ПІВНІЧНО-ЗАХІДНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

19 березня 2024 року Справа №903/1275/23

Північно-західний апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

Головуючий суддя Мельник О.В.,

суддя Петухов М.Г.,

суддя Олексюк Г.Є.

секретар судового засідання Стафійчук К.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу Приватно-орендного сільськогосподарського підприємства імені Івана Франка на рішення Господарського суду Волинської області від 23.02.24р. (суддя Дем`як В.М.)

за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю Агрофірма "Відродження"

до Приватно-орендного сільськогосподарського підприємства імені Івана Франка

про стягнення 444 761, 26 грн.

за участю представників:

позивача - не з`явився,

відповідача - не з`явився.

ВСТАНОВИВ:

Рішенням Господарського суду Волинської області від 23.02.2024 позов задоволено. Стягнуто з Приватно-орендного сільськогосподарського підприємства імені Івана Франка на користь Товариства з обмеженою відповідальністю Агрофірма "Відродження" 444 761,26 грн. заборгованості в т.ч. 426 844,38 грн - основного боргу, 8158,28 грн - 3% річних, 9758,60 грн -інфляційних втрат, 6671,42 грн - витрат пов`язаних з оплатою судового збору та 20 000,00 грн. витрат на правову допомогу.

В обґрунтування рішення судом першої інстанції зазначено, зокрема, що умовами договору поставки №20 від 13.06.2023, сторонами було обопільно домовлено порядок, строк та розмір оплати поставленого товару.

Відтак, оцінивши в сукупності обставини справи та надані позивачем докази, враховуючи відсутність в матеріалах справи доказів проведення відповідачем повної оплати за поставлений товар, суд дійшов висновку про правомірність стягнення з відповідача 426 844,38 грн.

Здійснюючи перевірку розрахунку 3% річних та інфляційних втрат, суд дійшов висновку про правильність їх нарахування, а тому задоволив заявлені позовні вимоги.

Разом з тим, в рішенні суду першої інстанції було здійснено розподіл судових витрат, а саме витрати по сплаті судового збору за розгляд справи, враховуючи ст. 129 ГПК України, суд поклав на відповідача.

При здійсненні розподілу судових витрат на професійну правничу допомогу, суд першої інстанції, на підставі аналізу обсягу наданих адвокатом послуг та виконаних робіт, виходячи з вимог розумності та справедливості, врахувавши обставини справи, тривалість розгляду справи, мотивів прийняття даного судового рішення, дійшов висновку, що заявлений розмір витрат у сумі 40 000 грн є завищеним, а розмір витрат на професійну правничу допомогу, який відповідатиме критерію пропорційності та розумності підлягає до стягнення у сумі 20 000 грн.

Не погоджуючись з прийнятим рішенням, відповідач звернувся з апеляційною скаргою, в якій просить оскаржуване рішення в частині стягнення 6671,42 грн витрат на оплату судового збору та 20 000 грн витрат на правову допомогу скасувати.

В обґрунтування апеляційної скарги вказує, що відповідно до п.1.1 Угоди №3 про надання правничої допомоги від 18.11.2023, яка укладена між ТОВ "Агрофірма "Відродження" та адвокатом Грициком Андрієм Вікторовичем, останній не уповноважувався на представництво позивача в частині стягнення на його користь витрат на правничу допомогу.

Вважає, що внаслідок неправомірних дій позивача, який відповідальний за вибір адвоката, враховуючи ч.9 ст. 129 ГПК України, судові витрати щодо сплати судового збору судом першої інстанції мали бути покладенні на позивача, а у стягненні 20 000 грн витрат на правову допомогу - відмовлено.

Позивач своїм процесуальним правом на подачу відзиву не скористався, хоча був належним чином повідомлений про розгляд даної справи в суді апеляційної інстанції.

Згідно ч.3 ст.263 ГПК України відсутність відзиву на апеляційну скаргу не перешкоджає перегляду рішення суду першої інстанції.

У судове засідання, яке призначене на 19.03.2024, позивач та відповідач не забезпечили явку повноважних представників, хоча належним чином повідомлялись про дату, час та місце проведення судового засідання, про причини неявки суд не повідомили.

Відповідно до ч.1 ст.202 ГПК України, неявка у судове засідання будь-якого учасника справи за умови, що його належним чином повідомлено про дату, час і місце цього засідання, не перешкоджає розгляду справи по суті, крім випадків, визначених цією статтею.

Якщо учасник справи або його представник були належним чином повідомлені про судове засідання, суд розглядає справу за відсутності такого учасника справи у разі неявки в судове засідання учасника справи (його представника) без поважних причин або без повідомлення причин неявки (ч.3 ст.202 ГПК України).

Враховуючи те, що судом вчинено всі необхідні дії для належного повідомлення учасників провадження у справі про день, час та місце розгляду справи, колегія суддів вважає за можливе розглянути справу в даному судовому засіданні за наявними у справі матеріалами, у відповідності до вимог ст.269 ГПК України.

Відповідно до ч. 1, 4 ст. 269 ГПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції у межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права.

Розглянувши апеляційну скаргу в межах вимог та доводів наведених в ній, вивчивши матеріали справи, наявні в ній докази, перевіривши юридичну оцінку обставин справи та повноту їх встановлення місцевим господарським судом, дослідивши правильність застосування судом першої інстанції при винесенні оскаржуваного рішення норм матеріального та процесуального права, колегія суддів Північно-західного апеляційного господарського суду дійшла наступного висновку.

Як вбачається з матеріалів справи, між Товариством з обмеженою відповідальністю "Агрофірма "Відродження" та Приватно-орендним сільськогосподарським підприємством імені Івана Франка 13.06.2023 укладено договір поставки №20.

Пунктом 1.1. та 1.2 договору встановлено, що постачальник зобов`язується передати у власність покупця товар, а покупець зобов`язується прийняти цей товар та оплатити його у повному обсязі на умовах визначених даним договором. Найменування товару: Макуха соєва, олія соєва.

Відповідно до п. 2.2. договору, загальна кількість товару і ціна визначається згідно з сумарною кількістю вказаною у відповідних видаткових накладних постачальника, які є невід`ємною частиною даного договору.

Пунктами 4.1 - 4.10 договору сторони визначили ціну та порядок проведення розрахунків за поставлений товар.

На виконання вищевказаного договору позивач поставив, а відповідач прийняв товар-но-матеріальні цінності загальною вартістю 1 037 540,28 грн. згідно видаткових накладних №1070 від 14.06.2023 на суму 510 835,08 грн. та №1088 від 16.06.2023 на суму 526 705,20 грн.

Відповідач частково оплатив товар, на суму 610 695,90 грн, що підтверджується платіжними інструкціями від 16.06.2023 №790 на суму 425 695,90 грн, від 11.10.2023 №110 на суму 50 000,00 грн, від 07.11.2023 №270 на суму 35 139,18 грн, від 07.11.2023 №271 на суму 64 860,82 грн та від 17.11.2023 на суму 35 000,00 грн, які наявні в матеріалах справи.

Однак, відповідач взяті на себе згідно договору поставки №20 від 13.06.2023 року зобов`язання в частині проведення з позивачем повних розрахунків по оплаті поставленого товару (у порядку, строки та розмірах, визначених угодою) не виконав, їх вартість не оплатив, у зв`язку з чим в останнього виник бор перед позивачем у розмірі 426 844,38 грн.

При цьому до розміру пред`явлених позовних вимог позивачем було включено вимоги стосовно стягнення на його користь з відповідача 8158,28 грн. - 3% річних та 9758,60 грн. - інфляційних втрат.

Також позивач просив стягнути з відповідача судові витрати, які складаються із судового збору та витрат на професійну правничу допомогу.

Аналізуючи встановлені обставини справи та надаючи їм оцінку в процесі апеляційного перегляду, колегія суддів враховує наступне.

ПОСП ім. Івана Франка оскаржує рішення Господарського суду Волинської області від 23.02.2024 у справі №903/1275/23 лише в частині задоволених позовних вимог щодо стягнення 6671,42 грн судового збору та 20 000 грн витрат на професійну правничу допомогу.

Тому, з урахуванням положень ст. 269 ГПК України щодо меж перегляду справи в суді апеляційної інстанції, приймаючи до уваги доводи та вимоги апеляційної скарги відповідача, рішення суду першої інстанції в частині стягнення 444 761,26 грн заборгованості в тому числі 426 844, 38 грн - основного боргу, 8158,28 грн. - 3% річних, 9758,60 грн - інфляційних втрат судом не переглядається.

Оцінюючи доводи апеляційної скарги Приватно-орендного сільськогосподарського підприємства ім. Івана Франка щодо розподілу судових витрат, колегія суддів вважає за необхідне зазначити наступне.

Статтею 123 ГПК України встановлено, що судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. Розмір судового збору, порядок його сплати, повернення і звільнення від сплати встановлюються законом.

Розмір судового збору, що підлягає сплаті при поданні апеляційної скарги до господарського суду визначено Законом України "Про судовий збір".

Частиною 1 статті 4 Закону України "Про судовий збір" передбачено, що судовий збір справляється у відповідному розмірі від прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого законом на 1 січня календарного року, в якому відповідна заява або скарга подається до суду, - у відсотковому співвідношенні до ціни позову або у фіксованому розмірі.

За приписами п.п.1 п.2 ч.2 ст.4 Закону України "Про судовий збір", судовий збір за подання до господарського суду позовної заяви майнового характеру становить 1,5 відсотка ціни позову, але не менше 1 розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб і не більше 350 розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб.

Згідно п.1 ч.1 ст. 163 ГПК України, ціна позову визначається у позовах про стягнення грошових коштів - сумою, яка стягується.

Колегією суддів встановлено, що при зверненні до суду першої інстанції позивачем, на виконання п.3 ч.3 ст. 162 ГПК України, було зазначено ціну позову у розмірі 444 761,26 грн та сплачено судовий збір в сумі 6671,42 грн (444761,26 грн * 1,5% = 6671,42 грн), що підтверджується платіжною інструкцією №80 від 18.12.2023 (а.с.39).

За результатами розгляду справи, Господарський суд Волинської області дійшов висновку про правомірність заявлених ТОВ "Агрофірма "Відродження" до ПОСП ім. Івана Франка позовних вимог, та, на підставі ст.129 ГПК України стягнув з останнього судовий збір у розмірі 6671,42 грн.

Положення ч.1 ст.129 ГПК України передбачають, що судовий збір покладається у спорах, що виникають при укладанні, зміні та розірванні договорів, - на сторону, яка безпідставно ухиляється від прийняття пропозицій іншої сторони, або на обидві сторони, якщо судом відхилено частину пропозицій кожної із сторін. У спорах, що виникають при виконанні договорів та з інших підстав, - на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

За приписами п.1 ч. 4 ст.129 ГПК України, інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи у разі задоволення позову покладаються на відповідача.

Відтак, внаслідок задоволення позовних вимог, витрати по сплаті судового збору у розмірі 6671,42 грн, які поніс позивач при поданні позову, підлягають відшкодуванню за рахунок відповідача.

Таким чином, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції щодо стягнення з Приватно-орендного сільськогосподарського підприємства ім. Івана Франка судового збору у розмірі 6671,42 грн за розгляд справи №903/1275/23.

Щодо доводів апеляційної скарги про безпідставність стягнення з відповідача витрат на професійну правничу допомогу, колегія суддів вважає за необхідне зазначити наступне.

Відповідно до ст.59 Конституції України встановлено, що кожен має право на професійну правничу допомогу.

Конституційне право кожного на правову допомогу за своєю суттю є гарантією реалізації, захисту та охорони інших прав і свобод людини і громадянина, і в цьому полягає його соціальна значимість.

Правова допомога є багатоаспектною, різною за змістом, обсягом та формами і може включати консультації, роз`яснення, складення позовів і звернень, довідок, заяв, скарг, здійснення представництва, зокрема в судах та інших державних органах, захист від обвинувачення тощо. Вибір форми та суб`єкта надання такої допомоги залежить від волі особи, яка бажає її отримати, тоді як конституційне право на професійну правничу допомогу не може бути обмежено.

Частинами 1-3 ст. 126 ГПК України визначено, що витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи витрати на професійну правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами.

Для цілей розподілу судових витрат:

1) розмір витрат на професійну правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу професійну правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката, визначається згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою;

2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 27.06.2018 року в справі №826/1216/16 вказано, що "склад та розмір витрат, пов`язаних з оплатою правової допомоги, входить до предмета доказування у справі. На підтвердження цих обставин суду повинні бути надані договір про надання правової допомоги (договір доручення, договір про надання юридичних послуг тощо), документи, що свідчать про оплату гонорару та інших витрат, пов`язаних із наданням правової допомоги, оформлені у встановленому законом порядку (квитанція до прибуткового касового ордера, платіжне доручення з відміткою банку або інший банківський документ, касові чеки, посвідчення про відрядження). Зазначені витрати мають бути документально підтверджені та доведені. Відсутність документального підтвердження витрат на правову допомогу, а також розрахунку таких витрат є підставою для відмови у задоволенні вимог про відшкодування таких витрат".

Отже, склад та розмір витрат, пов`язаних з оплатою правової допомоги, входить до предмета доказування у справі.

Апеляційним судом встановлено, що на підтвердження понесених витрат на професійну правову допомогу позивачем було подано до суду першої інстанції угоду про надання правничої допомоги №3 від 18.11.2023 та платіжну інструкцію №81 від 18.12.2023 про оплату правничої допомоги у розмірі 40 000 грн. Також до матеріалів справи додано довіреність від 18.12.2023 та копію свідоцтва про право на зайняття адвокатською діяльністю Грицик А.В.

18.11.2023 між Товариством з обмеженою відповідальністю "Агрофірма "Відродження" (Замовник) та Приватним підприємцем Грицик Андрій Вікторович (фахівець в галузі права - адвокат) було укладено угоду № 3 про надання правничої допомоги.

Відповідно до п. 1.1 договору, замовник доручає, а виконавець бере на себе зобов`язання надати замовнику правничу допомогу щодо стягнення із ПОСП ім. Івана Франка заборгованості за поставлений, згідно договору поставки №20 від 13.06.2023 року, товар в сумі 461 844,38 грн, шляхом підготовки проекту вимоги при сплату боргу в порядку досудового врегулювання спору та/або подання позову про стягнення боргу до Господарського суду Волинської області, а також трьох процентів річних та інфляційних за час прострочення оплати боргу.

За умовами пункту 3.1 договору, зважаючи на складність справи, очікувану тривалість її розгляду та важливість її результатів для Замовника, сторонами визначено оплату в фіксованій сумі в розмірі 40 000,00 грн яка підлягає сплаті Замовником на користь Виконавця в термін до 19.12.2023 року авансовим платежем.

Колегією суддів встановлено, що на виконання умов вищевказаної угоди, ТОВ "Агрофірма "Відродження" здійснило оплату послуг за надання правничої допомоги у розмірі 40 000 грн, згідно платіжної інструкції №81 від 18.12.2023.

Оцінюючи доводи апеляційної скарги, щодо відсутності у адвоката повноважень на представництво позивача в частині стягнення на його користь витрат на правничу допомогу, апеляційний суд зазначає наступне.

За змістом ч.3 ст.237 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України) однією з підстав виникнення представництва є договір.

Частиною 1 ст.627 ЦК України передбачено, що сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Відповідно до п. 1 ч.1 ст.26 Закону України "Про адвокатуру та адвокатську діяльність" (далі - Закон) встановлено, що адвокатська діяльність здійснюється на підставі договору про надання правової допомоги.

Договір про надання правової допомоги - це домовленість, за якою одна сторона (адвокат, адвокатське бюро, адвокатське об`єднання) зобов`язується здійснити захист, представництво або надати інші види правової допомоги другій стороні (клієнту) на умовах і в порядку, що визначені договором, а клієнт зобов`язується оплатити надання правової допомоги та фактичні витрати, необхідні для виконання договору (ст.1 Закону).

Адвокат, беручи на себе обов`язок щодо здійснення представництва інтересів клієнта в суді, бере на себе відповідальність не лише за якусь одну дію, наприклад написання процесуального документу чи виступ у суді, а бере на себе обов`язок по вчиненню комплексу дій, метою яких є забезпечення реалізації та захисту прав і обов`язків клієнта. (Дана правова позиція викладена у постанові Верховного Суду від 25.05.2021 у справі №910/7586/19).

Враховуючи вищезазначені норми законодавства, суд вказує, що останні не обмежують сторін при укладанні договору про надання правової допомоги на власний розсуд узгоджувати його умови та зміст, що свідчить про можливість адвоката здійснювати представництво свого клієнта, згідно встановлених домовленостей у ньому.

Таким чином, адвокат, який здійснює представництво свого клієнта у справі, уповноважений на представництво його інтересів і під час здійснення розподілу судових витрат, так як останні є невід`ємною частиною рішення суду, згідно п.2 ч.5 ст.238 ГПК України.

Частиною 1 статті 30 Закону України "Про адвокатуру і адвокатську діяльність" встановлено форму винагороди адвоката за здійснення захисту, представництва та надання інших видів правової допомоги клієнту - гонорар.

Розмір гонорару визначається лише за погодженням адвоката з клієнтом, а суд не вправі втручатися в ці правовідносини (п.28 додаткової постанови Великої Палати Верховного Суду від 19.02.2020 у справі №755/9215/15-ц; п.19 додаткової постанови Великої Палати Верховного Суду від 07.07.2021 у справі № 910/12876/19).

Неврахування судом умов договору про надання правової допомоги щодо порядку обчислення гонорару не відповідає принципу свободи договору, закріпленому у ст. 627 ЦК України.

Частинами 1, 2 ст.30 Закону встановлено, що порядок обчислення гонорару (фіксований розмір, погодинна оплата), підстави для зміни розміру гонорару, порядок його сплати, умови повернення тощо визначаються в договорі про надання правової допомоги. При встановленні розміру гонорару враховуються складність справи, кваліфікація і досвід адвоката, фінансовий стан клієнта та інші істотні обставини. Гонорар має бути розумним та враховувати витрачений адвокатом час.

З аналізу зазначеної норми вбачається, що гонорар може встановлюватися у формі: фіксованого розміру, погодинної оплати.

Вказані форми відрізняються порядком обчислення - при зазначенні фіксованого розміру для виплати адвокатського гонорару не обчислюється фактична кількість часу, витраченого адвокатом при наданні послуг клієнту, і навпаки - підставою для виплати гонорару, який визначений у формі погодинної оплати, є кількість витрачених на надання послуги годин помножена на вартість такої (однієї) години того чи іншого адвоката в залежності від його кваліфікації, досвіду, складності справи та інших критеріїв (аналогічна правова позиція викладена у постанові Великої Палати Верховного Суду від 16.12.2022 у справі №922/1964/21).

Фіксований розмір гонорару у цьому контексті означає, що у разі настання визначених таким договором умов платежу - конкретний склад дій адвоката, що були вчинені на виконання цього договору й призвели до настання цих умов, не має жодного значення для визначення розміру адвокатського гонорару в конкретному випадку.

Таким чином, визначаючи розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації гонорару адвоката іншою стороною, суди мають виходити зі встановленого у самому договорі розміру та/або порядку обчислення таких витрат, що узгоджується з приписами ст.30 Закону, враховуючи при цьому положення законодавства щодо критеріїв визначення розміру витрат на правничу допомогу.

Частиною 4 ст.126 ГПК України визначено, що розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.

У разі недотримання вимог частини четвертої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на професійну правничу допомогу адвоката, які підлягають розподілу між сторонами. Обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами (ч.5, 6 ст.126 ГПК України). Суд, ураховуючи принципи диспозитивності та змагальності, не має права вирішувати питання про зменшення суми судових витрат на професійну правову допомогу, що підлягають розподілу, з власної ініціативи.

Крім того, колегія суддів зауважує, що принцип пропорційності - загальноправовий принцип, спрямований на забезпечення у правовому регулюванні розумного балансу приватних і публічних інтересів, відповідно до якого цілі обмежень прав мають бути істотними, а засоби їх досягнення обґрунтованими і мінімально обтяжливими для осіб, чиї права обмежуються; дозволяє досягти розумного співвідношення між цілями державного впливу та засобами їх досягнення. Принцип пропорційності являє собою загальний, універсальний принцип права, який вимагає співрозмірного обмеження прав та свобод людини для досягнення публічних цілей.

При визначенні суми відшкодування суд має виходити із критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін (п.21 додаткової постанови Великої Палати Верховного Суду від 19.02.2020 року в справі №755/9215/15-ц). Ті самі критерії застосовує Європейський суд з прав людини, присуджуючи судові витрати на підставі статті 41 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод. Зокрема, згідно з практикою Європейського суду з прав людини заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їхній розмір - обґрунтованим (рішення у справі "East/West Alliance Limited" проти України").

У рішенні Європейського суду з прав людини у справі "Лавентс проти Латвії" зазначено, що відшкодовуються лише витрати, які мають розумний розмір.

Втручання суду в договірні відносини між адвокатом та його клієнтом в частині визначення розміру гонорару або зменшення розміру стягнення такого гонорару з відповідної сторони на підставі положень ч. 5 ст. 126 ГПК України можливе лише за умови обґрунтованості та наявності доказів на підтвердження невідповідності таких витрат фактично наданим послугам. В іншому випадку, таке втручання суперечитиме принципу свободи договору, закріпленому в положеннях ст. 627 ЦК України, принципу "pacta sunt servanda" та принципу захисту права працівника або іншої особи на оплату та своєчасність оплати за виконану працю, закріпленому в ст. 43 Конституції України (аналогічна правова позиція викладена у постанові Верховного Суду від 10.02.2022 у справі № 922/1372/21).

Як вбачається з матеріалів справи, позивачем заявлено до стягнення витрати на професійну правничу допомогу у розмірі 40 000 грн, оплата яких була здійснена позивачем згідно платіжної інструкції №81 від 18.12.2023.

Суд першої інстанції, враховуючи клопотання відповідача про зменшення розміру витрат, виходячи з вимог розумності та справедливості, врахувавши обставини справи, тривалість розгляду справи, мотивів прийняття даного судового рішення, дійшов висновку, що заявлений розмір витрат у сумі 40 000 грн є завищеним, а розмір витрат на професійну правничу допомогу, який відповідатиме критерію пропорційності та розумності підлягає до стягнення у сумі 20 000 грн.

Враховуючи вищевикладене, приписи ст. 126, 129 ГПК України, співрозмірність заявлених судових витрат зі складністю справи, реальність надання адвокатських послуг (встановлення їхньої дійсності та необхідності), та беручи до уваги, що спір у цій справі не відноситься до категорії складних спорів, судова практика є сталою, великої кількості нормативно-правових актів, які підлягають застосуванню, спірні правовідносини не передбачають, колегія суддів вважає правильним висновок суду першої інстанції про необхідність зменшити розмір заявленої позивачем суми витрат на професійну правничу допомогу до 20 000 грн.

Доводи апелянта щодо незастосування судом першої інстанції ч.9 ст.129 ГПК України, а саме покладення судових витрат повністю чи частково на позивача, колегія суддів вважає необґрунтованими, адже останні зводяться лише до цитування норми процесуального закону без конкретних доводів неправомірності дій ТОВ "Агрофірма "Відродження", які призвели до виникнення спору у даній справі.

При цьому, в оскаржуваному рішенні судом першої інстанції встановлено, що спір виник внаслідок неправомірних дій відповідача, а саме у зв`язку з не повним виконанням ним своїх зобов`язань за договором поставки №20 від 13.06.2023, що останнім і не оскаржується.

Слід також зазначити, що відповідно до рішення Європейського суду з прав людини від 10.02.2010р. у справі "Серявін та інші проти України" Суд повторює, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча п.1 ст.6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (див. рішення у справі "Руїс Торіха проти Іспанії" від 09.12.1994р., серія A, №303-A, п.29).

За змістом ч.1 ст.14 ГПК України, суд розглядає справу не інакше як, зокрема, на підставі доказів поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Відповідно до ст.74, 76 ГПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Належними є докази, на підставі яких можна встановити обставини, які входять в предмет доказування.

У силу приписів ч.1 ст. 276 ГПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Отже, зазначені в апеляційній скарзі доводи не знайшли свого підтвердження під час перегляду оскаржуваного рішення судом апеляційної інстанції, апелянт не подав жодних належних та допустимих доказів на підтвердження власних доводів, які могли б бути прийняті та досліджені судом апеляційної інстанції в розумінні ст.73, 76-79, 86 ГПК України.

За таких обставин, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції на підставі сукупності досліджених доказів повно з`ясував обставини справи і дав їм правильну юридичну оцінку. Порушень чи неправильного застосування норм матеріального чи процесуального права при ухваленні рішення судом першої інстанції, колегією суддів не встановлено, тому мотиви, з яких подана апеляційна скарга, не можуть бути підставою для скасування прийнятого у справі судового рішення, а наведені в ній доводи не спростовують висновків суду.

Оскільки відсутні підстави для скасування рішення суду першої інстанції, судовий збір за подачу апеляційної скарги покладається на скаржника згідно ст.129 ГПК України.

Керуючись ст.269, 270, 273, 275, 276, 281-284 Господарського процесуального кодексу України, Північно-західний апеляційний господарський суд

ПОСТАНОВИВ:

Рішення Господарського суду Волинської області від 23.02.2024 у справі №903/1275/23 залишити без змін, апеляційну скаргу Приватно-орендного сільськогосподарського підприємства імені Івана Франка - без задоволення.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена безпосередньо до Верховного Суду у порядку та строк, передбачений ст.286-291 Господарського процесуального кодексу України.

Повний текст постанови складений "21" березня 2024 р.

Головуючий суддя Мельник О.В.

Суддя Петухов М.Г.

Суддя Олексюк Г.Є.