ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ХАРКІВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
________________________________________________________________________________
УХВАЛА

"11" березня 2024 р.м. ХарківСправа № 922/2714/23

Господарський суд Харківської області у складі:

судді Прохоров С.А.

секретар судового засідання Кончаренко В.Ю.

розглянувши заяви ОСОБА_1 з грошовими вимогами до боржника вх. №31454 від 16.11.2023 та вх. №2507 від 29.01.2024

по справі

за заявою ОСОБА_2

про визнання неплатоспроможним
за участю :

представник ОСОБА_1 - Волошина Н.А.(в режимі відеоконференції)

представник ОСОБА_2 - Камінська А.А.

арбітражного керуючого Єрьоміної О.Ю. особисто

кредитора ОСОБА_3 особисто

ВСТАНОВИВ:

Фізична особа ОСОБА_2 звернувся до господарського суду Харківської області з заявою про відкриття провадження у справі про її неплатоспроможність відповідно до положень Кодексу України з процедур банкрутства.

Ухвалою Господарського суду Харківської області від 05.07.2023 року у справі № 922/2714/23 відкрито провадження у справі про неплатоспроможність фізичної особи ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , РНОКПП НОМЕР_1 , адреса: АДРЕСА_1 ; введено процедуру реструктуризації боргів боржника; введено мораторій на задоволення вимог кредиторів; ухвалено оприлюднити на офіційному веб-сайті оголошення про відкриття провадження у справі про неплатоспроможність фізичної особи ОСОБА_2 ; призначено керуючим реструктуризацією фізичної особи ОСОБА_2 арбітражну керуючу Єрьоміну Ольгу Юріївну (свідоцтво №125 від 06.02.2013 року).

06.07.2023 року здійснено офіційне оприлюднення оголошення про відкриття провадження у справі про неплатоспроможність фізичної особи ОСОБА_2 № 70948.

Ухвалою Господарського суду Харківської області від 23.08.2023 року у справі № 922/2714/23 за результатами попереднього засідання було призначено судове засідання для розгляду погодженого кредитором плану реструктуризації боргів або прийняття рішення про перехід до процедури погашення боргів чи про закриття провадження у справі.

16.11.2023 року до суду надійшла заява ОСОБА_1 (вх. №31454) з грошовими вимогами до ОСОБА_2 в розмірі 2 776 000,00 грн.

В обґрунтування цих вимог він вказує на безпідставно збережені боржником кошти за договором оренди земельної ділянки б/н від 01.02.2019 року, які боржник отримав від заявника на підставі розписки від 01.02.2019 року, однак земельну ділянку за цим договором так і не передав в оренду заявнику.

Ухвалою суду від 20.11.2023 року заяву ОСОБА_1 було призначено до розгляду в судовому засіданні на 04.12.2023 року . Також, судом було зобов`язано ОСОБА_1 надати до суду оригінали документів, поданих до заяви для огляду в судовому засіданні.

29.01.2024 року, після закінчення строку, встановленого ч. 1 ст. 45 Кодексу України з процедур банкрутства, до суду надійшла заява ОСОБА_1 (вх. №2507) з додатковими грошовими вимогами до боржника в розмірі 1 492 635,00 дол. США, які він просить прийняти та включити до 4-ї черги задоволення.

В обґрунтування цих вимог, ОСОБА_1 зазначає, що під час будівництва житлового будинку, замовником якого виступав ОСОБА_4 ОСОБА_2 отримував від ОСОБА_4 грошові кошти. Отримання грошових кошів на загальну 1 492 635,00 доларів США підтверджується розписками ОСОБА_2 на рахунках.

Відповідно до умов Договору уступки права вимоги від 15 січня 2020 року ОСОБА_4 передав ОСОБА_1 право вимоги повернення грошових коштів, які Боржник отримав від Кредитора для будівництва запроектованого будинку (Осокорки Резеденція) у розмірі 1 492 635,00 доларів США.

Ухвалою Господарського суду Харківської області від 15.02.2023 року було прийнято до розгляду заяву ОСОБА_1 вх. №2507 від 29.01.2024 року з грошовими вимогами до боржника.

Судове засідання з розгляду заяви було призначено на 04.03.2024 року.

Також в цьому засіданні до розгляду була призначена попередня заява ОСОБА_1 з грошовими вимогами до боржника (вх. №31454 від 16.11.2023 року).

В судовому засіданні з розгляду заяв ОСОБА_1 з грошовими вимогами до боржника було оголошено перерву на 11.03.2024 року.

Керуючий реструктуризацією арбітражна керуюча Єрьоміна О.Ю. надала до суду повідомлення про розгляду вказаних заяв ОСОБА_1 з вимогами до боржника.

Щодо першої вимоги заявника ОСОБА_1 зазначає, що відповідно до ч. 1, 5 ст. 6 Закону України "Про оренду землі" орендарі набувають права оренди земельної ділянки на підставах і в порядку, передбачених Земельним кодексом України, Цивільним кодексом України, цим та іншими законами України і договором оренди землі. Право оренди земельної ділянки підлягає державній реєстрації відповідно до закону. Згідно зі ст. 206 ЗК України використання землі в Україні є платним. Об`єктом плати за землю є земельна ділянка. Плата за землю справляється відповідно до закону. Частинами 1, 2 ст. 93 ЗК України встановлено, що право оренди земельної ділянки - це засноване на договорі строкове платне володіння і користування земельною ділянкою, необхідною орендареві для провадження підприємницької та іншої діяльності. Земельні ділянки можуть передаватися в оренду громадянам та юридичним особам, іноземцям і особам без громадянства, міжнародним об`єднанням і організаціям, а також іноземним державам. Право власності на земельну ділянку, а також право постійного користування та право оренди земельної ділянки виникають з моменту державної реєстрації цих прав. (ст. 125 ЗК України). Згідно зі ст. 17 Закону України "Про оренду землі" об`єкт за договором оренди землі вважається переданим орендодавцем орендареві з моменту державної реєстрації права оренди, якщо інше не встановлено законом. Частиною 1 статті 125 Земельного Кодексу України визначено, що право власності на земельну ділянку, а також право постійного користування та право оренди земельної ділянки виникають з моменту державної реєстрації цих прав. Частиною 1 статті 126 цього Кодексу передбачено, що право власності, користування земельною ділянкою оформлюється відповідно до Закону України "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень". Статтею 2 Закону України "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень" передбачено, що державна реєстрація речових прав на нерухоме майно це офіційне визнання та підтвердження державою фактів виникнення, переходу або припинення прав на нерухоме майно, обтяження таких прав шляхом внесення відповідного запису до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно. Згідно до ч.2 ст. 3 Закону України "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень" речові права на нерухоме майно та їх обтяження, які підлягають державній реєстрації відповідно до цього Закону та виникають з моменту такої реєстрації. Також державний реєстр речових прав на нерухоме майно та їх обтяження не містить відомостей про набуття права користування на земельну ділянку, що зазначена в заяві з вимогами до боржника за заявником ОСОБА_1 . Для визначення початку перебігу та закінчення строку дії саме цього договору має значення не момент його підписання, а момент вчинення реєстраційних дій, тобто внесення до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень як єдиної державної інформаційної системи, яка містить відомості про речові права на нерухоме майно, їх обтяження, суб`єктів речових прав, технічні характеристики об`єктів нерухомого майна (будівель, споруд тощо), кадастровий план земельної ділянки, а також відомості про правочини, вчинені щодо таких об`єктів нерухомого майна, з якими закон пов`язує набрання чинності договору, а саме можливість реалізації сторонами своїх суб`єктивних прав та обов`язків. Аналогічні висновки щодо набрання чинності договором оренди земельної ділянки зроблено Верховним Судом України у постанові від 13.06.2016 року у справі № 570/3056/15-ц (провадження № 6-643цс16), у мотивувальній частині якої міститься роз`яснення аналогічного розуміння правового висновку, викладеного Верховним Судом України у постанові від 19 лютого 2014 року у справі № 0426/14068/2012 (провадження № 6-162цс13). […] Велика Палата Верховного Суду погоджується з цією правовою позицією та зазначає таке. Метою укладення будь-якого цивільного правочину є отримання певних правових наслідків через реалізацію сторонами своїх суб`єктивних прав та обов`язків. Правочин, укладений без наміру створення правових наслідків, які ним обумовлені, є фіктивним. Разом з тим реалізувати свої суб`єктивні права та обов`язки сторони договору оренди земельної ділянки можуть лише після державної реєстрації такого договору. Доказів державної реєстрації наданої копії договору оренди заява ОСОБА_1 не містить, через що у відповідності до вище приведених вимог чинного законодавства та відповідно до статті 17 Закону України «Про оренду землі» земельна ділянка вважається переданою від орендодавця до орендаря з моменту державної реєстрації права оренди, якщо інше не встановлено законом. Вказує, що в такому випадку посилання заявника ОСОБА_1 на положення статті 1212 ЦК України з обґрунтуванням того, що дія договору оренди землі є припиненою, а й отже підстава, на якій, як вважає заявник боржник отримав кошти, відпала, є також безпідставними з огляду на наведені вище обставини та положення чинного законодавства.

З приводу заяви від 29.01.2024 року, в якій ОСОБА_1 просить додатково визнати та включити до 4 (четвертої) черги задоволення грошові вимоги у сумі 1 492 635,00 доларів США, вказує, що відповідно до ч.1 ст.512 ЦК України, кредитор у зобов`язанні може бути замінений іншою особою внаслідок: 1) передання ним своїх прав іншій особі за правочином (відступлення права вимоги). Відповідно до ч.1 ст.513 ЦК України, правочин щодо заміни кредитора у зобов`язанні вчиняється у такій самій формі, що і правочин, на підставі якого виникло зобов`язання, право вимоги за яким передається новому кредиторові. Також, відповідно до ст.519 ЦК, Первісний кредитор у зобов`язанні відповідає перед новим кредитором за недійсність переданої йому вимоги, але не відповідає за невиконання боржником свого обов`язку, крім випадків, коли первісний кредитор поручився за боржника перед новим кредитором. Аналізуючи наведені норми діючого законодавства та подані ОСОБА_1 документи, вважає, що ОСОБА_1 не підтвердив наявність зобов`язань ОСОБА_2 перед первісним кредитором ОСОБА_4 , а також не підтвердив перехід від первісного кредитора ОСОБА_4 до ОСОБА_1 права вимоги про сплату грошових коштів ОСОБА_2 .

Також посилається на те, що згідно п.п.2, 3 ч.1 ст.208 ЦК, у письмовій формі належить вчиняти: правочини між фізичною та юридичною особою, крім правочинів, передбачених частиною першою статті 206 цього Кодексу; 3) правочини фізичних осіб між собою на суму, що перевищує у двадцять і більше разів розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, крім правочинів, передбачених частиною першою статті 206 цього Кодексу. Частиною 2 статті 237 ЦК передбачено, що не є представником особа, яка хоч і діє в чужих інтересах, але від власного імені, а також особа, уповноважена на ведення переговорів щодо можливих у майбутньому правочинів. Відповідно до ч.2 ст. 516 ЦК України, якщо боржник не був письмово повідомлений про заміну кредитора у зобов`язанні, новий кредитор несе ризик настання несприятливих для нього наслідків. У цьому разі виконання боржником свого обов`язку первісному кредиторові є належним виконанням. Відповідно до ст.517 ЦК України, первісний кредитор у зобов`язанні повинен передати новому кредиторові документи, які засвідчують права, що передаються, та інформацію, яка є важливою для їх здійснення. Боржник має право не виконувати свого обов`язку новому кредиторові до надання боржникові доказів переходу до нового кредитора прав у зобов`язанні. Крім того, згідно ч.1 ст. 524 ЦК, зобов`язання має бути виражене у грошовій одиниці України - гривні.

Вважає, що оскільки ОСОБА_1 , в порушення імперативних вимог ч. 3 ст. 45 КУзПБ не додав до заяви документи, що підтверджують грошові вимоги, а надані копії документів існування грошових вимог ОСОБА_1 до ОСОБА_2 не підтверджують, підстави для визнання вимог ОСОБА_1 до ФО ОСОБА_2 в сумі 1 492 635,00 доларів США відсутні.

Отже, відсутність належних та допустимих доказів, що підтверджують вимоги ОСОБА_1 дає підстави стверджувати про недоведеність заявником своїх вимог до боржника, а відтак, з урахуванням вищевикладених обставин, позиції боржника, вимоги ОСОБА_1 до ФО ОСОБА_2 в розмірі 1 492 635,00 доларів США не визнаються керуючим реструктуризацією.

Боржник ОСОБА_2 надав до суду повідомлення про результат розгляду заяви ОСОБА_1 та зазначає, що вказані вимоги ним також не визнаються. Посилається та те, що згідно з ст. 76 ГПК України належними є докази, на підставі яких можна встановити обставини, які входять в предмет доказування. Предметом доказування є обставини, які підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Частиною 1 статті 77 ГПК України передбачено, що обставини, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. У відповідності до ст. 78 ГПК України, достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи. Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування (ст. 79 ГПК України). Вважає вимоги ОСОБА_1 до боржника в розмірі 2 776 000 грн такими, що не підтверджені належними та допустимими доказами через що ним, боржником, не визнаються.

Щодо вимог заявника ОСОБА_1 , про визнання та включення до 4 (четвертої) черги грошових вимог у розмірі 1 492 635,00 доларів США зазначає, що вказані вимоги ним також не визнаються. При цьому посилається на те, що жодних грошових коштів від ОСОБА_4 він ані за будь-яким договором, ані за рахунками, ані за розписками не отримував, копії рахунків на оплату товарів, які складені англійською мовою (без перекладу) та додані до заяви вказаного не підтверджують, так як рахунки виписані іноземними компаніями: BUSINESS TRAIDING COMPANY S.R.O., BOHEMIA OUTSOURSING S.R.O., TEX TECH OU, та містять посилання на оплату на їхні рахунки грошових коштів за товари, посилання на договір, контракт чи угоду щодо будівництва запроектованого будинку (Осокорки Резеденція), який вказаний у договорі відступлення права вимоги від 15.01.2024 року зазначені рахунки не містять, отримувачем грошових коштів на підставі цих рахунків або представником цих компаній він не зазначений та на є, платником визначений Serge V Ferleger, адреса якого визначена у Порт Джефферсон, Нью-Йорк. Вважає вимоги ОСОБА_1 до боржника в розмірі 1 492 635,00 доларів США такими безпідставними та необґрунтованими, а подані в їх обґрунтування докази неналежними, через що ним, боржником, не визнаються.

В судове засідання 11.03.2024 ОСОБА_1 особисто не з`явився. Представник ОСОБА_1 , яка була присутня в засіданні в режимі відеоконференції, підтримувала вимоги заяв ОСОБА_1 з грошовими вимогами до боржника та пояснила, що в заяві з грошовими вимогами від 29.01.2024 вх. №2507 було допущено технічну описку в сумі заявлених вимог, та їх розмір становить 1 492 625,00 доларів США.

Також, 11.03.2024 представником ОСОБА_1 адвокатом Волошиною Н.Л. було подано до суду:

- клопотання вх. №6552 від 11.03.2024 в якому просить суд призначити у справі № 922/2714/23 (в частині розгляду заяви ОСОБА_1 від 29.01.2024) судову почеркознавчу експертизу, проведення якої доручити Київському науково-дослідному інституту судових експертиз, що знаходиться за адресою: 03057, м. Київ, вул. Смоленська, 6.

- клопотання вх. №6627 від 11.03.2024 в якому просить суд долучити до матеріалів справи нотаріально засвідчені копії інвойсів, які були додані до заяви ОСОБА_1 від 29.01.2024.

- додаткові пояснення у справі щодо заявлених грошових вимог в розмірі 1 492 625,00 дол. США, в яких крім іншого, уточнено розмір вимог в гривневому еквіваленті за офіційним курсом НБУ станом на 29.01.2024 року.

Ухвалою суду від 11.03.2024 було відмовлено в задоволенні клопотання про призначення судової експертизи.

Додаткові пояснення та докази, подані представником заявника, долучені до матеріалів справи.

В судове засідання 11.03.2024 боржник особисто не з`явився. Представник боржника проти заявлених грошових вимог заперечувала.

Керуюча реструктуризацією підтримала свої заперечення щодо вимог ОСОБА_1 , які були викладені нею раніше у повідомленнях про їх розгляд.

Вислухавши учасників судового процесу, які були присутні в судовому засіданні, дослідивши матеріали справи, суд приходить до висновку про відсутність правових підстав щодо задоволення заяв ОСОБА_1 з грошовими вимогами до боржника з огляду на таке.

Згідно зі ст. 17 Закон України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини" суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику Суду як джерело права.

Суд зазначає, що навіть якщо національний суд володіє певною межею розсуду, віддаючи перевагу тим чи іншим доводам у конкретній справі та приймаючи докази на підтримку позицій сторін, суд зобов`язаний мотивувати свої дії та рішення (див. рішення від 1 липня 2003 р. у справі "Суомінен проти Фінляндії", заява N 37801/97, п. 36).

У п.50 рішення Європейського суду з прав людини від 28.10.2010 "Справа "Трофимчук проти України"" (Заява N 4241/03) зазначено, що Суд повторює, що оцінка доказів є компетенцією національних судів і Суд не підмінятиме власною точкою зору щодо фактів оцінку, яку їм було надано в межах національного провадження. Крім того, гарантуючи право на справедливий судовий розгляд, стаття 6 Конвенції в той же час не встановлює жодних правил щодо допустимості доказів або їх оцінки, що є предметом регулювання в першу чергу національного законодавства та оцінки національними судами (див. рішення від 27 жовтня 1993 року у справі "Домбо Беєер B. V. проти Нідерландів", п. 31, Series A, N 274).

Відповідно до статті 13 Господарського процесуального кодексу України судочинство у господарських судах здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених цим Кодексом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних з вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.

Згідно зі статтею 73 Господарського процесуального кодексу України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами:

1) письмовими, речовими і електронними доказами;

2) висновками експертів;

3) показаннями свідків.

Статтею 74 Господарського процесуального кодексу України визначено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи.

Обов`язок із доказування слід розуміти як закріплену в процесуальному та матеріальному законодавстві міру належної поведінки особи, що бере участь у судовому процесі, із збирання та надання доказів для підтвердження свого суб`єктивного права, що має за мету усунення невизначеності, яка виникає в правовідносинах у разі неможливості достовірно з`ясувати обставини, які мають значення для справи.

За приписами статті 86 Господарського процесуального кодексу України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також вірогідність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

Відповідно до ч.1 ст.122 Кодексу України з процедур банкрутства (надалі Кодексу), подання кредиторами грошових вимог до боржника та їх розгляд керуючим реструктуризацією здійснюються в порядку, визначеному цим Кодексом для юридичних осіб.

Згідно ч. 1 ст. 45 Кодексу, конкурсні кредитори за вимогами, що виникли до дня відкриття провадження у справі про банкрутство, зобов`язані подати до господарського суду письмові заяви з вимогами до боржника, а також документи, що їх підтверджують, протягом 30 днів з дня офіційного оприлюднення оголошення про відкриття провадження у справі про банкрутство.

Відлік строку на заявлення грошових вимог кредиторів до боржника починається з дня офіційного оприлюднення оголошення про відкриття провадження у справі про банкрутство.

Відповідно до ст.113 Кодексу України з процедур банкрутства провадження у справах про неплатоспроможність боржника - фізичної особи, фізичної особи - підприємця здійснюється в порядку, визначеному цим Кодексом для юридичних осіб, з урахуванням особливостей, встановлених цією Книгою.

Згідно абз. 1 ч. 2 ст. 47 Кодексу України з процедур банкрутства у попередньому засіданні господарський суд розглядає всі вимоги кредиторів, що надійшли протягом строку, передбаченого ч. 1 ст. 45 цього Кодексу, у тому числі щодо яких були заперечення боржника або розпорядника майна.

Згідно ч. 1 ст. 45 Кодексу Вимоги кредиторів, заявлені після закінчення строку, встановленого для їх подання, розглядаються господарським судом у порядку черговості їх отримання у судовому засіданні, яке проводиться після попереднього засідання господарського суду.

За результатами розгляду зазначених заяв господарський суд постановляє ухвалу про визнання чи відхилення (повністю або частково) вимог таких кредиторів.

Дослідивши зміст заяви ОСОБА_1 та доданих о неї документів, яка надійшла до суду 16.11.2023 року (вх. №31454) з грошовими вимогами до ОСОБА_2 в розмірі 2 776 000,00 грн. суд зазначає, що вказана заява ОСОБА_1 ґрунтуються на Договорі оренди, укладеному між ним та боржником ОСОБА_2 01.02.2019 року земельної ділянки, відповідно до якого та на виконання умов якого, як зазначає заявник ОСОБА_1 , він передав боржнику ОСОБА_2 відповідну суму грошових коштів в якості орендної платі.

В якості доказів надано копію договору оренди від 1 лютого 2019 року та копію розписки б/д щодо отримання орендної плати.

Інших доказів в обґрунтування заяви з вимогами до боржника ОСОБА_1 не надано.

Суд зазначає, що Договір оренди земельної ділянки є укладеним з моменту досягнення сторонами згоди з усіх його істотних умов та його підписання у встановленій простій письмовій формі, якщо інше не узгоджено між сторонами, тобто дотримання сторонами вимог статей 638, 759 та 792 ЦК України та статті 15 Закону України 161- ХIV «Про оренду землі».

Закон про оренду землі у редакції станом на 01.02.2019 (дата укладання відповідного договору оренди, що наданий заявником ОСОБА_1 ) не містить положення про набуття чинності договору з дати державної реєстрації договору оренди чи права оренди. Натомість, відповідно до статті 17 Закону України «Про оренду землі» об`єкт за договором оренди землі вважається переданим орендодавцем орендареві з моменту державної реєстрації права оренди, якщо інше не встановлено законом.

Отже посилання ОСОБА_1 в своїй заяві на передання земельної ділянки за актом приймання передачі є таким, що не відповідає вимогам статті 17 вказаного Закону.

Крім того, згідно статті 1 вказаного Закону оренда землі - це засноване на договорі строкове платне володіння і користування земельною ділянкою, необхідною орендареві для проведення підприємницької та інших видів діяльності.

Згідно статті 6 Закону орендарі набувають права оренди земельної ділянки на підставах і в порядку, передбачених Земельним кодексом України, Цивільним кодексом України, цим та іншими законами України і договором оренди землі. Право оренди земельної ділянки підлягає державній реєстрації відповідно до закону.

Отже набуття відповідного права оренди відбувається саме у орендаря, яким за відповідним договором оренди, що надав заявник ОСОБА_1 , є саме ОСОБА_1 .

Доказів здійснення своїх прав орендаря за договором оренди заявник ОСОБА_1 не надав, як і не надав належних доказів, що на протязі 4 років, а саме починаючи з 01.02.2019 року він звертався з відповідними заявами про державну реєстрацію свого права оренди до відповідних установ та/або до орендодавця ОСОБА_2 з приводу можливого перешкоджання в реалізації орендарем свого права користування земельною ділянкою.

При цьому суд вважає, що обов`язок забезпечити державну реєстрацію договору оренди покладено саме на орендаря. (Постанова ВП ВС від 23.06.2020 року у справі № 696/1693/16-ц).

Діючим на час укладання договору оренди від 01.02.2019 року Законом не передбачалось обов`язку орендодавця передавати земельну ділянку за актом приймання-передачі. Закон взагалі не передбачав укладання сторонами акту приймання-передачі земельної ділянки як умову для початку користування орендарем земельної ділянки, що також прямо суперечить положенням статті 17 Закону.

Отже за вищевикладених обставин, посилання заявника ОСОБА_1 щодо наявності прострочення орендодавця (як боржника) є безпідставним та таким, що не підтверджені беззаперечними належними та допустимими доказами неможливості як здійснити ним на протязі дії договору оренди державну реєстрацію свого права оренди відповідно до вимог Земельного Кодексу України та Закону України «Про оренду землі», так і неможливості ним користуватися земельною ділянкою через перешкоджання орендодавцем, власником земельної ділянки.

Суд зазначає, що відповідно о статті 25 Закону України «Про оренду землі» орендар земельної ділянки має право: самостійно господарювати на землі з дотриманням умов договору оренди землі; за письмовою згодою орендодавця зводити в установленому законодавством порядку жилі, виробничі, культурно-побутові та інші будівлі і споруди та закладати багаторічні насадження; отримувати продукцію і доходи; здійснювати в установленому законодавством порядку за письмовою згодою орендодавця будівництво водогосподарських споруд та меліоративних систем.

Орендар земельної ділянки зобов`язаний: приступати до використання земельної ділянки в строки, встановлені договором оренди землі, зареєстрованим в установленому законом порядку; виконувати встановлені щодо об`єкта оренди обмеження (обтяження) в обсязі, передбаченому законом або договором оренди землі; дотримуватися режиму використання земель природно-заповідного та іншого природоохоронного призначення, оздоровчого, рекреаційного та історико-культурного призначення; у п`ятиденний строк після державної реєстрації договору оренди земельної ділянки державної або комунальної власності надати копію договору відповідному органу доходів і зборів.

Стаття 125 Земельного кодексу, право власності на земельну ділянку, а також право постійного користування та право оренди земельної ділянки виникають з моменту державної реєстрації цих прав.

Стаття 126 Земельного кодексу, право власності, користування земельною ділянкою оформлюється відповідно до Закону України "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень".

Стаття 2 Закону України "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень" визначення термінів: заявник: власник, інший правонабувач, сторона правочину, у яких виникло, перейшло чи припинилося речове право, або уповноважені ними особи - у разі подання документів для проведення державної реєстрації набуття, зміни або припинення права власності та інших речових прав; 4) інший правонабувач - орендар, суб`єкт іншого права, похідного від права власності, іпотекодержатель, спадкоємець (у разі оформлення спадщини, до складу якої входять речові права на нерухоме майно, що підлягають державній реєстрації згідно із цим Законом).

Отже, документи для проведення державної реєстрації речових прав на нерухоме майно подає особа, у якої таке право виникло, змінилось чи припинилось.

Таким чином, заявником реєстрації речового права оренди є орендар як особа, у якої виникло право користування землею.

А тому обов`язок щодо реєстрації речового права оренди, з яким Закон пов`язує передачу земельної ділянки та початок користування земельною ділянкою належить саме орендарю, яким як убачається із поданої заяви до боржника вважає себе заявник ОСОБА_1 на підставі відповідного договору оренди.

Відповідно до ч.1 ст.613 ЦКУ, кредитор вважається таким, що прострочив, якщо він відмовився прийняти належне виконання, запропоноване боржником, або не вчинив дій, що встановлені договором, актами цивільного законодавства чи випливають із суті зобов`язання або звичаїв ділового обороту, до вчинення яких боржник не міг виконати свого обов`язку.

Фактично орендар ухилився від державної реєстрації речового права оренди у відповідному державному реєстрі згідно встановленого порядку після укладання договору та не надав підтвердження неможливості використання земельної ділянки протягом строку оренди.

Суд також зазначає, що відповідно до положення статті стаття 21 Закону України про оренду землі, орендна плата за землю - це платіж, який орендар вносить орендодавцеві за користування земельною ділянкою згідно з договором оренди землі.

Розмір, умови і строки внесення орендної плати за землю встановлюються за згодою сторін у договорі оренди (крім строків внесення орендної плати за земельні ділянки державної та комунальної власності, які встановлюються відповідно до Податкового кодексу України).

Обчислення розміру орендної плати за землю здійснюється з урахуванням індексів інфляції, якщо інше не передбачено договором оренди.

У разі визнання у судовому порядку договору оренди землі недійсним отримана орендодавцем орендна плата за фактичний строк оренди землі не повертається.

Відповідно до наданого заявником ОСОБА_1 договору оренди від 01.02.20219 року, зокрема, пункту 3.1. передбачена оплата за користування на умовах оренди у розмірі 100 000 дол. США (2 776 000,00 грн.) на рік.

Строк оренди за вказаним договором визначений до 31.01.2022 року, тобто три календарні роки (пункт 9.1.).

Отже орендар ОСОБА_1 сплатив, як він зазначає, орендну плату за один рік користування земельною ділянкою на умовах оренди.

А відповідно до положення п.3.5. договору орендар сплачує оренду плату з моменту підписання договору, та сплачує оренду плату за весь термін оренди, тобто за 3 роки.

Підтвердженням оплати орендної плати є розписка в присутності свідків (пункт 3.2. Договору).

При цьому повернення орендної плати передбачено Договором лише у випадку надмірної оплати і неможливості її зарахування у майбутні платежі (пункт 3.8.).

Інших умов повернення орендної плати договором не передбачено.

Положеннями розписки, що надана заявником ОСОБА_1 як доказ сплати ним орендної плати не передбачено повернення орендної плати за договором.

Суд також зазначає, що відповідним пунктом 3.6. договору передбачений додатковий обов`язок сторін скласти акт у разі неможливості використання орендарем об`єкта оренди з незалежних від нього причин. Зазначений акт складається обома Сторонами. Відповідний акт сторонами складений не був.

Вказаним положенням договору так само не передбачено повернення орендної плати.

Досліджуючи боргові розписки чи договори позики, суди повинні виявляти справжню правову природу укладеного договору, а також надавати оцінку всім наявним доказам і залежно від установлених результатів робити відповідні правові висновки. Таким чином, розписка як документ, що підтверджує боргове зобов`язання, має містити умови отримання позичальником в борг грошей із зобов`язанням їх повернення та дати отримання коштів. Отже надана заявником ОСОБА_1 розписка щодо передачі ним як орендарем відповідних грошових коштів орендодавцю ОСОБА_2 не є в вищевказаному розумінні розпискою, за якою у орендодавця ОСОБА_2 виникли боргові зобов`язання щодо повернення вказаної суми грошей в майбутньому орендарю ОСОБА_1 .

Частиною першою статті 45 КУзПБ передбачено, що конкурсні кредитори за вимогами, що виникли до дня відкриття провадження у справі про банкрутство, зобов`язані подати до господарського суду письмові заяви з вимогами до боржника, а також документи, що їх підтверджують, протягом 30 днів з дня офіційного оприлюднення оголошення про відкриття провадження у справі про банкрутство.

Законодавцем у справах про банкрутство обов`язок доказування обґрунтованості вимог кредитора певними доказами покладено на заявника грошових вимог, а предметом спору в даному випадку є вирішення питання про належне документальне підтвердження цих вимог кредитором-заявником. У випадку ненадання заявником-кредитором сукупності необхідних документів на обґрунтування своїх вимог, суд у справі про банкрутство відмовляє у визнанні таких вимог та включенні їх до реєстру вимог кредиторів. Надані кредитором докази мають відповідати засадам належності (стаття 76 ГПК України), допустимості (стаття 77 ГПК України), достовірності (стаття 78 ГПК України) та вірогідності (стаття 79 ГПК України). Комплексне дослідження доказів на предмет їх відповідності законодавчо встановленим вимогам є сутністю суддівського розсуду на стадії встановлення обсягу кредиторських вимог у справі про банкрутство.

Також, господарський суду під час розгляду заяви кредитора з відповідними грошовими вимогами до боржника керується не лише вищезазначеними засадами, а й враховує достатність (повноту та всебічність) поданих доказів як взаємозв`язок їх сукупності, що дозволяє суду зробити достовірний висновок про існування заборгованості за борговою розпискою.

Тож, у разі вмотивованих сумнівів інших кредиторів щодо реальності (дійсності) такої заборгованості, обґрунтування грошових вимог до боржника самим лише договором позики та/або борговою розпискою у справі про неплатоспроможність фізичної особи є недостатнім.

Необхідним, у такому випадку, може бути також документальне підтвердження джерел походження коштів, наданих фізичною особою-кредитором у позику фізичній особі-боржнику, подання інших додаткових доказів наявності між кредитором (позикодавцем) та боржником (позичальником) зобов`язальних правовідносин за відповідним договором позики.

У разі ж ненадання зазначеним кредитором сукупності необхідних доказів на обґрунтування своїх вимог, зокрема щодо підтвердження реальності грошового зобов`язання, господарський суд відмовляє у визнанні таких вимог у справі про неплатоспроможність фізичної особи.

Заявник ОСОБА_1 не надав до суду належних та допустимих доказів щодо наявності в нього відповідної суми грошових коштів в розмірі 2 776 000,00 грн., яку, як він зазначає, він передав боржнику в якості плати за оренду земельної ділянки.

Подана заявником копія договору, що викладений російської мовою та датований 2008 роком не є належним та допустимим доказом з огляду на те, що копія вказаного договору не підтверджує джерело походження коштів ОСОБА_1 станом на 01.02.2019 року на території України та в тому числі належним чином не посвідчена.

Відтак з наданих заявником ОСОБА_1 заяви з вимогами до боржника та доданих до неї документів не вбачається наявність у боржника ОСОБА_2 обов`язку щодо повернення ОСОБА_1 відповідних грошових коштів в розмірі 2 776 000,00 грн., які заявник ОСОБА_1 просить визнати та включити до 4-ї черги задоволення.

Зважаючи на викладене, суд дійшов висновку про відмову в задоволенні заяви ОСОБА_1 вх. №31454 від 16.11.2023 та відхилення грошових вимог до боржника ОСОБА_2 в розмірі 2 776 000,00 грн, що є еквівалентно 100 000 дол. США основного боргу та 5 368,00 грн судового збору .

Щодо заяви ОСОБА_1 (вх. №2507), яка надійшла о суду 29.01.2024 року з додатковими грошовими вимогами до боржника в розмірі 1 492 625,00 дол. США, які він також просить прийняти та також включити до 4-ї черги задоволення, суд зазначає наступне.

Так у вказаній заяві від 29.01.2024 року заявник ОСОБА_1 просить суд визнати та включити до 4 (четвертої) черги задоволення грошові вимоги до боржника ОСОБА_2 у сумі 1 492 625,00 доларів США (з урахуванням пояснень представника про допущену помилку в сумі вимог).

Свої вимоги заявник ОСОБА_1 обґрунтовує укладеним між фізичною особою ОСОБА_4 та ним ОСОБА_1 договором відступлення права вимоги від 15.01.2020 року.

Окрім вказаного договору, до заяви з грошовими вимогами до боржника заявник ОСОБА_1 додає копії відповідних рахунків на оплату товарів від імені компаній нерезидентів України, а саме: BUSINESS TRAIDING COMPANY S.R.O. (Чехія), BOHEMIA OUTSOURSING S.R.O. (Чехія), TEX TECH OU (Естонія).

Дослідженням змісту вказаних копій рахунків судом встановлено, що вони викладені іноземною мовою, через що встановити дійсний зміст, таких документів не надається можливим.

Заявник ОСОБА_1 у судовому засіданні повідомив суд про те, що він має відповідно зроблені належним чином та посвідчені переклади таких документів, проте до матеріалів справи таких документів не надав.

Дослідженням змісту договору відступлення права вимоги від 15.01.2020 року судом встановлено, що відповідно до пункту 1.1. первісний договір ОСОБА_4 передає належне йому право вимоги повернення грошових коштів, які боржник отримав від кредитора для будівництва запроектованого будинку (Осокорки Резеденція). Розмір права вимоги (борг Боржника) становить 1 492 625,00 (один мільйон чотириста дев`яносто дві тисячі шістсот двадцять п`ять) доларів США.

Згідно пункту 1.2. договору боржником вказаний ОСОБА_2 .

Відповідно до положення пункту 1.2. договору новий кредитор, а саме ОСОБА_1 , займає місце первісного кредитора в зобов`язаннях, що зазначені у п.1. договору, в обсязі та на умовах, що існують на момент укладання цього договору.

При цьому, безпосередньо умови зобов`язань на момент укладання договору відступлення права вимоги не зазначені.

Взагалі положення вказаного договору не містять будь-якого посилання на правовідносини за конкретним зобов`язанням між первісним кредитором та боржником.

Відповідно до пункту 1 частини першої статті 512 ЦК України кредитор у зобов`язанні може бути замінений іншою особою внаслідок передання ним своїх прав іншій особі за правочином (відступлення права вимоги).

Згідно зі статтею 513 ЦК України правочин щодо заміни кредитора у зобов`язанні вчиняється у такій самій формі, що і правочин, на підставі якого виникло зобов`язання, право вимоги за яким передається новому кредиторові.

Відповідно до статті 514 ЦК України до нового кредитора переходять права первісного кредитора у зобов`язанні в обсязі і на умовах, що існували на момент переходу цих прав, якщо інше не встановлено договором або законом.

Заміна кредитора у зобов`язанні здійснюється без згоди боржника, якщо інше не встановлено договором або законом (стаття 516 ЦК України).

Договір відступлення права вимоги має такі ознаки: 1) предметом є відступлення права вимоги щодо виконання обов`язку у конкретному зобов`язанні; 2) таке зобов`язання може бути як грошовим, так і не грошовим (передання товарів, робіт, послуг тощо); 3) відступлення права вимоги може бути оплатним або безоплатним; 4) форма договору відступлення права вимоги має відповідати формі договору, за яким виникло відповідне зобов`язання; 5) наслідком договору відступлення права вимоги є заміна кредитора у зобов`язанні. Отже, за договором відступлення права вимоги первісний кредитор у конкретному договірному зобов`язанні замінюється на нового кредитора, який за відступленою вимогою набуває обсяг прав, визначених договором, у якому виникло таке зобов`язання.

Суд зазначає, що як в самому договорі між фізичною особою ОСОБА_4 та ним ОСОБА_1 про відступлення права вимоги від 15.01.2020 року відсутнє посилання на конкретне договірне зобов`язання договір, в якому було здійснено заміну кредитора, так і до матеріалів справи разом із заявою про грошві вимоги до боржника заявником ОСОБА_1 не надано будь-якого договору, за яким відповідним договором про відступлення права вимоги від 15.01.2020 року було здійснено заміну кредитора.

Проте відповідно до п.п. 2, 3 ч.1 ст. 208 ЦК України у письмовій формі належить вчиняти: правочини між фізичною та юридичною особою, крім правочинів, передбачених частиною першою статті 206 цього Кодексу; 3) правочини фізичних осіб між собою на суму, що перевищує у двадцять і більше разів розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, крім правочинів, передбачених частиною першою статті 206 цього Кодексу.

Відповідно до ст.517 ЦК України, первісний кредитор у зобов`язанні повинен передати новому кредиторові документи, які засвідчують права, що передаються, та інформацію, яка є важливою для їх здійснення. Боржник має право не виконувати свого обов`язку новому кредиторові до надання боржникові доказів переходу до нового кредитора прав у зобов`язанні.

Так згідно пункту 1.4. договору, новий кредитор набуває право вимоги, що визначене в п.1.1. договору, одночасно з підписанням сторонами цього договору.

Згідно пункту 3.1.2. договору відступлення права вимоги від 15.01.2020 року, первісний кредитор зобов`язаний був сповістити Боржника про укладання цього договору.

Згідно пункту 3.1.3. договору, первісний кредитор зобов`язаний передати усі необхідні документи, які засвідчують права, що передаються, та інформацію, яка важлива для їх здійснення.

При цьому згідно пункту 3.1.4. договору, первісний кредитор у зобов`язанні відповідає перед новим кредитором за недійсність переданої йому вимоги.

Відповідно до ст.509 ЦК України, зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від вчинення певної дії (негативне зобов`язання), а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку.

Зобов`язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 цього Кодексу.

Зобов`язання має ґрунтуватися на засадах добросовісності, розумності та справедливості.

Разом з цим, статтею 11 ЦК передбачено, що цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки.

Підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є: 1) договори та інші правочини; 2) створення літературних, художніх творів, винаходів та інших результатів інтелектуальної, творчої діяльності; 3) завдання майнової (матеріальної) та моральної шкоди іншій особі; 4) інші юридичні факти.

Цивільні права та обов`язки можуть виникати безпосередньо з актів цивільного законодавства.

У випадках, встановлених актами цивільного законодавства, цивільні права та обов`язки виникають безпосередньо з актів органів державної влади, органів влади Автономної Республіки Крим або органів місцевого самоврядування.

У випадках, встановлених актами цивільного законодавства, цивільні права та обов`язки можуть виникати з рішення суду.

У випадках, встановлених актами цивільного законодавства або договором, підставою виникнення цивільних прав та обов`язків може бути настання або ненастання певної події.

Надаючи оцінку поданим ОСОБА_1 документам з урахуванням положення діючого законодавства що регулює питання заміни кредитора у зобов`язанні, суд приходить до висновку про те, що наявні в матеріалах справи докази, що надані ОСОБА_1 не підтверджують наявність зобов`язань ОСОБА_2 перед первісним кредитором ОСОБА_4 , а також не підтверджують перехід прав вимоги від первісного кредитора ОСОБА_4 до іншій особи нового кредитора ОСОБА_1 щодо заборгованості боржника.

Відповідно до ч.3 ст.45 Кодексу України з процедур банкрутства, заява кредитора має містити найменування господарського суду, до якого подається заява; найменування боржника, його місцезнаходження, ідентифікаційний код юридичної особи або реєстраційний номер облікової картки платника податків, або серію та номер паспорта (для фізичних осіб, які через свої релігійні переконання відмовляються від прийняття реєстраційного номера облікової картки платника податків та повідомили про це відповідний контролюючий орган і мають відмітку у паспорті); ім`я або найменування кредитора, його місцезнаходження або місце проживання, ідентифікаційний код юридичної особи або реєстраційний номер облікової картки платника податків, або серію та номер паспорта (для фізичних осіб, які через свої релігійні переконання відмовляються від прийняття реєстраційного номера облікової картки платника податків та повідомили про це відповідний контролюючий орган і мають відмітку у паспорті); розмір вимог кредитора до боржника з окремим зазначенням суми неустойки (штрафу, пені); виклад обставин, що підтверджують вимоги до боржника, та їх обґрунтування; відомості про наявність заставного майна боржника, яке є забезпеченням вимог; перелік документів, що додаються до заяви.

Відповідно до правового висновку, викладеного в Постанові судової палати для розгляду справ про банкрутство КГС ВС від 1 березня 2023 року у справі № 902/221/22 «Задля унеможливлення загрози визнання господарським судом фіктивної кредиторської заборгованості до боржника, на кредитора-фізичну особу, як заявника грошових вимог на підставі боргової розписки, покладається обов`язок підвищеного стандарту доказування у разі виникнення вмотивованих сумнівів сторін у справі про неплатоспроможність фізичної особи щодо обґрунтованості вимог такого кредитора.

Під час розгляду заяви кредитора з відповідними грошовими вимогами до боржника господарському суду варто враховувати достатність (повноту та всебічність) поданих доказів як взаємозв`язок їх сукупності, що дозволяє суду зробити достовірний висновок про існування заборгованості за борговою розпискою.

У разі вмотивованих сумнівів інших кредиторів щодо реальності (дійсності) такої заборгованості, обґрунтування грошових вимог до боржника самим лише договором позики та/або борговою розпискою у справі про неплатоспроможність фізичної особи може бути недостатнім.

При цьому, визначена приписами статті 204 ЦК України презумпція правомірності укладеного між сторонами правочину не спростовує відповідного обов`язку заявника-кредитора, вимоги якого підтверджені борговою розпискою, надати сукупність усіх необхідних доказів на обґрунтування своїх вимог.

Таким чином, не досліджуючи дійсність відповідного правочину, що виходить за межі предмета розгляду заяви кредитора з грошовими вимогами до боржника, господарський суд у справі про неплатоспроможність фізичної особи, вирішуючи питання про належне документальне підтвердження кредиторських вимог за борговою розпискою, може надати правову оцінку реальності (дійсності) таких зобов`язань на підставі інших доказів».

Отже, відсутність належних та допустимих доказів, що підтверджують вимоги ОСОБА_1 дає підстави стверджувати про недоведеність заявником своїх вимог до боржника.

Так відсутні будь-які належні та допустимі докази, що саме боржник отримав відповідні грошові кошти від первісного кредитора ОСОБА_4 за відповідним договором. Подані суду копії документів, на яких стоїть підпис боржника ОСОБА_2 щодо отримання грошових коштів не приймається судом до уваги з огляду на те, що такий підпис не свідчить про отримання боржником ОСОБА_2 від первісного кредитора ОСОБА_4 будь-якої грошової суми, відсутнім є позначення самої суми, дати отримання, посилання на зобов`язання, за яким такі кошти отримані, від кого та з якою метою такі кошти отримані. Взагалі такі написи не свідчать про існування боргових зобов`язань та взагалі будь-яких зобов`язань між боржником ОСОБА_2 та ОСОБА_4 .

Подані до суду від заявника переклади відповідних документів, які заявник ОСОБА_1 та його представник адвокат Волошина Н.Л. іменували як інвойси, свідчать про те, що вказані документи згідно перекладу є рахунками, дослідженням яких встановлено що вони датовані 2018 роком. При цьому отримувачем коштів боржник в них не зазначений, а вказані рахунки, як убачається з їх змісту, надані на оплату відповідних будівельних матеріалів та послуг. При цьому сам факт перерахування грошових коштів як зазначеним в рахунках отримувачам, так і боржнику взагалі, такі рахунки не підтверджують.

Станом на дату видачі вказаних рахунків діяли положення Закону України «Про платіжні системи та переказ коштів в Україні».

Цей Закон визначає загальні засади функціонування платіжних систем і систем розрахунків (далі - платіжні системи) в Україні, поняття та загальний порядок проведення переказу коштів у межах України, встановлює відповідальність суб`єктів переказу, а також визначає загальний порядок здійснення нагляду (оверсайта) за платіжними системами

Згідно статті 1 Закону, отримувач - особа, на рахунок якої зараховується сума переказу або яка отримує суму переказу у готівковій формі.

Неналежний отримувач - особа, якій без законних підстав зарахована сума переказу на її рахунок або видана їй у готівковій формі.

Відповідно до статті 7 Закону зарахування коштів на рахунок клієнта здійснюється як шляхом внесення їх у готівковій формі, так і шляхом переказу коштів у безготівковій формі з інших рахунків.

Згідно статті 16 Закону до документів на переказ відносяться розрахункові документи, документи на переказ готівки, міжбанківські розрахункові документи, клірингові вимоги та інші документи, що використовуються в платіжних системах для ініціювання переказу.

Згідно статті 30 Закону Переказ вважається завершеним з моменту зарахування суми переказу на рахунок отримувача або її видачі йому в готівковій формі.

Відповідно до вимог статті 533 ЦК України, грошове зобов`язання має бути виконане у гривнях. Якщо у зобов`язанні визначено грошовий еквівалент в іноземній валюті, сума, що підлягає сплаті у гривнях, визначається за офіційним курсом відповідної валюти на день платежу, якщо інший порядок її визначення не встановлений договором або законом чи іншим нормативно-правовим актом. Використання іноземної валюти, а також платіжних документів в іноземній валюті при здійсненні розрахунків на території України за зобов`язаннями допускається у випадках, порядку та на умовах, встановлених законом.

При цьому згідно статті 22 Закону ініціювання переказу здійснюється за такими видами розрахункових документів: 1) платіжне доручення; 2) платіжна вимога-доручення; 3) розрахунковий чек; 4) платіжна вимога; 5) меморіальний ордер.

Отже надані заявником документи не є належними та допустимими доказами ані списання грошових коштів ані зарахування таких коштів на рахунок боржника, або видачі йому готівкою. Також такі документи взагалі не є належними доказами ініціювання самого переказу платником.

За таких обставин, оскільки ОСОБА_1 , в порушення імперативних вимог ч.3 ст.45 КУзПБ не додав до заяви документи, що підтверджують грошові вимоги, а надані копії документів існування грошових вимог ОСОБА_1 до ОСОБА_2 не підтверджують, відсутні підстави для визнання вимог ОСОБА_1 до ФО ОСОБА_2 у сумі 1 492 625,00 доларів США.

Враховуючи викладене та керуючись ст. ст. 45, 47, 113, 122, 123 Кодексу України з Процедур банкрутства, ст. ст. 232-235 Господарського процесуального кодексу України, суд -

УХВАЛИВ:

В задоволенні заяви ОСОБА_1 вх. №31454 від 16.11.2023 з грошовими вимогами до боржника ОСОБА_2 відмовити.

Вимоги ОСОБА_1 до боржника ОСОБА_2 в розмірі 2 776 000,00 грн, що є еквівалентно 100 000 дол. США основного боргу та 5 368,00 грн судового збору відхилити.

В задоволенні заяви ОСОБА_1 вх. №2507 від 29.01.2024 з грошовими вимогами до боржника ОСОБА_2 відмовити.

Вимоги ОСОБА_1 до боржника ОСОБА_2 в розмірі 1 492 625,00 дол. США основного боргу та 6 056,00 грн судового збору відхилити.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення - 11.03.2024 року та може бути оскаржена в порядку, передбаченому Господарським процесуальним кодексом України до Східного апеляційного господарського суду.

Повний текст ухвали складено та підписано 13.03.2024 року.

Суддя Прохоров С.А.