ПІВНІЧНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"05" березня 2024 р. Справа№ 910/11746/21 (910/4100/23)

Північний апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючого: Сотнікова С.В.

суддів: Копитової О.С.

Пантелієнка В.О.

за участю секретаря судового засідання Макухи О.А.,

Лісовол В.В.,

розглянувши апеляційну скаргу ОСОБА_1

на рішення Господарського суду міста Києва

від 12.07.2023 (повний текст складено 04.09.2023, суддя Івченко А.М.)

у справі № 910/11746/21 (910/4100/23)

за позовом ОСОБА_1

до 1. ОСОБА_2 ,

2. ОСОБА_3

про визнання недійсним договору дарування квартири

в межах справи 910/11746/21

за заявою ОСОБА_2 (ідентифікаційний номер НОМЕР_1 )

про неплатоспроможність,

ВСТАНОВИВ:

У провадженні Господарського суду міста Києва перебуває справа №910/11746/21 про неплатоспроможність ОСОБА_2 , провадження у якій відкрито ухвалою від 25.08.2021.

У березні 2023 року ОСОБА_4 звернувся в межах справи про неплатоспроможність з позовом про визнання недійсним договору дарування квартири від 12.12.2014, що укладений між ОСОБА_2 та ОСОБА_3 .

Позов мотивований тим, що договір дарування квартири має ознаки фіктивності, оскільки його укладено в період існування заборгованості перед ОСОБА_1 за договором позики з метою уникнення звернення стягнення на майно для погашення боргових зобов`язань, тобто на шкоду кредитору.

Рішенням Господарського суду міста Києва від 12.07.2023 у справі №910/11746/21 (910/4100/23) в позові відмовлено.

Рішення суду ґрунтується та тому, що оспорюваний договір укладено 12.12.2014, позов про стягнення боргу поданий у квітні 2016 року, а відтак відсутні обставини, які б свідчили про фіктивність правочину.

Не погоджуючись із зазначеним судовим рішенням, позивач звернувся до Північного апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою, в якій просить рішення Господарського суду міста Києва від 12.07.2023 скасувати повністю, ухвалити нове рішення, яким позовні вимоги ОСОБА_1 задовольнити в повному обсязі.

Апеляційна скарга мотивована тим, що рішення суду першої інстанції прийнято без з`ясування обставин, що мають значення для справи, а висновки суду не відповідають обставинам справи. Так, за доводами позивача, суд не з`ясував обставини, що строк виконання зобов`язань за договором позики настав 01.11.2023, тобто договір дарування укладено в період настання обов`язку погасити борг перед кредитором. Обставини свідчать про фіктивність правочину, оскільки відчуження майна (квартири) відбулось в період настання зобов`язання з погашення заборгованості, майно відчужено на підставі безоплатного правочину, майно відчужене на користь пов`язаної особи (матері боржника), після відчуження майна у боржника відсутнє інше майно, за рахунок якого він може в повному обсязі відповідати за своїми зобов`язаннями перед кредитором. При цьому, позивач вказує на обставини досудового розслідування у кримінальному провадженні щодо дій ОСОБА_2 за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч. 3 ст. 258-3, ч. 1 ст. 358 КК України, що на його думку, спростовує висновки суду щодо дійсних намірів укладання оспорюваного правочину та підтверджує намір приховати майно від можливого звернення стягнення на нього. Вартість земельної ділянки, яка належить ОСОБА_2 , складає 91439 грн, що неспівмірно із сумою боргу в розмірі 200 тис. доларів США, а тому висновки суду в частині можливості ОСОБА_2 задовольнити вимоги кредитора за рахунок такого майна не відповідають обставинам справи.

Ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 27.09.2023 відкрито апеляційне провадження у справі № 910/11746/21 (910/4100/23), розгляд справи призначено на 24.10.2023; зобов`язано Господарський суд міста Києва невідкладно надіслати Північному апеляційному господарському суду матеріали справи №910/11746/21 (910/4100/23).

Відповідачка ОСОБА_2 подала відзив на апеляційну скаргу, в якому заперечила її доводи, просила відмовити в задоволенні апеляційної скарги, залишити в силі рішення Господарського суду міста Києва від 12.07.2023, а в разі наявності підстав для скасування рішення суду першої інстанції - застосувати до позовних вимог наслідки спливу позовної давності.

За доводами відповідачки, оспорюваний договір є реальним та таким, що спрямований на встановлення правових наслідків, оскільки у 2013 році нею була проінвестована інша квартира, більшої площі та вартості. Вартість наявних активів (квартира та земельна ділянка) значно перевищують вартість квартири, що була предметом дарування за оспорюваним правочином. Про існування заборгованості станом на момент укладання договору дарування була не обізнана, оскільки вважала договір позики між нею та ОСОБА_1 неукладеним, відтак не усвідомлювала про можливість пред`явлення позову про стягнення боргу за договором позики. Посилання на кримінальне провадження є безпідставним, оскільки не було оголошено підозру, що свідчить про добросовісність відповідачки. Відповідачка заявила суду першої інстанції про застосування наслідків спливу позовної давності, оскільки про оспорюваний договір позивач дізнався не пізніше 22.10.2016 - дня постановлення Апеляційним судом міста Києва ухвали про відмову в забезпеченні позову.

Ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 24.10.2023 відкладено розгляд справи на 05.12.2023, повторно зобов`язано Господарський суд міста Києва невідкладно надіслати матеріали справи № 910/11746/21 (910/4100/23).

26.10.2023 до апеляційного суду надійшли матеріали справи.

В судовому засіданні 05.12.2023 оголошено перерву до 23.01.2024.

В судовому засіданні 23.01.2024 оголошено перерву до 05.03.2024.

Представник позивача в судове засідання не з`явився, надіслав клопотання про відкладення розгляду справи, у зв`язку неможливістю прибути в судове засідання через сімейні обставини.

Колегія суддів ухвалила відхилити клопотання позивача про відкладення розгляду справи, оскільки наявка представників не перешкоджає апеляційному розгляду справи, а представник позивача не навів достатньо обґрунтовані доводи в підтвердження неможливості явки в судове засідання.

В судовому засіданні суд оглянув оригінал договору дарування квартири від 12.12.2014 та ухвалив долучити до матеріалів справи його копію.

Колегія суддів, розглянувши доводи апеляційної скарги, дослідивши наявні матеріали справи, вислухавши пояснення відповідачки, вважає, що скарга не підлягає задоволенню з огляду на наступне.

Як вбачається з матеріалів справи, 12.12.2014 між ОСОБА_2 та ОСОБА_3 укладено договір дарування квартири, розташованої за адресою: АДРЕСА_1 , посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Апатенко М.А. Договір зареєстрований у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно на підставі рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень №17936466 від 12.12.2014.

Позивач зазначає, що між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 був укладений договір процентної позики від 01.08.2013, відповідно до умов якого ОСОБА_2 отримала від ОСОБА_1 у позику грошові кошти в сумі 200000 доларів США, зі строком повернення позики до 01.11.2013.

У квітні 2016 року ОСОБА_1 звернувся до ОСОБА_2 із позовом про стягнення заборгованості за договором позики від 01.08.2013.

Рішенням Печерського районного суду міста Києва від 13.03.2018 у справі № 757/16456/16-ц присуджено до стягнення з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 суму у розмірі 353771,32 доларів США, що станом на 12 березня 2018 року становить 9171384,21 грн та понесені витрати у розмірі 8551,22 грн.

Рішення Печерського районного суду міста Києва від 13.03.2018 у справі № 757/16456/16-ц залишено без змін постановою Київського апеляційного суду від 10.10.2018 та постановою Верховного Суду від 26.03.2020.

20.10.2018 Печерський районний суд міста Києва видав виконавчий лист № 757/16456/16-ц, а 19.08.2020 було відкрито виконавче провадження № НОМЕР_2 з примусового виконання рішення суду.

Даний позов заявлено у зв`язку з тим, що оспорюваний договір дарування квартири є фіктивним, тобто з підстави встановленої статтею 234 Цивільного кодексу України, направлений на ухилення від сплати заборгованості за договором позики, що укладений між позивачем та відповідачкою, та на шкоду кредитору, тобто в порушення частини третьої статті 13, частини 1 та 5 статті 203 Цивільного кодексу України, тобто з підстав його фраудоторності.

Визнання правочину недійсним є одним з передбачених законом способів захисту цивільних прав та інтересів за статтею 16 Цивільного кодексу України, статтею 20 Господарського кодексу України. Загальні підстави щодо недійсності правочину встановлені статтею 215 Цивільного кодексу України.

Відповідно до статей 16, 203, 215 ЦК України, для визнання судом оспорюваного правочину недійсним необхідним є: пред`явлення позову однією із сторін правочину або іншою заінтересованою особою; наявність підстав для оспорення правочину; встановлення, чи порушується (не визнається або оспорюється) суб`єктивне цивільне право або інтерес особи, яка звернулася до суду. Таке розуміння визнання правочину недійсним як способу захисту є усталеним у судовій практиці, що підтверджується висновками, які містяться у постановах Верховного Суду України від 25.12.2013 у справі № 6-78цс13, від 11.05.2016 у справі № 6-806цс16, постановах Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 28.11.2019 у справі № 910/8357/18, від 17.06.2020 у справі № 910/12712/19, від 20.01.2021 у справі № 910/8992/19 (910/20867/17), від 16.03.2021 у справі № 910/3356/20, від 18.03.2021 у справі № 916/325/20, від 19.02.2021 у справі № 904/2979/20 тощо.

Тому в кожній справі про визнання правочину недійсним суд повинен встановити наявність тих обставин, з якими закон пов`язує визнання правочину недійсним і настання певних юридичних наслідків.

Згідно з позицією Великої Палати Верховного Суду, викладеною у постанові від 03.07.2019 у справі № 369/11268/16-ц, не виключається визнання недійсним договору, спрямованого на уникнення звернення стягнення на майно боржника, на підставі загальних засад цивільного законодавства (пункт 6 статті 3 ЦК України) та недопустимості зловживання правом (частина третя статті 13 ЦК України).

Отже, договір, який укладений з метою уникнути виконання договору та зобов`язання зі сплати боргу, є зловживанням правом на укладання договору та розпорядження власністю, оскільки унеможливлює виконання зобов`язання і завдає шкоди кредитору.

Велика Палата Верховного Суду у наведеній справі зазначила, що позивач має право звернутися до суду з позовом про визнання договору недійсним як такого, що спрямований на уникнення звернення стягнення на майно боржника, на підставі загальних засад цивільного законодавства (пункт 6 статті 3 ЦК України) та недопустимості зловживання правом (частина третя статті 13 ЦК України) і послатися на спеціальну норму, що передбачає визнання правочину недійсним.

Фраудаторні угоди - це угоди, що завдали шкоди боржнику (як приклад, угода з метою виведення майна). Мета такого правочину в момент його укладання є прихованою, але проявляється через дії або бездіяльність, що вчиняються боржником як до, так і після настання строку виконання зобов`язання цілеспрямовано на ухилення від виконання обов`язку.

Слід звернути увагу, що фраудаторним правочином може бути як оплатний (договір купівлі-продажу), так і безоплатний договір (договір дарування), а також може бути як односторонній, так і двосторонній чи багатосторонній правочин.

Формулювання критеріїв фраудаторності правочину залежить від того, який правочин на шкоду кредитору використовує боржник для уникнення задоволення їх вимог.

Зокрема, але не виключно, такими критеріями можуть бути:

- момент вчинення оплатного відчуження майна або дарування (вчинення правочину в підозрілий період, упродовж 3-х років до порушення провадження у справі про банкрутство, після відкриття провадження судової справи, відмови в забезпеченні позову і до першого судового засіданні у справі);

- контрагент, з яким боржник вчинив оспорювані договори (родичі боржника, пов`язані або афілійовані юридичні особи);

- щодо оплатних цивільно-правових договорів важливе значення має ціна (ринкова, неринкова ціна), і цей критерій має враховуватися.

Вчинення власником майна правочину з розпорядження належним йому майном з метою унеможливити задоволення вимоги іншої особи - стягувача за рахунок майна цього власника може бути кваліфіковане як зловживання правом власності, оскільки власник використовує правомочність розпорядження майном на шкоду майновим інтересам кредитора (висновок, викладений у постанові об`єднаної палати Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 07.12.2018 у справі № 910/7547/17).

Особа, яка є боржником перед своїми контрагентами, повинна утримуватися від дій, які безпідставно або сумнівно зменшують розмір її активів. Угоди, що укладаються учасниками цивільних відносин, повинні мати певну правову і фактичну мету, яка не має бути очевидно неправомірною та недобросовісною. Угода, що укладається "про людське око", таким критеріям відповідати не може.

У контексті даного спору, слід звернутись до правової позиції, що викладена в постанові Верховного Суду у складі судової палати для розгляду справ про банкрутство Касаційного господарського суду від 02.06.2021 у справі № 904/7905/16:

"Боржник, який відчужує майно (вчиняє інші дії, пов`язані, із зменшенням його платоспроможності), після виникнення у нього зобов`язання діє очевидно недобросовісно та зловживає правами стосовно кредитора.

Тому правопорядок не може залишати поза реакцією такі дії, які хоч і не порушують конкретних імперативних норм, але є очевидно недобросовісними та зводяться до зловживання правом, спрямованим на недопущення (уникнення) задоволення вимог такого кредитора".

Отже, будь-який правочин, вчинений боржником у період настання у нього зобов`язання з погашення заборгованості перед кредитором, внаслідок якого боржник перестає бути платоспроможним, має ставитися під сумнів у частині його добросовісності і набуває ознак фраудаторного правочину, що вчинений боржником на шкоду кредиторам (див. висновки, викладені у постановах Верховного Суду від 28.11.2019 у справі № 910/8357/18, від 03.03.2020 у справі № 910/7976/17, від 03.03.2020 у справі № 904/7905/16, від 03.03.2020 у справі № 916/3600/15, від 26.05.2020 у справі № 922/3796/16, від 04.08.2020 у справі № 04/14-10/5026/2337/2011, від 17.09.2020 у справі № 904/4262/17, від 22.04.2021 у справі № 908/794/19 (905/1646/17), від 28.07.2022 у справі № 902/1023/19(902/1243/20)).

Слід зауважити, що цивільні й господарські відносини, у межах яких передбачається виконання обов`язку боржника в майбутньому без забезпечення такого боргу, ґрунтуються в основному на довірі учасників відносин до свого контрагента, а також на впевненості в можливості захистити свої майнові права в спосіб, передбачений законом, зокрема, через суд.

Таким чином, слід дійти висновку, що фраудаторним може виявитися будь-який правочин між учасниками цивільних правовідносин, який укладений на шкоду кредиторам, отже, такий правочин може бути визнаний недійсним в порядку позовного провадження у межах справи про банкрутство відповідно до статті 7 Кодексу України з процедур банкрутства на підставі пункту 6 частини першої статті 3 Цивільного кодексу України як такий, що вчинений всупереч принципу добросовісності, та частин третьої, шостої статті 13 Цивільного кодексу України з підстав недопустимості зловживання правом, на відміну від визнання недійсним фіктивного правочину, лише на підставі статті 234 Цивільного кодексу України. У такому разі звернення в межах справи про банкрутство з позовом про визнання недійсними правочинів боржника на підставі загальних засад цивільного законодавства та недопустимості зловживання правом є належним способом захисту, який гарантує практичну й ефективну можливість захисту порушених прав кредиторів та боржника.

Як було встановлено вище, договір дарування квартири укладено 12.12.2014. Договір зареєстрований у державному реєстрі.

Слід зазначити, що відповідачами не заперечуються обставини укладання та виконання оспорюваного договору дарування.

Одночасно, разом з позовною заявою позивачем подані докази, які свідчать що у квартирі АДРЕСА_2 , яка є предметом дарування, проживає ОСОБА_5 , ОСОБА_3 (з 29.06.2013), ОСОБА_6 , а ОСОБА_2 з 05.12.2017 зареєстрована у квартирі АДРЕСА_3 .

Докази, які б свідчили про користування ОСОБА_2 квартирою, яка є предметом дарування, після укладання договору дарування матеріали справи не містять.

Таким чином, належить дійти висновку, що оспорюваний договір укладений з наміром створити правові наслідки, обумовлені ними - для дарувальника - передати, а для обдарованого - прийняти у власність квартиру. Отже, належить відхилити посилання позивача на фіктивність оспорюваного правочину.

Щодо фраудаторності правочину, тобто укладення договору з метою виведення активів з власності боржника задля уникнення розрахунку з кредитором.

Так, договір позики між позивачем та відповідачкою-1 був укладений 01.08.2013 зі строком повернення - 01.11.2013.

ОСОБА_1 звернувся в суд із позовом про стягнення заборгованості за договором позики у квітні 2016 року.

Як вбачається з рішення Печерського районного суду міста Києва від 13.03.2018 у справі № 757/16456/16-ц до дня звернення із позовом ОСОБА_1 не пред`являв претензії про сплату боргу за договором позики.

Одночасно, під час розгляду цивільної справи № 757/16456/16-ц ОСОБА_2 звернулась із зустрічним позовом до ОСОБА_1 про визнання недійсним договору позики з підстав його нереальності, оскільки заперечувала отримання грошових коштів у позику.

Рішення Печерського районного суду міста Києва від 13.03.2018 у справі № 757/16456/16-ц набрало законної сили 26.03.2020 після його перегляду в касаційному порядку згідно з постановою Верховного Суду від 26.03.2020.

Отже, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції, що в даному випадку, відсутні обставини, що свідчать про фіктивність та фраудаторність договору дарування квартири, який був укладений у грудні 2014 року. Позаяк, ОСОБА_1 не звертався із вимогою про повернення позики після спливу строку, що визначений у договорі позики, тобто після 01.11.2013.

Така вимога про повернення позики була пред`явлена разом із позовною заявою до суду лише у квітні 2016 року, тобто зі спливом більш ніж дворічного строку. При цьому, ОСОБА_2 заперечувала факт передачі грошових коштів в позику, пред`явивши зустрічний позов про визнання договору недійсним.

Отже, доводи позивача про те, що відповідачка-1 була обізнана про наявність заборгованості, строк якої настав станом на час укладання договору дарування, колегія суддів вважає неспроможними, оскільки не підтверджені при розгляді справи.

Позивач, посилаючись у апеляційній скарзі на нез`ясування обставин справи судом першої інстанції, на невідповідність висновків суду обставинам справи та як на фраудаторність правочину, оскільки його укладено між заінтересованими особами (дочкою та матір`ю), не зазначає які саме правові наслідки бажали його сторони, ніж передбачені договором. При цьому, позов не містить доводів в цій частині, тобто в контексті наслідків укладеного договору із заінтересованою особою, що виключає посилання на такі обставини в суді апеляційної інстанції. Разом з тим, саме по собі вчинення правочину із заінтересованою особою не має наслідком його недійсність.

В даному випадку, належить довести настання несприятливих для боржника у справі про неплатоспроможність (відповідачки-1 за даним позовом) наслідків - виведення активів за безоплатним договором, тобто з порушенням прав боржника або його кредиторів. Втім, доказів на підтвердження зазначених обставин, позивач не надав, враховуючи обставини набуття ОСОБА_2 у власність іншої квартири (свідоцтво про право власності від 10.04.2015), перебування у власності земельної ділянки (з 27.04.2012 по теперішній час), тобто вже після настання обставин щодо виникнення зобов`язання з повернення позики за договором позики, на які позивач посилається в обґрунтування позовних вимог про фраудаторність оспорюваного правочину.

За таких обставин колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про відсутність підстав для визнання договору дарування недійсними з підстав його фіктивності та фраудаторності.

Отже, доводи апеляційної скарги не знайшли свого підтвердження під час апеляційного розгляду справи та спростовуються вищенаведеним.

Відповідно до ст. 276 ГПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Враховуючи вищевикладене, колегія суддів вважає, що у задоволенні апеляційної скарги належить відмовити, а рішення Господарського суду міста Києва від 12.07.2023 у даній справі - залишити без змін.

Судові витрати за розгляд справи апеляційним судом належить покласти на скаржника в межах сплаченого судового збору при подачі апеляційної скарги відповідно до ст. 129 ГПК України.

Керуючись ст.ст. 269, п. 1 ч. 1 ст. 275, ст.ст. 276, 282 Господарського процесуального кодексу України, Північний апеляційний господарський суд

ПОСТАНОВИВ:

1. Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

2. Рішення Господарського суду міста Києва від 12.07.2023 у справі № 910/11746/21 (910/4100/23) залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена безпосередньо до Верховного Суду у строки, встановлені ст. 288 Господарського процесуального кодексу України.

Повний текст постанови складено та підписано 15.03.2024.

Головуючий суддя С.В. Сотніков

Судді О.С. Копитова

В.О. Пантелієнко