ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД КІРОВОГРАДСЬКОЇ ОБЛАСТІ
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

05 березня 2024 рокуСправа № 912/2271/23

Господарський суд Кіровоградської області у складі судді Глушкова М.С., розглянув у судовому засіданні за правилами загального позовного провадження справу

за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю "АГРАРНО-ХІМІЧНА КОМПАНІЯ" (вул. Стельмаха, буд 6А, м. Київ, 03040)

до Фермерського господарства "Стожари" (вул. Горького, буд. 7А, смт Єлизаветградка, Олександрівський район, Кіровоградська область, 27341)

про стягнення 1 235 940,32 грн,

секретар судового засідання - Безчасна Н.Г.

представники сторін:

від позивача - Єрмоленко Д.Ю., адвокат, ордер серія АІ № 1517628 від 22.12.2023;

від відповідача - Прудивус Л.І., адвокат, ордер серія АА № 1399112 від 30.01.2024;

в судовому засіданні оголошено вступну та резолютивну частини рішення,

УСТАНОВИВ:

До Господарського суду Кіровоградської області надійшла позовна заява Товариства з обмеженою відповідальністю "Аграрно-хімічна компанія" до Фермерського господарства "Стожари" про стягнення 1 235 940,32 грн з яких: 934 030,85 грн основний борг, 21 700,22 грн пені, 280 209,25 грн штрафу з покладенням на відповідача судового збору.

В обґрунтування позовних вимог Товариство з обмеженою відповідальністю "АГРАРНО-ХІМІЧНА КОМПАНІЯ" зазначило, що у зв`язку із невиконанням відповідачем умов Договору поставки від 13.03.2020 № 39/11 в частині оплати вартості отриманого товару з Товариства з обмеженою відповідальністю "АГРАРНО-ХІМІЧНА КОМПАНІЯ" підлягає стягненню відповідна заборгованість.

Ухвалою суду від 05.12.2023 залишено позовну заяву без руху та встановлено строк для усунення виявлених при поданні позовної заяви недоліків.

У межах встановленого судом строку позивачем усунуто недоліки позовної заяви, про що до суду 07.12.2023 надано відповідні докази.

Ухвалою від 12.12.2023 господарський суд прийняв позовну заяву до розгляду та відкрив провадження у справі за правилами загального позовного провадження, підготовче засідання призначив на 26.12.2023.

26.12.2023 до суду від позивача надійшло клопотання про відкладення розгляду справи.

26.12.2023 у підготовчому засіданні оголошено перерву до 30.01.2024.

30.01.2024 до суду від відповідача надійшло клопотання про відкладення розгляду справи.

30.01.2024 у підготовчому засіданні оголошено перерву до 08.02.2024.

05.02.2024 до суду від відповідача надійшов відзив на позовну заяву. У вказаному відзиві відповідач, зокрема, просить суд поновити строк на подачу відзиву.

07.02.2024 до суду від позивача надійшла відповідь на відзив, у якій, зокрема, зазначено, що відповідачем пропущено строк на подачу відзиву.

Ухвалою від 08.02.2024 господарський суд постановив продовжити строк підготовчого провадження на 15 днів за ініціативою суду. Відмовити Фермерському господарству "Стожари" у поновлені пропущеного строку для подання відзиву на позов. Відзив на позов Фермерського господарства "Стожари" залишити без розгляду. Закрити підготовче провадження у справі № 912/2271/23 та призначити справу до судового розгляду по суті на 22.02.2024.

22.02.2024 у судовому засіданні оголошено перерву до 05.03.2024.

28.02.2024 до суду від відповідача надійшло клопотання про зменшення штрафних санкцій.

29.02.2024 надійшло заперечення позивача на клопотання про зменшення штрафних санкцій.

Представник позивача в судовому засіданні підтримав позовні вимоги повністю.

Представник відповідача визнав позовні вимоги в частині стягнення основного боргу та просив зменшити штрафні санкції на 99 відсотків.

Розглянувши подані документи і матеріали, заслухавши представників сторін, всебічно і повно з`ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об`єктивно оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, господарський суд встановив таке.

13.03.2020 між Товариством з обмеженою відповідальністю "Аграрно-хімічна компанія" (далі - Продавець) та Фермерським господарством "Стожари" (далі - Покупець) укладено Договір поставки № 39/11 (далі - Договір), згідно з умовами якого Позивач зобов`язувався поставити Відповідачу засоби захисту рослин (далі - Товар), які обумовлені в підписаних сторонами додатках № 1-11 до вказаного Договору поставки, а Відповідач, в свою чергу, зобов`язувався розраховуватися за Товар з Позивачем відповідно до строків розрахунку, закріплених у відповідних додатках (а.с. 7-20).

Відповідно до п. 10.3 Договору в разі прострочення розрахунку за поставлений Товар, на вимогу Продавця, Покупець зобов`язується сплатити Продавцю пеню в розмірі подвійної облікової ставки Національного банку України, що діяла в період за який нараховується пеня, від вартості неоплаченого Товару за кожен день прострочки.

Згідно з п. 10.4. Договору в разі прострочення виконання грошового зобов`язання Покупцем за Договором та відповідними Додатками до нього, понад 30 календарних днів, окрім пені, передбаченої п.10.3. цього Договору, Покупець, на вимогу Продавця, зобов`язаний сплатити Продавцю штраф у розмірі 30% (тридцять відсотків) від вартості неоплаченого Товару.

Відповідно до п. 10.6. Договору сторони домовилися, що відповідно до ст. 259 Цивільного кодексу України строк позовної давності щодо стягнення штрафних санкцій за Договором складає 3 (три) роки. Крім цього, Сторони, відповідно до ч. 6 ст. 232 Господарського кодексу України, домовилися про те, що строк нарахування штрафних санкцій за прострочення виконання зобов`язання за Договором збільшується до 3 (трьох) років від дня, коли зобов`язання мало бути виконано.

Договір підписаний сторонами та скріплений печатками.

На виконання умов Договору Позивачем поставлено відповідачу Товар загальною вартістю 1 843 939,96 грн, що підтверджується видатковими накладними, а саме: № 39/30 від 01.04.2020, № 39/31 від 01.04.2020, № 39/34 від 02.04.2020, № 39/48 від 10.04.2020, № 39/49 від 10.04.2020, № 39/50 від 10.04.2020, № 39/59 від 17.04.2020, № 39/91 від 01.06.2020 та № 39/122 від 14.07.2020 (а.с. 20-28).

В той же час відповідачем взяті на себе зобов`язання щодо розрахунку за отриманий Товар в обумовлені Договором строки, виконано лише частково в сумі 177 469,78 грн (а.с. 29-30).

15.04.2021 сторони підписали Додаткову угоду № 1 до Договору (далі - Додаткова угода № 1), за умовами якої Позивач (Продавець) погодився на перенесення строків розрахунків за Товар, а Відповідач (Покупець) погодився на збільшення ціни Товару, а саме: сплатити частинами залишок заборгованості за Договором в сумі 1 806 727,96 грн (з урахуванням оплати та збільшення вартості товару) в строк до 30.11.2021 (а.с. 31).

16.05.2022 сторони підписали Додаткову угоду № 2 до Договору (далі - Додаткова угода № 2), за умовами якої Позивач (Продавець) погодився на перенесення строків розрахунків за Товар, а Відповідач (Покупець) погодився на збільшення ціни Товару , а саме: сплатити частинами залишок заборгованості за Договором в сумі 1 455 030,86 грн (з урахуванням оплати та збільшення вартості товару) в строк до 29.07.2022 (а.с. 32).

21.12.2022 сторони підписали Додаткову угоду № 3 до Договору (далі - Додаткова угода № 3), за умовами якої Позивач (Продавець) погодився на перенесення строків розрахунків за Товар, а Відповідач (Покупець) погодився (зобов`язався) сплатити Позивачу (Продавцю):

- залишок вартості Товару (заборгованість) в сумі, що становить 934 030,85 грн з ПДВ, не пізніше 20.10.2023;

- штраф (частково), передбачений п. 10.4. Договору поставки, в розмірі, що становить 80 248,27 грн.

Також, в Додатковій угоді № 3 передбачено, що у випадку порушення строків оплати (20.10.2023) Продавець має право вимагати від Покупця сплати штрафу, передбаченого п. 10.4. Договору в повному обсязі, що становить 280 209,25 грн (п. 3 Додаткової угоди № 3).

У зв`язку із невиконанням відповідачем умов Додаткової угоди № 3 позивач звернувся з даним позовом до суду.

При вирішенні даного спору господарський суд враховує таке.

Укладений між сторонами Договір за своєю правовою природою є договором поставки. Відповідно, до правовідносин, що виникли між сторонами на підставі даного договору, слід застосовувати положення законодавства, що регулюють правовідносини поставки.

Згідно з ч. 1 ст. 265 Господарського кодексу України за договором поставки одна сторона - постачальник зобов`язується передати (поставити) у зумовлені строки (строк) другій стороні - покупцеві товар (товари), а покупець зобов`язується прийняти вказаний товар (товари) і сплатити за нього певну грошову суму.

До виконання господарських договорів застосовуються відповідні положення Цивільного кодексу України з урахуванням особливостей, передбачених вказаним Кодексом.

За правилами ст. 712 Цивільного кодексу України за договором поставки продавець (постачальник), який здійснює підприємницьку діяльність, зобов`язується передати у встановлений строк (строки) товар у власність покупця для використання його у підприємницькій діяльності або в інших цілях, не пов`язаних з особистим, сімейним, домашнім або іншим подібним використанням, а покупець зобов`язується прийняти товар і сплатити за нього певну грошову суму.

До договору поставки застосовуються загальні положення про купівлю-продаж, якщо інше не встановлено договором, законом або не випливає з характеру відносин сторін.

Правовідносини купівлі-продажу регулюються главою 54 Цивільного кодексу України.

Так, у відповідності до ст. 655 Цивільного кодексу України, за договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов`язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов`язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму.

Відповідно до ст. 509 Цивільного кодексу України зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Зобов`язання виникають з підстав, встановлених ст. 11 Цивільного кодексу України. Зобов`язання має ґрунтуватися на засадах добросовісності, розумності та справедливості.

Згідно зі ст. 525, 526 Цивільного кодексу України одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом.

Зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог Цивільного кодексу України, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Відповідно до ст. 530 Цивільного кодексу України якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). Зобов`язання, строк (термін) виконання якого визначений вказівкою на подію, яка неминуче має настати, підлягає виконанню з настанням цієї події. Якщо строк (термін) виконання боржником обов`язку не встановлений або визначений моментом пред`явлення вимоги, кредитор має право вимагати його виконання у будь-який час. Боржник повинен виконати такий обов`язок у семиденний строк від дня пред`явлення вимоги, якщо обов`язок негайного виконання не випливає із договору або актів цивільного законодавства.

За змістом ст. 599 цього Кодексу зобов`язання припиняється виконанням, проведеним належним чином.

Договір є обов`язковим для виконання сторонами (ст. 629 Цивільного кодексу України).

Матеріали справи свідчать, що позивач свої зобов`язання за Договором виконав, поставив відповідачу Товар на загальну суму 1 843 939,96 грн, термін оплати якого настав.

У той час, відповідач свої зобов`язання щодо оплати поставленого (прийнятого) товару виконав лише частково, в результаті чого виникла заборгованість з основного боргу в сумі 934 030,85 грн, яка зафіксована сторонами у Додатковій угоді №3.

Згідно з ч. 1 ст. 73 ГПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків.

Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень (ч. 1 ст. 74 ГПК України).

Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи (ч. 3 ст. 74 ГПК України).

За приписами ст. 76 ГПК України належними є докази, на підставі яких можна встановити обставини, які входять в предмет доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування. Предметом доказування є обставини, які підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.

Відповідно до ч. 1 ст. 77 ГПК України обставини, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

Основна сума заборгованості в сумі 934 030,85 грн підтверджена сторонами в Додатковій угоді №3 та визнана відповідачем.

З урахуванням вищенаведеного, а також тієї обставини, що відповідачем у справі позовні вимоги в частині основного боргу визнано, факти, викладені в позовній заяві, не спростовано, строк виконання зобов`язання за Договором є таким, що настав, господарський суд вважає позовні вимоги про стягнення основного боргу підлягають задоволенню повністю в обґрунтованому розмірі у сумі 934 030,85 грн.

Крім того, у зв`язку з несвоєчасною сплатою відповідачем за поставлений (прийнятий) Товар, позивач нарахував 21 700,00 грн пені та 280 209,25 грн.

Згідно зі ст. 611 Цивільного кодексу України у разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема: сплата неустойки.

Статтею 216 Господарського кодексу України встановлено, що учасники господарських відносин несуть господарсько-правову відповідальність за правопорушення у сфері господарювання шляхом застосування до правопорушників господарських санкцій на підставах і в порядку, передбачених цим Кодексом, іншими законами та договором.

Штрафними санкціями згідно зі ст. 230 Господарського кодексу України визнаються господарські санкції у вигляді грошової суми (неустойка, штраф, пеня), яку учасник господарських відносин зобов`язаний сплатити у разі порушення ним правил здійснення господарської діяльності, невиконання або неналежного виконання господарського зобов`язання. Суб`єктами права застосування штрафних санкцій є учасники відносин у сфері господарювання, зазначені у ст. 2 цього Кодексу.

Згідно з ч. 6 ст. 232 Господарського кодексу України нарахування штрафних санкцій за прострочення виконання зобов`язання, якщо інше не встановлено законом або договором, припиняється через шість місяців від дня, коли зобов`язання мало бути виконано.

Відповідно до ст. 549 Цивільного кодексу України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання. Штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов`язання. Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання за кожен день прострочення.

При перевірці розрахунку позивача пені та штрафу судом встановлено правильність такого розрахунку, а тому вимоги про стягнення пені в розмірі 21 700,00 грн на заборгованість в сумі 934 030,85 грн у період з 21.10.2023 до 14.11.2023 та 280 209,25 грн штрафу заявлені до стягнення обґрунтовано.

Розглядаючи клопотання відповідача про зменшення розміру штрафних санкцій суд враховує таке.

В обґрунтування поданого клопотання відповідач зазначив, що захист майнових інтересів Позивача в аспекті ймовірного знецінення грошових коштів забезпечено шляхом збільшення вартості поставленого товару на 508 110,24 грн. Також, відповідач вказує, що штрафні санкції складають більше 30 % від суми заборгованості. Крім того, на даний час значно ускладнено логістичний процес продажу сільськогосподарської продукції.

У поданому запереченні на вказане клопотання позивач зазначає, що збільшення вартості товару додатковими угодами значно менше за рівень інфляції та знецінення гривні по відношенню до долара США. Також, позивач вказує на не виконання відповідачем своїх зобов`язань більше ніж протягом трьох років. Крім того, сума збільшення вартості товару за додатковими угодами складає лише 241 857,64 грн, а не 508 110,24 грн як зазначає відповідач. Позивач також звертає увагу, що за вказаний період інфляційні втрати складають 804 436,06 грн, які не заявлялися позивачем до стягнення.

У відповідності до ст. 233 Господарського кодексу України у разі, якщо належні до сплати штрафні санкції надмірно великі порівняно із збитками кредитора, суд має право зменшити розмір санкцій. При цьому повинно бути взято до уваги: ступінь виконання зобов`язання боржником; майновий стан сторін, які беруть участь у зобов`язанні; не лише майнові, але й інші інтереси сторін, що заслуговують на увагу. Якщо порушення зобов`язання не завдало збитків іншим учасникам господарських відносин, суд може з урахуванням інтересів боржника зменшити розмір належних до сплати штрафних санкцій.

Згідно з ч. 3 ст. 551 Цивільного кодексу України розмір неустойки може бути зменшений за рішенням суду, якщо він значно перевищує розмір збитків, та за наявності інших обставин, які мають істотне значення.

Вирішуючи питання про зменшення розміру пені та штрафу, які підлягають стягненню зі сторони, що порушила зобов`язання, суд повинен з`ясувати наявність значного перевищення розміру неустойки перед розміром збитків, а також об`єктивно оцінити, чи є даний випадок винятковим, виходячи з інтересів сторін, які заслуговують на увагу, ступеня виконання зобов`язань, причини неналежного виконання або невиконання зобов`язання, незначності прострочення у виконанні зобов`язання, невідповідності розміру неустойки наслідкам порушення, негайного добровільного усунення винною стороною порушення та його наслідків. Майновий стан сторін та соціальна значущість підприємства мають значення для вирішення питання про зменшення неустойки.

При цьому, ні у зазначеній нормі, ні в чинному законодавстві України не міститься переліку виняткових випадків (обставин, які мають істотне значення), за наявності яких господарським судом може бути зменшено неустойку, тому вирішення цього питання покладається безпосередньо на суд, який розглядає відповідне питання з урахуванням всіх конкретних обставин справи в їх сукупності.

Подібний висновок міститься у постанові Верховного Суду від 16.03.2021 у справі № 922/266/20.

Зменшення розміру заявленої до стягнення неустойки є правом суду, і за відсутності у законі переліку обставин, які мають істотне значення, господарський суд, оцінивши надані сторонами докази та обставини справи у їх сукупності, на власний розсуд вирішує питання про наявність або відсутність у кожному конкретному випадку обставин, за яких можливе зменшення неустойки.

Водночас, висновок суду щодо необхідності зменшення розміру неустойки, який підлягає стягненню з відповідача, повинен ґрунтуватися, крім викладеного, також на загальних засадах цивільного законодавства, якими є, зокрема, справедливість, добросовісність та розумність (п. 6 ч. 1 ст. 3 Цивільного кодексу України).

Господарські санкції, що встановлюються відповідно до договору чи закону за несвоєчасне виконання зобов`язання, спрямовані передусім на компенсацію кредитору майнових втрат, яких він зазнає внаслідок несвоєчасного здійснення з ним розрахунку з боку боржника. Такі санкції не можуть розглядатися кредитором як спосіб отримання доходів, що є більш вигідним порівняно з надходженнями від належно виконаних господарських зобов`язань.

Якщо відповідальність боржника перед кредитором за неналежне виконання обов`язку щодо своєчасного розрахунку не обмежена жодними межами, а залежить виключно від встановлених договором процентів (штрафу, пені, річних відсотків), то за певних обставин обсяг відповідальності може бути нерозумним з огляду на його непропорційність наслідкам правопорушення. Він може бути несправедливим щодо боржника, а також щодо третіх осіб, оскільки майновий тягар відповідних виплат може унеможливити виконання боржником певних зобов`язань, зокрема, з виплати заробітної плати своїм працівникам та іншим кредиторам, тобто, цей тягар може бути невиправдано обтяжливим чи навіть непосильним. У таких випадках невизнання за судом права на зменшення розміру відповідальності може призводити до явно нерозумних і несправедливих наслідків. Тобто, має бути дотриманий розумний баланс між інтересами боржника та кредитора.

Аналогічна правова позиція щодо можливості зменшення розміру заявленої до стягнення неустойки, що є правом суду, яке реалізується ним на власний розсуд, викладена у постановах Верховного Суду від 30.05.2019 року у справі № 916/2268/18, від 04.05.2018 року у справі № 917/1068/17, від 22.01.2019 року у справі № 908/868/18, від 13.05.2019 року у справі № 904/4071/18, від 18.02.2020 у справі № 920/694/19, від 18.03.2020 у справі № 902/417/18.

При цьому, чинним законодавством не врегульований розмір (відсоткове співвідношення) можливого зменшення штрафних санкцій. Відповідно, таке питання вирішується господарським судом згідно зі ст. 86 ГПК України, тобто, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Велика Палата Верховного Суду в постанові від 18.03.2020 у справі № 902/417/18 дійшла висновку, що, виходячи з принципів розумності, справедливості та пропорційності, суд за певних умов може зменшити розмір як неустойки, штрафу, так і процентів річних за час затримки розрахунку відповідно до ст. 625 Цивільного кодексу України, оскільки всі вони спрямовані на відновлення майнової сфери боржника. Отже, з урахуванням конкретних обставин справи, які мають юридичне значення, та, зокрема, зазначених вище критеріїв, суд може зменшити загальний розмір відсотків річних як відповідальності за час прострочення грошового зобов`язання.

Також, реалізуючи свої дискреційні повноваження, передбачені ст. 551 Цивільного кодексу України, ст. 233 Господарського кодексу України щодо права зменшити розмір належних до сплати штрафних санкцій, суди повинні забезпечити баланс інтересів сторін справи з урахуванням встановлених обставин справи та не допускати фактичного звільнення від їх сплати без належних правових підстав.

Аналогічний висновок викладено у постановах Верховного Суду від 24.09.2020 у справі № 915/2095/19, від 26.05.2020 у справі № 918/289/19, від 19.02.2020 у справі № 910/1199/19, від 04.02.2020 у справі № 918/116/19, від 21.09.2021 у справі № 910/10618/20.

У постанові Верховного Суду від 15.06.2022 у справі № 922/2141/21 міститься висновок про те, що приймаючи рішення про зменшення неустойки, суд також повинен виходити із того, що одним з завдань застосування таких санкцій до боржника є стимулювання належного виконання ним договірних зобов`язань, при цьому надмірне зменшення розміру пені та/або штрафу фактично нівелює мету існування неустойки як цивільної відповідальності за порушення зобов`язання, що у свою чергу, може розцінюватися як спосіб уникнення відповідальності та призведе до порушення балансу інтересів сторін.

Судом враховано відсутність в матеріалах справи доказів понесених позивачем збитків внаслідок неналежного виконання відповідачем своїх зобов`язань саме за даним Договором або погіршення матеріального стану товариства саме у зв`язку з порушенням відповідачем умов цього Договору.

Крім того, сторонами протягом усього періоду заборгованості збільшувалася вартість товару станом на момент укладення таких угод, що спростовує твердження позивача про знецінення заборгованості внаслідок збільшення вартості товару протягом трьох років. Вказане збільшення вартості товару сторонами не оспорюється.

Стосовно не заявлення до стягнення інфляційних втрат позивачем, суд зазначає, що не заявлення вказаних позовних вимог в даній справі не є гарантією не звернення позивача до суду з такими вимогами до суду в майбутньому.

Судом також взято до уваги визнання відповідачем основного боргу та не заперечення штрафних санкцій, які відповідач просить зменшити.

Крім того, розмір штрафних санкцій складає 32,32% від суми основної заборгованості.

У розрізі зазначеного вище суд вважає необхідним вказати на те, що відповідне зменшення пені та штрафу є адекватною мірою відповідальності за неналежне виконання відповідачем зобов`язань і проявом балансу між інтересами кредитора і боржника, що узгоджується з нормами закону, які регулюють можливість такого зменшення, а також є засобом недопущення використання штрафних санкцій як інструменту отримання безпідставних доходів, а не як способу стимулювання боржника до належного виконання зобов`язань.

Цивільні та господарські відносини повинні ґрунтуватись на засадах справедливості, добросовісності, розумності, як складових елементів принципу верховенства права. Наявність у кредитора можливості стягувати із боржника надмірні грошові суми як неустойку спотворює її дійсне правове призначення, оскільки із засобу розумного стимулювання боржника виконувати основне зобов`язання неустойка перетворюється на несправедливо непомірний тягар для боржника та джерело отримання невиправданих додаткових прибутків кредитором.

Аналогічна правова позиція викладена в постанові Верховного Суду від 19.11.2020 у справі № 910/13801/19.

Вказані норми права дають право суду зменшити розмір обрахованих за договором штрафних санкцій, але Господарський кодекс України вказує на неспівмірність розміру неустойки з розміром збитків кредитора як на обов`язкову умову, за наявності якої таке зменшення є можливим, тоді як Цивільний кодекс України виходить з того, що підставою зменшення можуть бути й інші обставини, які мають істотне значення (п. 28 постанови Верховного Суду від 14.07.2021 у справі № 916/878/20).

За змістом ч. 1 ст. 233 Господарського кодексу України та ч. 3 ст. 551 Цивільного кодексу України під розміром збитків потрібно розуміти саме суму, на яку нараховано неустойку, а не будь-яку іншу суму збитків. Подібний за змістом правовий висновок викладено у постанові Верховного Суду України від 14.09.2016 у справі № 6-473цс16 та постанові Верховного Суду від 14.07.2021 у справі № 916/878/20.

Із цього випливає, що зменшення розміру заявленої до стягнення неустойки є правом суду. Господарський суд, оцінивши надані сторонами докази та обставини справи у їх сукупності, на власний розсуд вирішує питання про наявність або відсутність у кожному конкретному випадку обставин, за яких можливе їх зменшення.

При цьому, суд також враховує, що збільшення вартості товару додатковими угодами компенсують знецінення несплачених коштів відповідачем у певний період прострочення оплати.

З огляду на всі фактичні обставини справи, встановлені судом, приймаючи до уваги ступінь виконання зобов`язання за Договором відповідачем, відсутність доказів понесення позивачем збитків у результаті порушення відповідачем зобов`язання та виходячи із загальних засад цивільного законодавства, а саме, справедливості, добросовісності, розумності, суд дійшов висновків про наявність підстав для реалізації права щодо зменшення розміру пені та штрафу на 50 % до 10 850,11 грн та 140 104,66 грн відповідно і таке зменшення є оптимальним балансом інтересів сторін у спорі та запобігатиме настанню негативних наслідків для сторін.

Відтак позовні вимоги позивача підлягають задоволенню частково. З відповідача підлягає стягненню 934 030,85 грн основного боргу, 10 850,11 грн пені, 140 104,66 грн штрафу.

Відповідно до ч. 1 ст. 129 ГПК України судовий збір у спорах, що виникають при виконанні договорів та з інших підстав, покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Однак, судовий збір, у разі зменшення судом розміру неустойки на підставі ст. 233 Господарського кодексу України та ч. 3 ст. 551 Цивільного кодексу України, покладається на відповідача повністю без урахування зменшення неустойки, оскільки таке зменшення є наслідком не необґрунтованості позовних вимог в цій частині, а виключно застосування судами свого права на таке зменшення, передбаченого наведеними нормами.

Аналогічна правова позиція щодо розподілу судових витрат викладена у постановах Верховного Суду від 04.05.2018 у справі № 917/1068/17, від 05.04.2018 у справі № 917/1006/16, від 03.04.2018 у справі № 902/339/16.

З огляду на викладене, судовий збір за подання позовної заяви підлягає стягненню з відповідача на користь позивача у повному обсязі.

Керуючись ст. 74, 76, 77, 129, 233, 236-241, 326, 327 Господарського процесуального кодексу України, господарський суд

ВИРІШИВ:

Позовні вимоги задовольнити частково.

Стягнути з Фермерського господарства "Стожари" (вул. Горького, буд. 7А, смт Єлизаветградка, Олександрівський район, Кіровоградська область, 27341, ідентифікаційний код 32840871) на користь Товариства з обмеженою відповідальністю "АГРАРНО-ХІМІЧНА КОМПАНІЯ" (вул. Стельмаха, буд 6А, м. Київ, 03040, ідентифікаційний код 41694117) 934 030,85 грн основного боргу, 10 850,11 грн пені, 140 104,66 грн штрафу та 18 539,10 грн судового збору.

Наказ видати після набрання рішенням законної сили.

Рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом двадцяти днів з дня його проголошення в порядку передбаченому Господарським процесуальним кодексом України. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини рішення суду, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Копії рішення надіслати сторонам через систему "Електронний суд".

Повне рішення складено 14.03.2024.

Суддя М.С. Глушков