на виконання вимог ст. 195 ГПК України, враховуючи строки розгляду справи, ухвалив на місці закрити підготовче провадження та призначити справу до судового розгляду по суті на 13.02.2024.

Ухвалою суду від 30.01.2024 повідомлено учасників справи про те, що розгляд справи по суті відбудеться 13.02.2024.

12.02.2024 поштовий конверт за ідентифікатором № 404 (ухвала суду від 30.01.2024) повернувся до суду із довідкою відділення поштового зв`язку ф.20 "адресат відсутній за вказаною адресою" (третя особа ОСОБА_2 ).

В судовому засіданні 13.02.2024 представник позивача заявив усне клопотання про виклик у наступне судове засідання відповідача - фізичної особи - підприємця Хорзової Ніни Владиславівни для дачі пояснень щодо обставин справи, оскільки відзив на позов підписано адвокатом відповідача та не на усі поставлені питання адвокат може надати відповідь.

Суд, в судовому засіданні 13.02.2024, ухвалив на місці задовольнити клопотання представника відповідача та викликати в судове засідання відповідача - фізичну особу - підприємця Хорзову Ніну Владиславівну для з`ясування обставин, які мають значення для правильного вирішення спору.

Ухвалою суду від 13.02.2024 повідомлено учасників справи про те, що розгляд справи по суті відбудеться 05.03.2024; визнано явку відповідача - фізичної особи - підприємця Хорзової Ніни Владиславівни в судове засідання 05.03.2024 обов`язковою.

01.03.2024 поштовий конверт за ідентифікатором № 133 (ухвала суду від 13.02.2024) повернувся до суду із довідкою відділення поштового зв`язку ф.20 "адресат відсутній за вказаною адресою" (третя особа ОСОБА_2).

В судовому засіданні 05.03.2024 позивач та представник позивача просили позовні вимоги задовольнити повністю; відповідач та представник відповідача просили у задоволені позову відмовити.

Відповідач в судовому засіданні 05.03.2024 пояснила, що ніяких договірних відносин з позивачем не має, взагалі бачить вперше, товар за зазначеними видатковими накладними не отримувала і не уповноважувала ОСОБА_2 на отримання товару від її імені, також вказала, що ОСОБА_2 не є її працівником, а тому не може відповідати за її дії.

Згідно ст.17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини" суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод та практику Європейського суду з прав людини як джерело права.

В силу вимог ч.1 ст.6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, 1950 року, учасником якої є Україна, кожен при вирішенні судом питання щодо його цивільних прав та обов`язків має право на судовий розгляд упродовж розумного строку.

Обов`язок швидкого здійснення правосуддя покладається, в першу чергу, на відповідні державні судові органи. Розумність тривалості судового провадження оцінюється в залежності від обставин справи та з огляду на складність справи, поведінки сторін, предмету спору (§ 66-69 рішення Європейського суду з прав людини від 08.11.2005р. у справі "Смірнова проти України").

Суд, дослідивши матеріали справи, всебічно і повно з`ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті,

встановив:

звертаючись до суду з відповідним позовом, позивач стверджує, що на виконання усних домовленостей, досягнутих між ОСОБА_1, як постачальником та фізичною особою - підприємцем Хорзовою Ніною Владиславівною, як покупцем, у 2023 році була здійснена поставка борошна вищого гатунку в загальній кількості 6600,00 кілограм на загальну суму 69040,00 грн.

Позивач в обґрунтування своїх позовних вимог посилався на те, що відповідачем частково на суму 25000,00 грн готівкою було оплачено вартість товару поставленого їй згідно видаткових накладних б/н від 15.03.2023 на суму 15600,00 грн; б/н від 20.03.2023 на суму 17780,00 грн; б/н від 27.03.2023 на суму 17880,00 грн; б/н від 04.04.2023 на суму 17780,00 грн. (а.с.8-10).

29.08.2023, з метою досудового врегулювання спору позивач направив на адресу відповідача вимогу від 28.08.2023 про оплату заборгованості за поставлений товар, якою просив у семиденний строк з моменту отримання вимоги сплатити на рахунок позивача заборгованість у розмірі 44140,00 грн, яка отримана відповідачем 21.09.2023, однак залишена останнім без задоволення (а.с.20-22).

Згідно зі ст. 11 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України) цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки; підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є договори та інші правочини.

Договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

Відповідно до ч. 2 ст. 205 ЦК України правочин, для якого законом не встановлена обов`язкова письмова форма, вважається вчиненим, якщо поведінка сторін засвідчує їхню волю до настання відповідних правових наслідків.

Частиною 1 статті 639 ЦК України визначено, що договір може бути укладений у будь-якій формі, якщо вимоги щодо форми договору не встановлені законом.

За загальним правилом правочини між юридичними особами належить вчиняти у письмовій формі (ст. 208 ЦК України).

При цьому, відповідно до ст. 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо воля сторін виражена за допомогою телетайпного, електронного або іншого технічного засобу зв`язку. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).

Також, за приписами ч. 1 ст. 181 ГК України допускається укладення господарських договорів у спрощений спосіб, тобто шляхом обміну листами, факсограмами, телеграмами, телефонограмами тощо, а також шляхом підтвердження прийняття до виконання замовлень, якщо законом не встановлено спеціальні вимоги до форми та порядку укладення даного виду договорів.

Договір, відповідно до ст. 638 ЦК України, є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди. Договір укладається шляхом пропозиції однієї сторони укласти договір (оферти) і прийняття пропозиції (акцепту) другою стороною.

Згідно зі ст. 640 ЦК України договір є укладеним з моменту одержання особою, яка направила пропозицію укласти договір, відповіді про прийняття цієї пропозиції.

Якщо відповідно до акта цивільного законодавства для укладення договору необхідні також передання майна або вчинення іншої дії, договір є укладеним з моменту передання відповідного майна або вчинення певної дії (ч. 2 ст. 640 ЦК України).

Статтею 641 ЦК України передбачено, що пропозицію укласти договір (оферту) може зробити кожна із сторін майбутнього договору. Пропозиція укласти договір має містити істотні умови договору і виражати намір особи, яка її зробила, вважати себе зобов`язаною у разі її прийняття. Реклама або інші пропозиції, адресовані невизначеному колу осіб, є запрошенням робити пропозиції укласти договір, якщо інше не вказано у рекламі або інших пропозиціях.

Відповідно до ст. 642 ЦК України відповідь особи, якій адресована пропозиція укласти договір, про її прийняття (акцепт) повинна бути повною і безумовною. Якщо особа, яка одержала пропозицію укласти договір, у межах строку для відповіді вчинила дію відповідно до вказаних у пропозиції умов договору (відвантажила товари, надала послуги, виконала роботи, сплатила відповідну суму грошей тощо), яка засвідчує її бажання укласти договір, ця дія є прийняттям пропозиції, якщо інше не вказане в пропозиції укласти договір або не встановлено законом.

Статтею 712 ЦК України встановлено, що за договором поставки продавець (постачальник), який здійснює підприємницьку діяльність, зобов`язується передати у встановлений строк (строки) товар у власність покупця для використання його у підприємницькій діяльності або в інших цілях, не пов`язаних з особистим, сімейним, домашнім або іншим подібним використанням, а покупець зобов`язується прийняти товар і сплатити за нього певну грошову суму.

До договору поставки застосовуються загальні положення про купівлю-продаж, якщо інше не встановлено договором, законом або не випливає з характеру відносин сторін.

Відповідно до ст. 655 ЦК України за договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов`язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов`язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму.

Згідно з частиною 1 статті 662, статті 663, частини 1 статті 664 ЦК України продавець зобов`язаний передати покупцеві товар, визначений договором купівлі-продажу. Продавець зобов`язаний передати товар покупцеві у строк, встановлений договором купівлі-продажу, а якщо зміст договору не дає змоги визначити цей строк, - відповідно до положень статті 530 цього Кодексу. Обов`язок продавця передати товар покупцеві вважається виконаним у момент: 1) вручення товару покупцеві, якщо договором встановлений обов`язок продавця доставити товар; 2) надання товару в розпорядження покупця, якщо товар має бути переданий покупцеві за місцезнаходженням товару. Договором купівлі-продажу може бути встановлений інший момент виконання продавцем обов`язку передати товар.

Покупець зобов`язаний оплатити товар після його прийняття або прийняття товаророзпорядчих документів на нього, якщо договором або актами цивільного законодавства не встановлений інший строк оплати товару (ч. 1 ст. 692 ЦК України).

Відповідач стверджує, що товар згідно накладних б/н від 15.03.2023 на суму 15600,00 грн; б/н від 20.03.2023 на суму 17780,00 грн; б/н від 27.03.2023 на суму 17880,00 грн; б/н від 04.04.2023 на суму 17780,00 грн не отримувала, жодної накладної не підписувала, нікого на отримання товару не уповноважувала, договірних відносин із позивачем не має та взагалі бачить вперше.

Оцінюючи доводи учасників справи судом враховано, що згідно з ч.ч.1-3 ст.13 ГПК України судочинство у господарських судах здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених цим Кодексом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом. Аналогічна норма міститься у ч.1 ст.74 ГПК України.

Принцип змагальності процесу означає, що кожній стороні повинна бути надана можливість ознайомитися з усіма доказами та зауваженнями, наданими іншою стороною, і відповісти на них (п. 63 Рішення Європейського суду з прав людини у справі «Руїс-Матеос проти Іспанії» від 23 червня 1993 р.).

Захищене статтею 6 Європейської конвенції з прав людини право на справедливий судовий розгляд також передбачає право на змагальність провадження. Кожна сторона провадження має бути поінформована про подання та аргументи іншої сторони та має отримувати нагоду коментувати чи спростовувати їх.

Дія принципу змагальності ґрунтується на переконанні: протилежність інтересів сторін найкраще забезпечить повноту матеріалів справи через активне виконання сторонами процесу тільки їм притаманних функцій. Принцип змагальності припускає поєднання активності сторін у забезпеченні виконання ними своїх процесуальних обов`язків із забезпеченням судом умов для здійснення наданих їм прав.

До того ж, суд зазначає, що однією з засад здійснення господарського судочинства у відповідності до ст.2 ГПК України є рівність усіх учасників судового процесу перед законом і судом.

Принцип рівності сторін у процесі - у розумінні «справедливого балансу» між сторонами - вимагає, щоб кожній стороні надавалася розумна можливість представити справу в таких умовах, які не ставлять цю сторону у суттєво невигідне становище відносно другої сторони (п.33 Рішення віл 27.10.1993р. Європейського суду з прав людини у справі «Домбо Бегеер Б.В. проти Нідерландів»).

У п.26 рішення від 15.05.2008р. Європейського суду з прав людини у справі «Надточій проти України» суд нагадує, що принцип рівності сторін - один із складників ширшої концепції справедливого судового розгляду - передбачає, що кожна сторона повинна мати розумну можливість представляти свою сторону в умовах, які не ставлять її в суттєво менш сприятливе становище у порівнянні з опонентом.

Відповідно до статті 73 ГПК України доказами у справі є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків.

Згідно з частинами першою, третьою статті 74 ГПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи.

Обов`язок з доказування слід розуміти як закріплену в процесуальному та матеріальному законодавстві міру належної поведінки особи, що бере участь у судовому процесі, із збирання та надання доказів для підтвердження свого суб`єктивного права, що має за мету усунення невизначеності, яка виникає в правовідносинах у разі неможливості достовірно з`ясувати обставини, які мають значення для справи.

В контексті наведених засад господарського судочинства суд звертає увагу учасників судового процесу на приписи ст.79 ГПК України, згідно яких наявність обставини, на яку сторона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, вважається доведеною, якщо докази, надані на підтвердження такої обставини, є більш вірогідними, ніж докази, надані на її спростування. Питання про вірогідність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.

Важливим елементом змагальності процесу є стандарти доказування - спеціальні правила, яким суд має керуватися при вирішення справи. Ці правила дозволяють оцінити, наскільки вдало сторони виконали вимоги щодо тягаря доказування і наскільки вони змогли переконати суд у своїй позиції, що робить оцінку доказів більш алгоритмізованою та обґрунтованою.

На сьогодні у праві існують такі основні стандарти доказування: "баланс імовірностей" (balance of probabilities) або "перевага доказів" (preponderance of the evidence); "наявність чітких та переконливих доказів" (clear and convincing evidence); "поза розумним сумнівом" (beyond reasonable doubt).

Стандарт доказування "вірогідності доказів", на відміну від "достатності доказів", підкреслює необхідність співставлення судом доказів, які надає позивач та відповідач. Тобто з введенням в дію нового стандарту доказування необхідним є не надати достатньо доказів для підтвердження певної обставини, а надати саме ту їх кількість, яка зможе переважити доводи протилежної сторони судового процесу.

Відповідно до статті 79 ГПК України наявність обставини, на яку сторона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, вважається доведеною, якщо докази, надані на підтвердження такої обставини, є більш вірогідними, ніж докази, надані на її спростування. Питання про вірогідність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.

Тлумачення змісту цієї статті свідчить, що нею покладено на суд обов`язок оцінювати докази, обставини справи з огляду на їх вірогідність, яка дозволяє дійти висновку, що факти, які розглядаються скоріше були (мали місце), аніж не були.

Принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин справи. Цей принцип передбачає покладання тягаря доказування на сторони. Одночасно цей принцип не передбачає обов`язку суду вважати доведеною та встановленою обставину, про яку сторона стверджує. Така обставина підлягає доказуванню таким чином, аби задовольнити, як правило, стандарт переваги більш вагомих доказів, тобто коли висновок про існування стверджуваної обставини з урахуванням поданих доказів видається більш вірогідним, ніж протилежний (відповідні висновки, викладені у постановах Верховного Суду від 02.10.2018 у справі № 910/18036/17, від 23.10.2019 у справі № 917/1307/18, від 18.11.2019 у справі № 902/761/18, від 04.12.2019 у справі № 917/2101/17, на які посилається скаржник).

Як вказувалось судом вище, на підтвердження позовних вимог, а саме обставин поставки товару відповідачу, позивачем було надано до матеріалів справи накладні б/н від 15.03.2023 на суму 15600,00 грн; б/н від 20.03.2023 на суму 17780,00 грн; б/н від 27.03.2023 на суму 17880,00 грн; б/н від 04.04.2023 на суму 17780,00 грн, що судом відхиляється, з огляду на таке.

Відповідно до визначення термінів, що містяться в статті 1 Закону України "Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні" господарська операція - дія або подія, яка викликає зміни в структурі активів та зобов`язань, власному капіталі підприємства; первинний документ - це документ, який містить відомості про господарську операцію та підтверджує її здійснення.

Частинами першою та другою статті 3 Закону України "Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні" визначено, що метою ведення бухгалтерського обліку і складання фінансової звітності є надання користувачам для прийняття рішень повної, правдивої та неупередженої інформації про фінансовий стан та результати діяльності підприємства. Бухгалтерський облік є обов`язковим видом обліку, який ведеться підприємством. Фінансова, податкова, статистична та інші види звітності, що використовують грошовий вимірник, ґрунтуються на даних бухгалтерського обліку.

Частиною 3 пункту 2.4 глави 2 Положення про документальне забезпечення записів у бухгалтерському обліку, затвердженого наказом Міністерства фінансів України № 88 від 24.05.1995, визначено, що повноваження на здійснення господарської операції особи, яка в інтересах юридичної особи або фізичної особи - підприємця одержує основні засоби, запаси, нематеріальні активи, грошові документи, цінні папери та інші товарно-матеріальні цінності згідно з договором, підтверджуються відповідно до законодавства. Такі повноваження можуть бути підтверджені, зокрема, письмовим договором, довіреністю, актом органу юридичної особи тощо.

При цьому, судом враховано, що за ст.1, ч. ч. 1, 2 ст. 9 Закону України "Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні" підставою для бухгалтерського обліку господарських операцій є первинні документи, які містять відомості про господарську операцію. Первинні документи можуть бути складені у паперовій або в електронній формі та повинні мати такі обов`язкові реквізити: як назва документа (форми); дата складання; назва підприємства, від імені якого складено документ; зміст та обсяг господарської операції, одиницю виміру господарської операції; посади осіб, відповідальних за здійснення господарської операції і правильність її оформлення; особистий підпис або інші дані, що дають змогу ідентифікувати особу, яка брала участь у здійсненні господарської операції. Залежно від характеру господарської операції та технології обробки облікової інформації до первинних документів можуть включатися додаткові реквізити (печатка, номер документа, підстава для здійснення операції тощо).

Судом встановлено, що у спірних видаткових накладних №б/н від 15.03.2023 на суму 15600,00 грн; б/н від 20.03.2023 на суму 17780,00 грн; б/н від 27.03.2023 на суму 17880,00 грн; в графі одержав зазначено «ОСОБА_2» та підпис, а в видатковій накладній б/н від 04.04.2023 на суму 17780,00 грн кому відпущено «ІНФОРМАЦІЯ_2», разом "ОСОБА_2" та підпис, тобто відомості про одержувача товару ФОП Хорзову Н.В.(відповідача у справі) у спірних видаткових накладних відсутні.

У долучених до матеріалів справи копіях прибуткових касових ордерах відсутня інформація, що кошти вносились від імені відповідача ФОП Хорзової Н.В. (а.с.11-12), тобто не вбачається про здійснення оплати товару відповідачем за вказаними вище видатковими накладними, а тому ці докази не свідчать про фактичні обставини здійснення постачання товару та його отримання відповідачем.

Суд звертає увагу на те, що у разі дефектів первинних документів та невизнання стороною факту постачання спірного товару, сторони не позбавлені можливості доводити постачання товару іншими доказами, які будуть переконливо свідчити про фактичні обставини здійснення постачання товару.

Аналогічна правова позиція викладена у постанові Верховного Суду від 04.11.2019 у справі №905/49/15.

Щодо наявності підпису на накладних особи «ОСОБА_2», суд зазначає таке.

Представництвом є правовідношення, в якому одна сторона (представник) зобов`язана або має право вчинити правочин від імені другої сторони, яку вона представляє. Представник може бути уповноважений на вчинення лише тих правочинів, право на вчинення яких має особа, яку він представляє (ст.237, 238 ЦК України).

Відповідно до ст. 244 ЦК України представництво, яке ґрунтується на договорі, може здійснюватися за довіреністю.

Представництво за довіреністю може ґрунтуватися на акті органу юридичної особи.

Довіреністю є письмовий документ, що видається однією особою іншій особі для представництва перед третіми особами. Довіреність на вчинення правочину представником може бути надана особою, яку представляють (довірителем), безпосередньо третій особі.

Таким чином, представник від імені особи має право вчиняти не будь-які дії, а лише ті, що обумовлені змістом виданої на його ім`я довіреністю. Повноваження на здійснення господарської операції особи, яка в інтересах юридичної особи або фізичної особи - підприємця одержує основні засоби, запаси, нематеріальні активи, грошові документи, цінні папери та інші товарно-матеріальні цінності згідно з договором, підтверджуються відповідно до законодавства. Для постачальника довіреність є підставою для відпуску цінностей одержувачу. Без довіреності не може бути створений (виписаний, підписаний) інший первинний документ - накладна на відпуск цінностей, який є дозволом на здійснення господарської операції з відпуску цінностей та підставою для її бухгалтерського обліку.

Позивач не надав суду наказу про прийняття відповідачем на роботу громадянки ОСОБА_2, її посадової інструкції, довіреності на представництво відповідача чи одержання товару, тощо.

Також матеріали справи не містять належних та допустимих доказів, що підтверджують наступне схвалення відповідачем дій громадянки ОСОБА_2 щодо підписання від імені відповідача первинних бухгалтерських документів.

Тобто, доказів того, що видаткові накладні підписано зі сторони покупця уповноваженою особою «ОСОБА_2» матеріали справи не містять.

Крім того, суд вважає за необхідне зазначити, що скріншоти листування з третьою особою не є належними та допустимими доказами, з огляду на те, що роздруківка електронного листування не може вважатись електронним документом (копією електронного документа) у розумінні положень частини 1 статті 5 Закону України "Про електронні документи та електронний документообіг", тобто не може вважатися доказом, оскільки не містить електронного підпису, який є обов`язковим реквізитом електронного документа, оскільки в такому разі неможливо ідентифікувати відправника повідомлення і зміст такого документа не захищений від внесення правок і викривлення.

Частиною 1, 3 ст. 74 ГПК України передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи.

Відповідно до ст.86 ГПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказі.

Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Частинами 1, 2, 3 ст. 13 ГПК України встановлено, що судочинство у господарських судах здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених цим Кодексом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом.

Беручи до уваги наявні в матеріалах справи докази, господарський суд, оцінюючи за своїм переконанням, що ґрунтується на повному, всебічному й об`єктивному розгляді всіх обставин справи в їх сукупності, дійшов висновку, що позивачем не доведено належного виконання своїх зобов`язань щодо передачі товару відповідачу на суму 44040,00 грн., а також не доведено, що відповідач отримала товар, а тому в неї не виникло зобов`язань перед позивачем щодо оплати товару в сумі 44040,00 грн. За таких обставин, позовні вимоги задоволенню не підлягають через необґрунтованість та безпідставність.

Зважаючи те, що суд відмовив в задоволенні позову, відповідно до ст. 129 ГПК України, витрати щодо сплати судового збору в сумі 2684,00 грн покладаються на позивача та стягненню з відповідача не підлягають.

Керуючись ст. ст. 74, 86, 236-241 Господарського процесуального кодексу України, господарський суд України,-

вирішив:

у позові ОСОБА_1 до фізичної особи - підприємця Хорзової Ніни Владиславівни, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору на стороні відповідача ОСОБА_2 про стягнення 44040,00 грн - відмовити.

Рішення набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду (ч.ч. 1, 2 ст. 241 ГПК України).

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом двадцяти днів з дня складання повного тексту рішення до Північно-західного апеляційного господарського суду.

Дата складення повного

судового рішення

15.03.2024.

Суддя А. С. Вороняк