СХІДНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

06 березня 2024 року м. Харків Справа № 922/2154/22 (922/3792/23)

Східний апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючий суддя Лакіза В.В., суддя Бородіна Л.І. , суддя Здоровко Л.М.

за участю секретаря судового засідання Фурсової А.М.,

за участю представників:

позивача Стельмах Ю.М., довіреність від 10.04.2023, свідоцтво про право на зайняття адвокатською діяльністю серії ЧК №000905 від 18.04.2018

1-го відповідача Чуб С.В., ордер серії АХ №1132941 від 29.05.2023, свідоцтво про право на зайняття адвокатською діяльністю серії ДН №5093 від 25.07.2028

розглянувши у відкритому судовому засіданні у приміщенні Східного апеляційного господарського суду в режимі відеоконференції апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю "Агрофірма Престиж", м. Харків (вх.№2898 Х/2 від 29.12.2023)

на рішення Господарського суду Харківської області від 06.12.2023 у справі №922/2154/22 (922/3792/23) (повний текст складено 11.12.2023, суддя Усатий В.О.)

за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю Суффле Агро Україна, с. Крупець, Хмельницька область

до 1.Товариства з обмеженою відповідальністю Агрофірма Престиж, с. Веселе, Харківська область

2.Товариства з обмеженою відповідальністю "Торговий дім Агродар", місто Харків

про визнання недійсними договорів

в межах справи про банкрутство Товариства з обмеженою відповідальністю Агрофірма Престиж

ВСТАНОВИВ:

Ухвалою Господарського суду Харківської області від 18.07.2023, крім іншого, відкрито провадження у справі №922/2154/22 про банкрутство Товариства з обмеженою відповідальністю "Агрофірма Престиж" (), яка порушена за заявою ініціюючого кредитора Товариства з обмеженою відповідальністю Суффле Агро Україна.

28.08.2023 ТОВ Суффле Агро Україна в межах справи про банкрутство №922/2154/22 звернулось до Господарського суду Харківської області з заявою до ТОВ "Агрофірма Престиж" та ТОВ "Торговий дім Агродар" в якій, в порядку ст. 7, ст. 42 Кодексу України з питань банкрутства (далі КУзПБ), просило суд :

1. Визнати недійсним договір купівлі-продажу № 31/07-5 від 31/07/2020 року між ТОВ "Агрофірма Престиж" (ідентифікаційний код юридичної особи 37574805) та ТОВ "Торговий дім Агродар" ідентифікаційний код юридичної особи 36036864);

2. Визнати недійсним договір купівлі-продажу № 13/11-1 від 13/11/2020 року між ТОВ "Агрофірма Престиж" (ідентифікаційний код юридичної особи 37574805) та ТОВ "Торговий дім Агродар" (ідентифікаційний код юридичної особи 36036864);

3. Визнати недійсним договір купівлі-продажу № 27/11-2 від 27/11/2020 року між ТОВ "Агрофірма Престиж" (ідентифікаційний код юридичної особи 37574805) та ТОВ "Торговий дім Агродар" (ідентифікаційний код юридичної особи 36036864);

4. Судові витрати по сплаті судового збору покласти на відповідачів.

Рішенням Господарського суду Харківської області від 06.12.2023 у справі №922/2154/22 (922/3792/23), що прийнято в межах справи про банкрутство, позовні вимоги Товариства з обмеженою відповідальністю Суффле Агро Україна задоволено.

Визнано недійсним договір купівлі-продажу № 31/07-5 від 31/07/2020 між Товариством з обмеженою відповідальністю Агрофірма Престиж (ідентифікаційний код юридичної особи 37574805) та Товариством з обмеженою відповідальністю "Торговий Дім Агродар" (ідентифікаційний код юридичної особи 36036864).

Визнано недійсним договір купівлі-продажу № 13/11-1 від 13/11/2020 між Товариством з обмеженою відповідальністю Агрофірма Престиж (ідентифікаційний код юридичної особи 37574805) та Товариством з обмеженою відповідальністю "Торговий Дім Агродар" (ідентифікаційний код юридичної особи 36036864).

Визнано недійсним договір купівлі-продажу № 27/11-2 від 27/11/2020 між Товариством з обмеженою відповідальністю Агрофірма Престиж (ідентифікаційний код юридичної особи 37574805) та Товариством з обмеженою відповідальністю "Торговий Дім Агродар" (ідентифікаційний код юридичної особи 36036864).

Стягнуто з ТОВ "Агрофірма Престиж" на користь ТОВ «Суффле Агро Україна» судовий збір у розмірі 4026,00 грн. Стягнуто з ТОВ "Торговий дім Агродар" на користь ТОВ Суффле Агро Україна судовий збір у розмірі 4026,00 грн.

За наслідком розгляду заяви ТОВ Суффле Агро Україна суд першої інстанції дійшов висновку, що сукупність встановлених у справі обставин підтверджує наявність в оспорюваних договорах ознак фраудаторних правочинів та їх укладення в межах «підозрілого періоду», а тому наявні підстави для задоволення позовних вимог та визнання недійсними договору купівлі-продажу № 31/07-5 від 31/07/2020, договору купівлі-продажу № 13/11-1 від 13/11/2020 року, договору купівлі-продажу №27/11-2 від 27/11/2020.

Товариство з обмеженою відповідальністю "Агрофірма Престиж" із вказаним рішенням суду першої інстанції не погодилось, 28.12.2023 через підсистему Електронний суд звернулось до Східного апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою в якій, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, просить рішення Господарського суду Харківської області від 06.12.2023 у справі №922/2154/22 (№922/3792/23) скасувати повністю та ухвалити нове, яким відмовити у задоволенні позовної заяви ТОВ Суффле Агро Україна до ТОВ "Агрофірма Престиж", ТОВ Торговий дім Агродар про визнання недійсними договорів купівлі-продажу №31/07-5 від 31.07.2020, №13/11-1 від 13.11.2020, №27/11-2 від 27.11.2020 в повному обсязі.

Згідно протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 26.12.2023 для розгляду апеляційної скарги ТОВ "Агрофірма Престиж" на рішення Господарського суду Харківської області від 06.12.2023 у справі №922/2154/22 (922/3792/23) визначено колегію суддів у наступному складі: головуючий суддя Лакіза В.В., суддя Бородіна Л.І., суддя Фоміна В.О.

Обґрунтовуючи апеляційну скаргу, скаржник наводить наступні доводи:

- судом першої інстанції проігноровано, що підстави недійсності правочину (оспорюваності чи нікчемності) мають існувати на момент вчинення правочину. Проте, в оскаржуваному рішенні суд керувався приписами статті 42 КУзПБ в редакції, чинній на час розгляду справи, а не на момент вчинення оспорюваних правочинів;

- визначальною умовою, необхідною для визнання укладеного договору недійсним, є завдання збитків кредитору або боржнику. Проте, ТОВ Суффле Агро Україна не наведено доводів та не підтверджено, що укладеними договорами йому було завдано збитки, отже, застосування статті 42 КУзПБ до договорів є неможливим;

- ТОВ Суффле Агро Україна не доведено порушення його прав укладеними договорами, що є підставою для відмови у відповідному позові. Отже, визнання правочинів недійсними в порядку, встановленому Цивільним кодексом України неможливе;

- єдиною згаданою судом підставою недійсності правочинів, з перелічених у статті 42 КУзПБ є те, що ТОВ "Торговий дім Агродар" є заінтересованою особою щодо ТОВ "Агрофірма Престиж";

- ТОВ «Агрофірма Престиж» є сільськогосподарським підприємством, а тому укладало договори поставки, необхідні для здійснення господарської діяльності товариства та які безпосередньо пов`язані з його господарською діяльністю;

- звернення до суду за захистом порушених прав шляхом стягнення заборгованості, є правом сторони, а не обов`язком. Тому, висновок суду щодо фіктивності правочину, з огляду на невжиття заходів щодо стягнення заборгованості, є безпідставним та не ґрунтується на чинному законодавстві.

Ухвалою Східного апеляційного господарського суду від 29.01.2024 відкрито апеляційне провадження за апеляційною скаргою ТОВ "Агрофірма Престиж" на рішення Господарського суду Харківської області від 06.12.2023 у справі №922/2154/22 (922/3792/23). Розгляд справи призначено на 06.03.2024. Встановлено учасникам справи строк для подання відзиву на апеляційну скаргу, заяв і клопотань по суті справи та з процесуальних питань - 15 днів з дня вручення даної ухвали.

У відзиві на апеляційну скаргу позивач проти доводів апеляційної скарги заперечує, оскільки вважає, що частиною 2 ст. 42 КУзГІБ, в редакції, яка діяла на момент вчинення правочинів, передбачено, що правочини, вчинені боржником протягом трьох років, що передували відкриттю провадження у справі про банкрутство, можуть бути визнані недійсними господарським судом у межах провадження у справі про банкрутство за заявою арбітражного керуючого або кредитора також з підстав того, що боржник безоплатно здійснив відчуження майна, взяв на себе зобов`язання без відповідних майнових дій іншої сторони, відмовився від власних майнових вимог; боржник уклав договір із заінтересованою особою; боржник уклав договір дарування.

З огляду на те, що підставою недійсності правочинів є те, що боржник укладаючи спірні правочини взяв на себе зобов`язання без відповідних майнових дій іншої сторони та те, що спірні правочини були укладені із заінтересованою стороною, позивач вважає, що в даному випадку суд правомірно застосував до даних правовідносин положення частини 2 ст. 42 КУзІІБ.

Позивач, зазначає, що відповідно до висновку Верховного Суду у постанові від 16.02.2023 у справі № 910/14918/20 (910/17720/21), фраудаторним може виявитися будь-який правочин, що здійснюється між учасниками господарських правовідносин, який укладений на шкоду кредиторам. Отже, такий правочин може бути визнаний недійсним в порядку позовного провадження у межах справи про банкрутство відповідно до статті 7 Кодексу України з процедур банкрутства на підставі пункту 6 частини першої статті 3 Цивільного кодексу України як такий, що вчинений всупереч принципу добросовісності, та частин третьої, шостої статті 13 Цивільного кодексу України з підстав недопустимості зловживання правом, на відміну від визнання недійсним фіктивного правочину, лише на підставі статті 234 Цивільного кодексу України. У такому разі звернення в межах справи про банкрутство з позовом про визнання недійсними правочинів боржника на підставі загальних засад цивільного законодавства та недопустимості зловживання правом є належним способом захисту, який гарантує практичну й ефективну можливість захисту порушених прав кредиторів та боржника.

Як вважає позивач, створення фіктивних кредиторських вимог призводить до зменшення розміру кредиторських вимог кредитора до банкрута у відсотковому відношенні до інших кредиторів, а тому, зменшує частку кредитора в цій ліквідаційній масі.

Також зазначає, що кінцевим бенефіціарним власником другого відповідача завжди був та є з прямою часткою володіння (участі) 100 % Супруненко А.В., який з 09.03.2011 по 2022 рік (тобто в момент спірних правовідносин) був також керівником другого відповідача. За таких підстав, вважає позивач, другий відповідач є особою, заінтересованою стосовно боржника.

Після відкриття провадження у даній справі про банкрутство позивач дізнався, що боржник нібито має заборгованість на десятки мільйонів гривень перед заінтересованою особою за господарськими операціями, які, вважає позивач, ніколи не здійснювалися та не підтверджені належними первинними документами.

Позивач зазначає, що за твердженням другого відповідача у заяві із кредиторськими вимогами до Боржника, на підставі оскаржуваних договорів купівлі-продажу № 31/07-5 від 31/07/2020, № 13/11-1 від 13/11/2020, № 27/11-2 від 27/11/2020, другий відповідач здійснив поставку Боржнику, стосовно якого він є заінтересованою особою, різноманітні зерна, крупи та борошно в кількості 7 641,854 т на загальну вартість 56 737 864,95 грн, а Боржник не сплатив жодних коштів за товари, операції за укладеними договорами підтверджуються лише видатковими накладними.

Також вважає, що сторони взагалі не погодили чітких вимог до якості, що можна було б ідентифікувати зерно за відповідним видом та класом згідно чинних ДСТУ; відсутні дані про виробника товару, а також сертифікати якості (відповідності), що дозволили б чітко ідентифікувати вказані товари; договори не містять умов поставки, які, за звичаями ділового обороту, включають вимоги щодо того, яка із сторін несе зобов`язання щодо транспортування товарів, коли та яким чином (автомобільним, залізничним транспортом тощо) здійснюється транспортування, не містять умов щодо кінцевого місця поставки. Договори також не містять умов оплати товарів. Вважає, що відповідачі, які є заінтересованими та пов`язаними особами, мають всі можливості сформувати будь-які первинні бухгалтерські документи без фактичного руху активів

На думку позивача, предмети оспорюваних договорів не мають для сторін жодної реальної ділової мети, а самі договори не містять всіх істотних умов договору, що зазвичай погоджуються сторонами при укладенні аналогічних договорів.

За таких підстав, позивач вважає, що в апеляційній скарзі Боржник не спростував встановлені в рішенні суду обставини справи та наведені позивачем доводи та докази щодо фраудаторності правочинів; посилання апелянта на оформлення первинних бухгалтерських документів є безпідставним з огляду на наведені у відзиві доводи.

Зважаючи на доводи, викладені у відзиві на апеляційну скаргу, позивач просить залишити апеляційну скаргу без задоволення, а оскаржуване рішення залишити без змін.

Згідно витягу з протоколу повторного автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 04.03.2024, у зв`язку із знаходженням судді Фоміної В.О. з 04.03.2024 у відпустці, для розгляду апеляційної скарги ТОВ "Агрофірма Престиж" визначено колегію суддів у наступному складі: головуючий суддя Лакіза В.В., суддя Бородіна Л.І., суддя Здоровко Л.М.

В судове засідання 06.03.2024 з`явився представник ТОВ "Агрофірма Престиж" та представник ТОВ «Суффле Агро Україна». Представник ТОВ "Торговий Дім Агродар" в судове засідання не з`явився, про причини нез`явлення суд не повідомив, про час, дату та місце розгляду справи повідомлений судом належним чином, про що свідчить наявне в матеріалах справи повідомлення про вручення поштового відправлення (ухвали Східного апеляційного господарського суду від 29.01.2024 про відкриття апеляційного провадження та призначення справи до розгляду) уповноваженій особі товариства 05.02.2024.

Враховуючи, що матеріали справи містять докази повідомлення ТОВ "Торговий Дім Агродар" про час, дату та місце судового засідання, а також зважаючи на те, що явка представників сторін судом апеляційної інстанції обов`язковою не визнавалась, а участь в засіданні суду є правом, а не обов`язком сторони (стаття 42 ГПК України), колегія суддів вважає за можливе розглянути справу за наявними у ній матеріалами, за відсутності 2-го відповідача, оскільки його неявка не перешкоджає розгляду апеляційної скарги по суті.

В судовому засіданні 06.03.2024 апелянт підтримав доводи апеляційної скарги та просив її задовольнити, оскаржуване рішення скасувати. Представник позивача проти доводів апеляційної скарги заперечував та просив залишити її без задоволення, оскаржуване рішення залишити без змін.

Дослідивши матеріали справи, викладені в апеляційній скарзі та відзиві на неї доводи сторін, перевіривши правильність застосування господарським судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, а також повноту встановлення обставин справи та відповідність їх наданим доказам, відповідно до статті 269 ГПК України, колегія суддів Східного апеляційного господарського суду встановила наступне.

У листопаді 2022 року ТОВ "Суффле Агро Україна" звернулось до Господарського суду Харківської області з заявою про відкриття провадження у справі про банкрутство ТОВ "Агрофірма Престиж".

Обґрунтовуючи заяву про відкриття провадження у справі про банкрутство, заявник посилався на неналежне виконання ТОВ "Агрофірма Престиж" зобов`язань за договором поставки № від 01.01.2020, внаслідок чого утворилася заборгованість на загальну суму 55 353 433,50 грн, з яких 10 006 084,00 грн безспірна заборгованість за фінансовою аграрною розпискою № 235 від 18.03.2020, 28 515 143,00 грн безспірна заборгованість за фінансовою аграрною розпискою № 237 від 18.03.2020, решта заборгованості за договором поставки 16 832 206,50 грн.

Ухвалою Господарського суду Харківської області від 18.07.2023 за результатами підготовчого засідання відкрито провадження у справі про банкрутство ТОВ "Агрофірма Престиж"; визнано вимоги ініціюючого кредитора ТОВ "Суффле Агро Україна" до ТОВ "Агрофірма Престиж" у розмірі 38 521 227,00 грн основного боргу, а також 24 810,00 грн витрат зі сплати судового збору за подання до суду заяви кредитора про відкриття провадження у справі про банкрутство, 60 300,00 грн витрат зі сплати винагороди арбітражному керуючому; введено мораторій на задоволення вимог кредиторів; введено процедуру розпорядження майном ТОВ "Агрофірма Престиж"; призначено розпорядником майна ТОВ "Агрофірма Престиж" арбітражного керуючого Сиволобова Максима Марковича.

Відкриваючи провадження у справі про банкрутство та визнаючи вимоги ініціюючого кредитора, місцевий господарський суд дійшов висновків, що вимоги, які ґрунтуються на фінансових аграрних розписках боржника, є безспірними, строк виконання цих зобов`язань настав, боржником не виконані взяті на себе за розписками зобов`язання у строк. Крім того, судом досліджено обставини забезпечення зобов`язань за фінансовими аграрними розписками та встановлено відсутність доказів вирощування врожаю на зазначених у розписках земельних ділянках. З огляду на таке, суд дійшов висновку про відсутність на момент підготовчого засідання доказів того, що зобов`язання за аграрними розписками №235 та №237 від 18.03.2020 забезпечене врожаєм 2023 року.

Постановою Східного апеляційного господарського суду від 20.09.2023, яка залишена без змін судом касаційної інстанції, апеляційну скаргу ТОВ "Агрофірма Престиж" залишено без задоволення. Ухвалу Господарського суду Харківської області від 18.07.2023 у справі №922/2154/22 залишено без змін.

14.08.2023 ТОВ "Торговий Дім Агродар" звернулось до Господарського суду Харківської області з грошовими вимогами до боржника, в якій заявник зазначав, що товариство має грошові вимоги до ТОВ "Агрофірма Престиж" на загальну суму 85739829,01 грн, які просив суд включити до реєстру вимог кредиторів у наступній черговості: 5368,00 грн - вимоги першої черги, 85734461,01 грн - вимоги четвертої черги.

Обставини подання ТОВ "Торговий дім Агродар" до суду заяви з грошовими вимогами до ТОВ "Агрофірма Престиж", зумовили звернення ініціюючого кредитора до суду із заявою в порядку ст. 42 КУзПБ про визнання недійсними договорів купівлі-продажу №31/07-5 від 31/07/2020, № 13/11-1 від 13/11/2020, №27/11-2 від 27/11/2020, укладених боржником із ТОВ "Торговий дім Агродар".

Обґрунтовуючи заяву ініціюючий кредитор вважав, що спірні договори, заборгованість боржника за якими покладено ТОВ "Торговий дім Агродар" в обґрунтування заяви із грошовими вимогами до ТОВ "Агрофірма Престиж", укладені в так званий «підозрілий період» та не свідчать про намір боржника щодо їх реального виконання; договори не містять жодних істотних умов щодо предмета договору та умов поставки; боржник взяв на себе зобов`язання без відповідних майнових дій іншої сторони; з 2021 року другим відповідачем не здійснено жодних дій щодо стягнення боржника заборгованості за договорами; договори укладені із другим відповідачем, який є заінтересованою особою стосовно боржника; укладені договори можуть вплинути на права та інтереси ТОВ Суффле Агро Україна, яке є заінтересованою особою як ініціюючий кредитор у справі; спрямовані на завдання шкоди кредитору, оскільки створення фіктивних кредиторських вимог призводить до зменшення розміру кредитора в ліквідаційній масі.

Зважаючи на таке, позивач вважав, що він наділений правом на визнання правочинів, укладених боржником, недійсними в порядку ст. 42 КУзПБ як таких, що мають ознаки фраудаторних правочинів.

Дослідженням матеріалів електронної справи №922/2154/22 про банкрутство ТОВ "Агрофірма Престиж", судом апеляційної інстанції встановлено, що грошові вимоги ТОВ "Торговий Дім Агродар" до боржника ґрунтуються на грошових зобов`язаннях ТОВ "Агрофірма Престиж" перед ТОВ "Торговий дім Агродар" за наступними договорами: за договором купівлі-продажу №31/07-5 від 31/07/2020 на загальну суму 15 403 421,07 грн, за договором купівлі-продажу №13/11-1 від 13/11/2020 на загальну суму 11 025 284,00 грн (з урахуванням угоди про зарахування зустрічних однорідних вимог від 29.06.2021), за договором купівлі-продажу №27/11-2 від 27/11/2020 на суму 27 248 716,44 грн.

До заяви з грошовими вимогами ТОВ "Торговий дім Агродар" надано копії видаткових накладних, якими він підтверджував поставку товару ТОВ "Агрофірма Престиж" та виникнення грошових зобов`язань боржника.

Дослідженням матеріалів справи судом встановлено, що 31.07.2020 між ТОВ "Агрофірма Престиж" (покупець) в особі в особі директора Богдановича А.В. (62420, Харківська обл., Харківський р-н, с. Веселе, вул. Жовтнева, буд. 4, ), та ТОВ "Торговий Дім Агродар" (постачальник) в особі директора Супруненко А.В. (61058, місто Харків, вулиця Данилевського, будинок 38, офіс 16, ), укладено договір купівлі-продажу товару №31/07-5.

За умовами п. 1.1. договору продавець зобов`язався передати у власність покупцю, а покупець зобов`язався прийняти та оплатити пшеницю (товар). Кількість та ціна товару зазначені у видаткових накладних.

За змістом п. 2.1. договору, оплата товару здійснюється покупцем за визначеною в п. 1.1. цього договору ціною у безготівковій формі шляхом перерахування відповідних грошових коштів на поточний рахунок постачальника.

Відповідно до п. 5.2. договору продавець та покупець є платниками податку на прибуток підприємств на загальних умовах.

Обґрунтовуючи заяву з грошовими вимогами до боржника, ТОВ "Торговий дім Агродар" (вх. № 21501 від 14.08.2023) стверджує, що на виконання умов договору купівлі-продажу товару № 31/07-5 від 31/07/2020 ним здійснено поставку боржнику пшениці 2, 3, 4 класів на загальну вартість 15 403 421,07 грн.

На підтвердження виконання умов договору купівлі-продажу товару № 31/07-5 від 31/07/2020 та наявності грошових зобов`язань боржника, ТОВ "Торговий дім Агродар" до заяви з грошовими вимогами від 14.08.2023 долучено наступні видаткові накладні:

1) видаткова накладна №02/08-1 від 02 серпня 2020р. на загальну суму 182844,00 гривень;

2) видаткова накладна №03/08-3 від 3 серпня 2020р. на загальну суму 1370850,00 гривень;

3) видаткова накладна №03/08-4 від 3 серпня 2020р. на загальну суму 1186854,00 гривень;

4) видаткова накладна №03/08-5 від 3 серпня 2020р. на загальну суму 1329998,68 гривень;

5) видаткова накладна №03/08-6 від 3 серпня 2020р. на загальну суму 1430688,76 гривень;

6) видаткова накладна №04/08-5 від 4 серпня 2020р. на загальну суму 392160,00 гривень;

7) видаткова накладна №04/08-6 від 4 серпня 2020р. на загальну суму 327430,80 гривень;

8) видаткова накладна №17/08-1 від 17 серпня 2020р. на загальну суму 182594,83 гривень;

9) видаткова накладна №18/08-2 від 18 серпня 2020р. на загальну суму 900000,00 гривень.

За твердженням ТОВ "Торговий дім Агродар", боржник оплату за весь одержаний товар за даним договором не здійснив в повному обсязі, з огляду на що на поточну дату борг ТОВ "Агрофірма Престиж" перед ТОВ "Торговий дім Агродар" за даним договором купівлі-продажу № 31/07-5 від 31/07/2020 складає 15 403 421,07 грн.

Надаючи оцінку вказаному договору, колегія суддів зазначає, що істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.

Однією з істотних умов договору є предмет та ціна договору.

Як зазначає ТОВ "Агрофірма Престиж", товариство є сільськогосподарським підприємством, основним видом економічної діяльності якого є вирощування зернових культур, допоміжна діяльність у рослинництві, оптова торгівля зерном, необробленим тютюном, насінням і кормами для тварин, оптова торгівля іншими продуктами харчування, тощо.

Отже, боржник, як особа, що здійснює господарську діяльність у сільськогосподарській сфері та здійснюючи закупівлю необхідного для своєї діяльності продукції має на меті отримання певного виду товару, необхідного для здійснення своєї господарської діяльності. Разом з цим, звертає на себе увагу той факт, що в укладеному договорі сторонами не визначено будь-яких кваліфікаційних ознак товару, в даному випадку пшениці, на продажі якого боржнику наполягає ТОВ "Торговий Дім Агродар", а її ознаки за класом, тобто певні ідентифікуючі ознаки, зазначено лише у видаткових накладних, наданих ТОВ "Торговий Дім Агродар" на підтвердження виконання умов договору.

Крім того, ані в договорі, ані в будь-яких додаткових угодах, або специфікаціях сторонами не узгоджено ціну за одиницю виміру товару, що поставлявся товариству, а також не узгоджено кількість такої поставки.

При цьому, посилаючись на обставини виконання умов договору купівлі-продажу товару № 31/07-5 від 31/07/2020, сторонами не надано доказів, які б мали підтвердити дійсність виконання господарської операції, зокрема, шляхом надання доказів складання та реєстрації в ЄРПН податкових накладних, адже із цим пов`язується виникнення у покупця права на віднесення відповідних сум ПДВ до податкового кредиту, зважаючи також на те, що за умовами п. 5.2. договору, на момент його укладення продавець та покупець є платниками податку на прибуток на загальних умовах.

Крім того, ТОВ "Торговий Дім Агродар" не надано доказів того, що він дійсно мав у розпорядженні або у власності таку кількість товару, яка зазначена у видаткових накладних.

З матеріалів справи також вбачається, що між ТОВ "Торговий дім Агродар" (постачальник) та ТОВ "Агрофірма Престиж" (Покупець) укладено договір купівлі-продажу № 13/11-1 від 13/11/2020 року.

Відповідно до пункту 1.1. договору, на умовах даного договору Продавець зобов`язується передати у власність Покупцю, а Покупець зобов`язується прийняти та оплатити сільськогосподарську продукцію (подалі іменується товар). Найменування, кількості та ціна товару зазначені в видаткових накладних.

Відповідно до пункту 2.1. договору, оплата товару здійснюється Покупцем за визначеною в п. 1.1. цього договору ціною у безготівковій формі шляхом перерахування відповідних грошових коштів на поточний рахунок Постачальника.

Згідно з п. 4.1. договору, цей договір вважається укладеним і набирає чинності з моменту його підписання сторонами та скріплення печатками сторін.

Відповідно п.4.2. договору, строк цього договору починає свій перебіг у момент, визначений у п.5.1. цього договору, та закінчується 31.12.2020.

Пунктом 5.1.договору передбачено, що усі правовідносини, що виникають з цього договору або пов`язані із ним, у тому числі пов`язані і дійсністю, укладенням, виконанням, зміною та припиненням цього договору, тлумаченням його умов, визначенням наслідків недійсності або порушення договору, регулюються цим договором та відповідними нормами чинного законодавства України, а також звичаями ділового обороту, які застосовуються до таких правовідносин на підставі принципів добросовісності, розумності та справедливості.

Дослідивши зміст та умови договору купівлі-продажу № 13/11-1 від 13/11/2020 року, судом встановлено, що продавцем у зазначеному договорі зазначено ТОВ "Торговий дім Агродар" (61058, місто Харків, вулиця Данилевського, будинок 38, офіс 16, ) в особі директора Супруненко А.В., а покупцем - ТОВ "Агрофірма Престиж" (62420, Харківська обл., Харківський р-н, с. Веселе, вул. Жовтнева, буд. 4, ), в особі директора Богдановича А.В.

За умовами п. 1.1. договору, постачальник зобов`язується передати у власність покупцю, а покупець зобов`язується прийняти та оплатити сільськогосподарську продукцію (надалі іменується «товар»). Найменування , кількість та ціна товару зазначені у видаткових накладних.

Як стверджує ТОВ "Торговий дім Агродар" у заяві з грошовими вимогами до боржника, на виконання умов договору купівлі-продажу № 13/11-1 від 13/11/2020 боржнику поставлено кукурудзи без зазначення класу та 3 класу та сої на загальну вартість 14085727,44 грн. На підтвердження поставки ТОВ "Торговий дім Агродар" до заяви з грошовими вимогами до боржника надано видаткову накладну №13/11-1 від 13/11/2020 року.

Разом з цим, в договорі або ж у інший спосіб, сторонами не визначено таку істотну умову договору як ціна договору, або ж за одиницю виміру товару, що поставлявся товариству, не визначено кількості такої поставки. Податкові накладні за результатом виконання договору також сторонами не складались.

Із заяви з грошовими вимогами ТОВ "Торговий Дім Агродар" та матеріалів справи також вбачається, що 29.06.2021 між ТОВ "Торговий дім Агродар" та боржником було укладено угоду про зарахування зустрічних однорідних вимог, за умовами якої, між іншого, частково зараховано зобов`язання боржника - ТОВ "Агрофірма Престиж", перед ТОВ "Торговий Дім Агродар" за договором №13/11-1 купівлі-продажу товару від 13.11.2020 на загальну суму 3 060 443,00 грн.

За твердженням ТОВ "Торговий дім Агродар", загальна заборгованість боржника перед останнім за договором №13/11-1 купівлі-продажу товару від 13.11.2020 на поточну дату складає 11 025 284,00 грн.

Позивач звертає увагу, що зі змісту вказаної угоди, станом на момент підписання боржник мав перед другим відповідачем за спірним договором заборгованість лише в сумі 3 060 443,44 грн. Тобто, на думку позивача, або має місце штучне створення первинних бухгалтерських документів, або сторони приховують реальний стан розрахунків між собою. Крім того, на думку позивача, не виключена ситуація, коли однією із цілей спірного договору і було саме створення штучної заборгованості, щоб припинити саме зобов`язання другого відповідача перед боржником та уникнути можливості звернення стягнення на ці вимоги в рамках реалізації ліквідаційної маси боржника.

Крім того, позивач звертає увагу суду, що ані за договором купівлі-продажу № 31/07-5 від 31/07/2020, ані № 13/11-1 від 13/11/2020 ТОВ "Торговий дім Агродар" не здійснив жодних дій щодо стягнення вказаної заборгованості з боржника.

З матеріалів справи також вбачається, що між ТОВ "Торговий дім Агродар" (Постачальник) та ТОВ "Агрофірма Престиж" (Покупець) укладено договір купівлі-продажу № 27/11-2 від 27/11/2020.

Відповідно до пункту 1.1. договору, на умовах даного договору Продавець зобов`язується передати у власність Покупцю, а Покупець зобов`язується прийняти та оплатити борошно пшеничне, крупу гречану та крупу манну (надалі іменується товар). Найменування, кількості та ціна товару зазначені в видаткових накладних.

Відповідно до пункту 2.1. договору, оплата товару здійснюється Покупцем за визначеною в п. 1.1. цього договору ціною у безготівковій формі шляхом перерахування відповідних грошових коштів на поточний рахунок Постачальника.

Згідно з п. 4.1. договору, цей договір вважається укладеним і набирає чинності з моменту його підписання сторонами та скріплення печатками сторін.

Відповідно п.4.2. договору, строк цього договору починає свій перебіг у момент, визначений у п.5.1. цього договору, та закінчується 31.12.2020.

Пунктом 5.1. договору передбачено, що усі правовідносини, що виникають з цього договору або пов`язані із ним, у тому числі пов`язані з дійсністю, укладенням, виконанням, зміною та припиненням цього договору, тлумаченням його умов, визначенням наслідків недійсності або порушення договору, регулюються цим договором та відповідними нормами чинного законодавства України, а також звичаями ділового обороту, які застосовуються до таких правовідносин на підставі принципів добросовісності, розумності та справедливості.

Дослідивши зміст та умови договору купівлі-продажу № 27/11-2 від 27/11/2020 , судом першої інстанції встановлено, що продавцем у вказаному договорі зазначено ТОВ "Торговий дім Агродар" (61058, місто Харків, вулиця Данилевського, будинок 38, офіс 16, ) в особі директора Супруненко А.В., а покупцем - ТОВ "Агрофірма Престиж" (62420, Харківська обл., Харківський р-н, с. Веселе, вул. Жовтнева, буд. 4, ), в особі директора Богдановича А.В.

Як стверджує ТОВ "Торговий дім Агродар" у заяві з грошовими вимогами до боржника, другий відповідач здійснив поставку боржнику за договором купівлі-продажу № 27/11-2 від 27/11/2020 круп та борошна, різних видів, класів та фасування, на загальну суму 27 248 716,44 грн.

В підтвердження зазначеного, ТОВ "Торговий дім Агродар" долучено до заяви від 14.08.2023 з грошовими вимогами до боржника наступні видаткові накладні:

1) видаткова накладна №30/11-4 від 30 листопада 2020р. на загальну суму 4905966,48 гривень;

2) видаткова накладна №30/11-5 від 30 листопада 2020р. на загальну суму 8299025,16 гривень;

3) видаткова накладна №30/11-3 від 30 листопада 2020р. на загальну суму 867600,00 гривень;

4) видаткова накладна №30/11-2 від 30 листопада 2020р. на загальну суму 3922792,80 гривень;

5) видаткова накладна №15/12-2 від 15 грудня 2020р. на загальну суму 9253332,00 гривень.

Як стверджує ТОВ "Торговий дім Агродар", боржник оплату за весь одержаний товар за договором купівлі-продажу № 27/11-2 від 27/11/2020 року не здійснив в повному обсязі та на поточну дату борг ТОВ "Агрофірма Престиж" перед ТОВ "Торговий Дім Агродар" Тза даним договором складає 27 248 716,44 грн.

Разом з цим, суд зазначає, що в договорі або додаткових угодах, або специфікаціях до договору, також не міститься посилання на ціну за одиницю виміру товару, його ідентифікуючі ознаки, не узгоджено кількість такої поставки.

Посилаючись на поставку товару за видатковими накладними, сторонами не надано доказів, які б мали підтвердити дійсність виконання господарської операції, зокрема, шляхом надання доказів складання та реєстрації в ЄРПН податкових накладних. Крім того, зважаючи на закінчення строку дії договору - 31.12.2020 ТОВ "Торговий Дім Агродар" не здійснено жодних дій щодо стягнення заборгованості за договором купівлі-продажу № 27/11-2 від 27/11/2020 з боржника.

Надаючи правову кваліфікацію спірним правовідносинам, суд апеляційної інстанції зазначає про таке.

За частиною першою статті 3 ГПК України судочинство у господарських судах здійснюється відповідно до Конституції України, цього Кодексу, Закону про банкрутство, а також міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України.

Частиною шостою статті 12 ГПК України визначено, що господарські суди розглядають справи про банкрутство в порядку, передбаченому цим Кодексом для позовного провадження, з урахуванням особливостей, встановлених Законом про банкрутство.

Частиною першої статті 2 КУзПБ визначено, що провадження у справах про банкрутство регулюється цим Кодексом, ГПК України, іншими законами України.

Відповідно до частини другої статті 7 КУзПБ господарський суд, у провадженні якого перебуває справа про банкрутство, в межах цієї справи вирішує, зокрема, спори про визнання недійсними будь-яких правочинів, укладених боржником.

Преамбулою КУзПБ закріплено одне із основних завдань провадження у справі про банкрутство - задоволення сукупності вимог кредиторів неплатоспроможного боржника.

Одним із засобів досягнення зазначеної мети є інститут визнання недійсними правочинів боржника у межах справи про банкрутство, закріплений у статті 42 КУзПБ, який є універсальним засобом захисту у відносинах неплатоспроможності та частиною єдиного механізму правового регулювання відносин неплатоспроможності, що спрямована на дотримання балансу інтересів не лише осіб, які беруть участь у справі про банкрутство, а й осіб, залучених у справу про банкрутство, наприклад, контрагентів боржника.

Стаття 42 "Визнання недійсними правочинів боржника" КУзПБ встановлює підстави, з яких правочини, вчинені боржником після відкриття провадження у справі про банкрутство або протягом трьох років, що передували відкриттю провадження у справі про банкрутство, можуть бути визнані недійсними судом у межах провадження у справі про банкрутство за заявою арбітражного керуючого або кредитора, а також правові наслідки визнання таких правочинів недійсними.

Визначені наведеною нормою підстави є додатковими, специфічними підставами для визнання правочинів недійсними, які характерні виключно для правовідносин, що виникають між боржником і кредитором у процесі відновлення платоспроможності боржника чи визнання його банкрутом.

За цих умов застосування положень статті 42 КУЗПБ та визнання згідно наведеної норми недійсними правочинів боржника у межах справи про банкрутство є тим засобом, який спрямований на досягнення однієї з основних цілей процедури неплатоспроможності - максимально можливого задоволення вимог кредиторів.

Тлумачення статті 42 КУзПБ свідчить, що закріплені в ній підстави недійсності визначальним критерієм недійсності визначають негативні наслідки виконання боржником/прийняття ним на себе майнових зобов`язань, тобто економіко-правову оцінку дій боржника, що призвели до зменшення його активів (приховування майна) та неплатоспроможності.

Тобто "недійсність" за статтею 42 КУзПБ перш за все пов`язується з оцінкою дій боржника, виконання яких мало негативні наслідки для боржника у вигляді зменшення його майнових активів та неплатоспроможності, а її предметом правового регулювання є повернення у ліквідаційну масу майна боржника та унеможливлення боржником зловживаючи своїми правами вчинення дій на шкоду кредиторам.

Можливість оспорення майнових дій боржника є одним із юридичних інструментів гарантування збільшення ліквідаційної маси боржника та як результат захисту інтересів кредиторів шляхом максимально можливого задоволення їх вимог.

Для цілей правового регулювання правовідносин у сфері банкрутства, унеможливлення зловживань зі сторони боржника та захисту інтересів кредиторів, дії боржника (за відсутності укладення договору у спрощений спосіб - у такому разі предметом оспорення є сам правочин), що мають юридичним наслідком зменшення майнових активів боржника (незалежно від кваліфікації такого юридичного факту) можуть оспорюватися та визнаватися недійсними на підставі положень статті 42 КУзПБ, адже є тим способом захисту, який дозволяє з максимальною ефективністю забезпечити відновлення порушених прав внаслідок вчинення боржником дій із використанням права на шкоду.

Правова позиція з цього питання викладена в постанові Верховного Суду у постанові від 16.06.2022 у справі №905/813/20.

КУзПБ є частиною цивільного/господарського законодавства, тому до правовідносин, які регулює цей Кодекс як спеціальний нормативно-правовий акт, можуть застосовуватися також норми ЦК України, зокрема щодо загальних підстав для визнання недійсними правочинів за участі боржника.

Однією із основоположних засад цивільного законодавства є добросовісність (пункт 6 статті 3 ЦК України) і дії учасників цивільних правовідносин мають бути добросовісними. Тобто, відповідати певному стандарту поведінки, що характеризується чесністю, відкритістю і повагою інтересів іншої сторони договору або відповідного правовідношення.

Частиною 3 статті 13 ЦК України визначено, що не допускаються дії особи, що вчиняються з наміром завдати шкоди іншій особі, а також зловживання правом в інших формах.

Згідно з частиною 5 статті 203 ЦК України правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Визнання правочину недійсним є одним з передбачених законом способів захисту цивільних прав та інтересів за статтею 16 ЦК України, статтею 20 ГК України. Загальні вимоги щодо недійсності правочину встановлені статтею 215 ЦК України.

Верховний Суд неодноразово висловлював свою позицію про те, що звернення в межах справи про банкрутство з позовом про визнання недійсним правочину боржника на підставі загальних засад цивільного законодавства є належним способом захисту, який гарантує практичну й ефективну можливість захисту порушених прав кредиторів та боржника.

Будь-який правочин, вчинений боржником у період настання у нього зобов`язання з погашення заборгованості перед кредитором, внаслідок якого боржник перестає бути платоспроможним, має ставитися під сумнів у частині його добросовісності та набуває ознак фраудаторного правочину - правочину, що вчинений боржником на шкоду кредиторам.

Фраудаторні угоди - це угоди, що завдали шкоди боржнику (як приклад, угода з метою виведення майна). Мета такого правочину в момент його укладання є прихованою, але проявляється через дії або бездіяльність, що вчиняються боржником як до, так і після настання строку виконання зобов`язання цілеспрямовано на ухилення від виконання обов`язку.

Фраудаторним правочином може бути як оплатний (договір купівлі-продажу), так і безоплатний договір (договір дарування), а також може бути як односторонній, так і двосторонній чи багатосторонній правочин.

Формулювання критеріїв фраудаторності правочину залежить від того, який правочин на шкоду кредитору використовує боржник для уникнення задоволення їх вимог.

Зокрема, але не виключно, такими критеріями можуть бути:

- момент вчинення оплатного відчуження майна або дарування (вчинення правочину в підозрілий період, упродовж 3-х років до порушення провадження у справі про банкрутство, після відкриття провадження судової справи, відмови в забезпеченні позову і до першого судового засіданні у справі;

- контрагент, з яким боржник вчинив оспорювані договори (родичі боржника, пов`язані або афілійовані юридичні особи);

- щодо оплатних цивільно-правових договорів важливе значення має ціна (ринкова, неринкова ціна), і цей критерій має враховуватися.

Правові висновки з цього питання викладені в постанові Верховного Суду у складі палати для розгляду справ про банкрутство Касаційного господарського суду від 24.11.2021 у справі №905/2030/19 (905/2445/19).

У даній справі ініціюючий кредитор звернувся до суду з позовом про визнання недійсними договорів, оскільки вважав, що спірні договори укладено боржником у «підозрілий період» та є такими, що укладені на шкоду ініціюючого кредитора, що призвело до збільшення розміру зобов`язань боржника та, відповідно, зменшує ліквідаційну масу в межах справи про банкрутство.

Юридичні особи та фізичні особи - підприємці, фізичні особи, які не є підприємцями, державні органи, органи місцевого самоврядування мають право на звернення до господарського суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав та законних інтересів у справах, віднесених законом до юрисдикції господарського суду, а також для вжиття передбачених законом заходів, спрямованих на запобігання правопорушенням (частина друга статті 4 ГПК України).

Частиною третьою статті 215 ЦК України визначено, якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).

Отже закон передбачає право кожної особи на звернення до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу, а положення, закріплені у спеціальній нормі (частині третій статті 215 ЦК України), що стосується недійсності правочину, передбачають можливість оскарження правочину зацікавленою особою, яка не є стороною договору.

Так, відповідно до ч. 1 ст. 42 КУзПБ (в редакції, чинній на момент відкриття провадження у справі про банкрутство) господарський суд у межах провадження у справі про банкрутство за заявою арбітражного керуючого або кредитора, поданою в порядку, визначеному статтею 7 цього Кодексу, може визнати недійсними правочини або спростувати майнові дії, вчинені боржником після відкриття провадження у справі про банкрутство або протягом трьох років, що передували відкриттю провадження у справі про банкрутство, якщо вони порушили права боржника або кредиторів, з таких підстав:

- боржник виконав майнові зобов`язання раніше встановленого строку;

- боржник довідкриття провадження у справі про банкрутство взяв на себе зобов`язання, внаслідок чого він став неплатоспроможним або виконання його грошових зобов`язань перед іншими кредиторами повністю або частково стало неможливим;

- боржник здійснив відчуження або придбав майно за цінами, відповідно нижчими або вищими від ринкових, за умови що в момент прийняття зобов`язання або внаслідок його виконання майна боржника було (стало) недостатньо для задоволення вимог кредиторів;

- боржник оплатив іншій особі або прийняв майно в рахунок виконання грошових вимог у день, коли сума вимог кредиторів до боржника перевищувала вартість майна.

Відповідно до ч. 2 ст. 42 КУзПБ правочини, вчинені боржником протягом трьох років, що передували відкриттю провадження у справі про банкрутство, можуть бути визнані недійсними господарським судом у межах провадження у справі про банкрутство за заявою арбітражного керуючого або кредитора також з таких підстав:

- боржник безоплатно здійснив відчуження майна, взяв на себе зобов`язання без відповідних майнових дій іншої сторони, відмовився від власних майнових вимог;

- боржник уклав договір із заінтересованою особою;

- боржник уклав договір дарування.

Не виключається визнання договору недійсним, направленого на уникнення звернення стягнення на майно боржника, на підставі загальних засад цивільного законодавства (пункт 6 статті 3 ЦК України) та недопустимості зловживання правом (частина третя статті 13 ЦК України) (висновок, викладений в постанові Великої Палати Верховного Суду від 03.07.2019 у справі №369/11268/16-ц).

Визнання правочину недійсним є одним із способів захисту цивільних прав та інтересів, визначених у частині другій статті 16 ЦК України. Разом з цим, застосування конкретного способу захисту цивільного права або інтересу залежить як від змісту права чи інтересу, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення, невизнання або оспорення. Такі право чи інтерес мають бути захищені судом у спосіб, який є ефективним, тобто таким, що відповідає змісту відповідного права чи інтересу, характеру його порушення, невизнання або оспорення та спричиненим цими діяннями наслідкам (подібні висновки викладені у постановах Великої Палати Верховного Суду від 11.09.2018 у справі №905/1926/16, від 30.01.2019 у справі №569/17272/15-ц, від 01.10.2019 у справі №910/3907/18).

Наведене також спростовує доводи апелянта про те, що спірні правочини не можуть бути визнані недійсними на підставі загальних засад цивільного законодавства.

Як убачається зі змісту позовної заяви ТОВ "Суффле Агро Україна" вимога про визнання недійсними договорів купівлі-продажу товарів обґрунтована вчиненням боржником до відкриття провадження у справі про банкрутство фраудаторних правочинів.

Відповідно до статті 45 КУзПБ конкурсні кредитори за вимогами, що виникли до дня відкриття провадження у справі про банкрутство, зобов`язані подати до господарського суду письмові заяви з вимогами до боржника, а також документи, що їх підтверджують, протягом 30 днів з дня офіційного оприлюднення оголошення про відкриття провадження у справі про банкрутство.

Згідно положень КУзПБ за результатами розгляду заяв з грошовими вимогами конкурсних кредиторів формується реєстр вимог кредиторів, в якій зазначається, крім іншого, розмір визнаних судом вимог та віднесення їх до певної черги.

Статтею 133 КУзПБ передбачено порядок задоволення вимог кредиторів боржника. Згідно ч. 4 ст. 133 КУзПБ у разі недостатності коштів, одержаних від продажу майна банкрута, для повного задоволення всіх вимог однієї черги вимоги задовольняються пропорційно до суми вимог, що належить кожному кредиторові однієї черги.

Таким чином, виходячи з наведених приписів, задоволення грошових вимог кредиторів здійснюється пропорційно до суми грошових вимог, що належать кожному з кредиторів.

Як зазначено вище, Товариство з обмеженою відповідальністю "Торговий дім Агродар" звернулось до Господарського суду Харківської області із заявою з грошовими вимогами до Боржника і частина заявлених ТОВ "Торговий дім Агродар" вимог в розмірі 85 739 829,01 грн ґрунтується на договорах купівлі-продажу №31/07-5 від 31/07/2020, № 13/11-1 від 13/11/2020, № 27/11-2 від 27/11/2020, відповідно до умов якого ТОВ "ТД Агродар" отримав право вимоги до боржника.

Отже, з огляду на наведені норми КУзПБ, визнання грошових вимог ТОВ "Торговий дім Агродар", які, крім іншого, ґрунтуються на оспорюваних договорах матиме наслідком збільшення розміру кредиторських вимог до Боржника та, відповідно, вплине на їх пропорційний розподіл. В такому випадку частка кожного кредитора у ліквідаційній масі зменшиться. Тобто, збільшення кредиторської заборгованості прямо впливає на права інших кредиторів (оскільки зменшує їх частку у ліквідаційній масі).

Східний апеляційний господарський суд зазначає, що визнання недійсними договорів, укладених боржником у межах підозрілого періоду, які призводять до зменшення обсягу його майна чи збільшенню кредиторської заборгованості, є належним способом захисту прав оскільки такі позови фактично захищають порядок справедливого розподілу ліквідаційної маси між кредиторами шляхом боротьби з недобросовісною поведінкою (боржників та пов`язаних з ним осіб), яка полягає, в тому числі, у штучному збільшенні кредиторської заборгованості через фіктивні правочини.

З огляду на зазначені обставини, Східний апеляційний господарський суд відхиляє посилання апелянта на те, що позивачем ТОВ "Суффле Агро Україна" не доведено наявність свого порушеного права оспорюваними ним договорами.

Східний апеляційний господарський суд також вважає безпідставними твердження апелянта про те, що місцевим господарським судом неправильно обрано та, відповідно, застосовано редакцію статті 42 КУзПБ.

Апелянт вважає, що застосуванню підлягає редакція ст. 42 КУзПБ, чинна на момент вчинення оспорюваних правочинів, в той час як суд першої інстанції застосував редакцію, чинну на момент відкриття провадження у справі про банкрутство.

Дослідивши такі доводи апелянта, Східний апеляційний господарський суд зазначає, що різниця між редакцією статті 42 КУзПБ в редакції станом на липень 2020 року та редакцією статті станом на момент відкриття провадження у справі про банкрутство, на яку посилається апелянт полягає в наступному:

"Правочини, вчинені боржником після відкриття провадження у справі про банкрутство або протягом трьох років, що передували відкриттю провадження у справі про банкрутство, можуть бути визнані недійсними господарським судом у межах провадження у справі про банкрутство за заявою арбітражного керуючого або кредитора, якщо вони завдали збитків боржнику або кредиторам, з таких підстав: ...." (редакція станом на 01.02.2020, 13.11,2020, 27.11.2020, тобто дата укладення спірних договорів).

В редакції, станом на 18.07.2023, тобто відкриття провадження у справі про банкрутство ТОВ "Агрофірма Престиж", редакція 42 КУзПБ є наступною:

"Господарський суд у межах провадження у справі про банкрутство за заявою арбітражного керуючого або кредитора, поданою в порядку, визначеному статтею 7 цього Кодексу, може визнати недійсними правочини або спростувати майнові дії, вчинені боржником після відкриття провадження у справі про банкрутство або протягом трьох років, що передували відкриттю провадження у справі про банкрутство, якщо вони порушили права боржника або кредиторів з таких підстав: ...".

Зважаючи на те, що провадження у справі про банкрутство ТОВ "Агрофірма Престіж" відкрито 18.07.2023, колегія суддів приходить до висновку, що провадження у справі про банкрутство регулюється нормами КУзПБ, чинними станом на момент відкриття провадження у справі. Отже, місцевим господарським судом правомірно визначено редакцію КУзПБ, яка підлягала застосуванню при розгляді заяв (позовів) про визнання недійсними правочинів, укладених боржником.

При цьому, Східний апеляційний господарський суд зазначає, що апелянт помилково ототожнює поняття "підстав звернення із заявами про визнання недійсними правочинів, укладених боржником" з "підставами визнання правочинів недійсними".

Дійсно, підстави для визнання правочинів недійсними повинні існувати на момент вчинення таких правочинів. Тобто, при вирішенні питання відповідності правочину нормам закону, необхідно встановити відповідність правочину закону/нам чинному/ним на момент укладення такого правочину.

Разом з цим, різниця редакції статті ст. 42 КУзПБ, на яку посилається апелянт, не є підставою для визнання правочину недійсним та не є нормою закону, якій повинен відповідати укладений правочин, вона визначає за яких обставин кредитору надається можливість оскаржити укладені боржником правочини, а саме, якщо такі правочини порушили права кредиторів.

Тобто, на відмінність від попередньої редакції статті, законодавець розширив права кредиторів від "завдали збитків кредиторам" до "порушили права кредиторів".

При цьому, апелянт, трактуючи положення закону на свою користь, намагається позбавити кредитора права оскарження правочинів боржника, яке надано кредитору положеннями закону, чинного станом на момент відкриття провадження у справі про банкрутство та на момент звернення кредитора з позовом у даній справі.

Зважаючи на викладене, Східний апеляційний господарський суд дійшов висновку про помилковість позиції апелянта про те, що у даній справі позивач повинен надати докази завдання оспорюваними ним правочинами збитків кредитору.

Східний апеляційний господарський суд на підставі наведеного зазначає, що в даному випадку визнання грошових вимог інших кредиторів прямо впливає на розмір кредиторської заборгованості, що в свою чергу призводить до зменшення частки кожного кредитора у ліквідаційній масі. Отже, сумніви у законності та реальності правочинів, покладених в основу грошових вимог ТОВ "Торговий дім Агродар" до Боржника, є обґрунтованою підставою для звернення ТОВ "Суффле Агро Україна" з позовом у даній справі. Оскільки визнання вимог, які ґрунтуються на таких правочинах, може призвести до неможливості виконання грошових зобов`язань боржника перед ТОВ "Суффле Агро Україна" повністю або частково внаслідок штучної зміни пропорційності розподілу ліквідаційної маси, за рахунок якої кредитори можуть задовольнити свої вимоги (наведені положення статті 42 КУзПБ містяться як в редакції, чинній на момент відкриття провадження у справі про банкрутство, так і в редакції, на яку посилається апелянт).

Як встановлено та зазначено вище, оспорювані ТОВ "Суффле Агро Україна" правочини, укладені в межах трьохрічного строку до відкриття провадження у справі про банкрутство, тобто підпадають під визначення "укладені у підозрілий період".

Як вже зазначалось, однією із основоположних засад цивільного законодавства є добросовісність (пункт 6 статті 3 Цивільного кодексу України) і дії учасників цивільних правовідносин мають бути добросовісними. Тобто, відповідати певному стандарту поведінки, що характеризується чесністю, відкритістю і повагою інтересів іншої сторони договору або відповідного правовідношення.

Обираючи варіант добросовісної поведінки, боржник зобов`язаний піклуватися про те, щоб його юридично значимі вчинки були економічно обґрунтованими. Також поведінка боржника, повинна відповідати критеріям розумності, що передбачає, що кожне зобов`язання, яке правомірно виникло, повинно бути виконано належним чином, а тому кожний кредитор вправі розраховувати, що усі існуючі перед ним зобов`язання за звичайних умов будуть належним чином та своєчасно виконані. Доброчесний боржник повинен мати на меті добросовісно виконати усі свої зобов`язання, а в разі неможливості такого виконання - надати справедливе та своєчасне задоволення (сатисфакцію) прав та правомірних інтересів кредитора (див. висновок викладений у постанові Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 28.11.2019 у справі №910/8357/18).

Надаючи оцінку встановленим вище обставинам укладення боржником спірних договорів, їх умовам та доказам їх виконання, Східний апеляційний господарський суд вважає правомірними, обґрунтованими та відповідними матеріалам справи висновки місцевого господарського суду про наявність ознак фраудаторності спірних договорів з огляду на наступне.

Згідно з частиною першою статті 509 ЦК зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку.

Відповідно до частини другої статті 509 ЦК зобов`язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 цього Кодексу.

За змістом пункту першого частини другої статті 11 ЦК підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є договори та інші правочини.

Частиною першою статті 626 ЦК визначено, що договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

Спірні договори № 31/07-5 від 31/07/2020, № 13/11-1 від 13/11/2020, № 27/11-2 від 27/11/2020 є договорами купівлі-продажу.

Згідно ст. 655 ЦК України за договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов`язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов`язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму.

Відповідно до ст. 656 ЦК України предметом договору купівлі-продажу може бути майно (товар), яке є у продавця на момент укладення договору або буде створене (придбане, набуте) продавцем у майбутньому.

Згідно ст. 662, 663 ЦК України продавець зобов`язаний передати покупцеві товар, визначений договором купівлі-продажу. Продавець повинен одночасно з товаром передати покупцеві його приналежності та документи (технічний паспорт, сертифікат якості тощо), що стосуються товару та підлягають переданню разом із товаром відповідно до договору або актів цивільного законодавства. Продавець зобов`язаний передати товар покупцеві у строк, встановлений договором купівлі-продажу, а якщо зміст договору не дає змоги визначити цей строк, - відповідно до положень статті 530 цього Кодексу.

Відповідно до ст. 664 ЦК України обов`язок продавця передати товар покупцеві вважається виконаним у момент: 1) вручення товару покупцеві, якщо договором встановлений обов`язок продавця доставити товар; 2) надання товару в розпорядження покупця, якщо товар має бути переданий покупцеві за місцезнаходженням товару.

Приймаючи оскаржуване рішення, суд першої інстанції правомірно звернув увагу, що оспорювані правочини укладені у "підозрілий період" - в межах 3 років до порушення провадження у справі про банкрутство ТОВ "Агрофірма Престиж".

На момент вчинення оспорюваних договорів, у ТОВ "Агрофірма Престиж" існували грошові зобов`язання, зокрема, перед ТОВ "Суффле Агро Україна". Зокрема, ухвалою Господарського суду Харківської області від 18.07.2023, залишеною без змін постановою Східного апеляційного господарського суду від 20.09.2023, строк виконання фінансової аграрної розписки №235 від 18.03.2020 на суму безспірних вимог 10006084,00 грн настав 15.06.2020, а фінансової розписки № 237 від 18.03.2020 на суму безспірних вимог 28515143,00 грн - настав 15.08.2020, на вказаних розписках відсутні написи "Виконано", доказів виконання фінансових аграрних розписок боржником до суду не надано, з огляду на що суд дійшов висновку про наявність у ТОВ "Агрофірма Престиж" безумовного грошового зобов`язання перед ТОВ "Суффле Агро Україна" в розмірі 38521227,00 грн - основного боргу, які є безспірними вимогами кредитора.

Отже, встановлені у справі обставини свідчать, що всі оспорювані договори купівлі-продажу укладені під час, коли боржник мав значні невиконані зобов`язання перед ТОВ "Суффле Агро Україна". При цьому, боржник був достеменно обізнаний про наявність таких зобов`язань та про те, що строк їх виконання настав і ТОВ "Суффле Агро Україна" вимагає погашення боргу, в розмірі більше ніж 38 млн грн.

Суд першої інстанції обґрунтовано зазначив, що відповідно до статті 1 Закону України "Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні" господарська операція - це дія або подія, яка викликає зміни в структурі активів та зобов`язань, власному капіталі підприємства.

Частинами 1, 2 статті 9 Закону України "Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні" передбачено, що підставою для бухгалтерського обліку господарських операцій є первинні документи. Для контролю та впорядкування оброблення даних на підставі первинних документів можуть складатися зведені облікові документи. Первинні та зведені облікові документи можуть бути складені у паперовій або в електронній формі та повинні мати такі обов`язкові реквізити: назву документа (форми); дату складання; назву підприємства, від імені якого складено документ; зміст та обсяг господарської операції, одиницю виміру господарської операції; посади осіб, відповідальних за здійснення господарської операції і правильність її оформлення; особистий підпис або інші дані, що дають змогу ідентифікувати особу, яка брала участь у здійсненні господарської операції. Неістотні недоліки в документах, що містять відомості про господарську операцію, не є підставою для невизнання господарської операції, за умови, що такі недоліки не перешкоджають можливості ідентифікувати особу, яка брала участь у здійсненні господарської операції, та містять відомості про дату складання документа, назву підприємства, від імені якого складено документ, зміст та обсяг господарської операції тощо.

Визначальною ознакою господарської операції є те, що вона має спричиняти реальні зміни майнового стану господарюючого суб`єкта. Здійснення господарської операції і власне її результат підлягають відображенню у бухгалтерському обліку.

Оцінка господарських операцій повинна проводитися на підставі комплексного, всебічного аналізу специфіки та умов вчинення конкретного правочину, з обов`язковим урахуванням його господарської мети, економічної доцільності, а також використання отриманих товарів чи послуг у подальшій діяльності підприємства. Обов`язковою умовою підтвердження реальності здійснення господарських операцій є фактична наявність у сторін договору первинних документів, фізичних, технічних та технологічних можливостей для здійснення відповідних операцій та зв`язок між фактом придбання послуги і подальшою господарською діяльністю. Разом з тим сам лише факт складання та підписання сторонами таких актів не є безумовним свідченням реальності господарських операцій за договором, якщо інші обставини свідчать про недостовірність інформації, зазначеної у цих документах (аналогічний висновок викладено в постанові об`єднаної палати Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 05.07.2019 у справі № 910/4994/18 ).

Визначальною ознакою господарської операції є те, що внаслідок її здійснення має відбутися реальний рух активів, отже, судам належить досліджувати, окрім обставин оформлення первинних документів, наявність або відсутність реального надання таких послуг за договором (правовий висновок з цього питання викладено в постановах Верховного Суду від 04.11.2019 у справі № 905/49/15, від 29.11.2019 у справі № 914/2267/18, від 01.03.2023 у справі № 910/6210/20).

У разі дефектів первинних документів та невизнання стороною факту постачання спірного товару, сторони не позбавлені можливості доводити постачання товару іншими доказами, які будуть переконливо свідчити про фактичні обставини здійснення постачання товару (висновок викладений у постанові Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 29.01.2020 у справі № 916/922/19).

Отже, оформлення первинних бухгалтерських документів - видаткових накладних, не є безумовними доказами здійснення між сторонами господарських операції із поставки товарів, оскільки такі господарські операції є дійсними за умови фактичної передачі товару/надання послуг та якщо господарські операції реально призводить до зміни в структурі активів та зобов`язань у власному капіталі підприємства.

Існування заборгованості боржника за спірними договорами відповідач підтверджує видатковими накладним. Разом з цим, інших доказів, які б мали підтвердити реальність здійснення сторонами господарських операцій, в тому числі, обставини здійснення перевезення та отримання сільськогосподарської продукції як товару за видатковими накладними, обставини та докази зберігання товару у власних складських приміщеннях або ж у інших осіб, використання цього товару у господарській діяльності покупця, інші обставини, які б переконливо підтверджували реальний рух товару за ланцюгом постачання та підтверджували фактичні обставини використання поставленого товару, відповідачами до суду не надано.

Крім того, як вже зазначалось, за умовами п. 5.2. договорів, на момент їх укладення продавець та покупець є платниками податку на прибуток на загальних умовах.

В той же час, посилаючись на обставини виконання умов договорів купівлі-продажу, сторонами не надано доказів, які б мали підтвердити дійсність виконання господарської операції, зокрема, шляхом надання доказів складання та реєстрації в ЄРПН податкових накладних, адже із цим пов`язується виникнення у покупця права на віднесення відповідних сум ПДВ до податкового кредиту.

Крім того, ТОВ "Торговий Дім Агродар" не надано доказів того, що він дійсно мав у розпорядженні або у власності таку кількість товару, яка зазначена у видаткових накладних. До того ж, суд враховує, що ТОВ "Торговий Дім Агродар" не вчинив жодних дій щодо витребування заборгованості від боржника за оспорюваними правочинами, протилежного суду не доведено.

Зі змісту спірних договорів вбачається, що предметом поставки, крім іншого, були зернові культури.

Зокрема, згідно видаткових накладних, що містяться в матеріалах справи, за договором купівлі-продажу від 31/07/2020, боржнику поставлено 3 225,353 тонн пшениці 2 та 4 класів на загальну суму 15 403 421,07 грн, за договором №13/11-1 від 13/11/2020 поставлено 1 796,918 тонн кукурудзи та сої на загальну вартість 14 085 727,44 грн.

За змістом ст. 1 Закону України «Про зерно та ринок зерна в Україні» зерно - плоди зернових, зернобобових та олійних культур, які використовуються для харчових, насіннєвих, кормових та технічних цілей; зерно продовольче - зерно, що використовується для переробки та виготовлення харчових продуктів.

У статті 1 Закону України «Про зерно та ринок зерна в Україні» визначено, що зберігання зерна - це комплекс заходів, які включають приймання, доробку, зберігання та відвантаження зерна; складські документи на зерно - це товаророзпорядчі документи, що видаються зерновим складом власнику зерна як підтвердження прийняття зерна на зберігання та посвідчення наявності зерна і зобов`язання зернового складу повернути його володільцеві такого документа; якість зерна та продуктів його переробки - сукупність споживчих властивостей зерна та продуктів його переробки, які відповідають вимогам державних стандартів, технічних умов, фітосанітарних і ветеринарно-санітарних норм та інших нормативних документів.

Відповідно до ст. 24 Закону України «Про зерно та ринок зерна в Україні» власники зерна мають право укладати договори складського зберігання зерна на зберігання зерна у зернових складах з отриманням складських документів на зерно, а також зберігати зерно у власних зерносховищах.

При прийманні зерна на зберігання зерновий склад зобов`язаний здійснити аналіз його якості.

Видача зерна володільцеві складського документа на зерно здійснюється в обмін на виписані на це зерно складські документи.

Разом з цим, ТОВ "Торговий Дім Агродар" не підтверджено належними доказами наявність у нього або ж права власності на зерно та знаходження його на зберіганні у власника, або ж наявність складського документа, в разі зберігання зерна у інших осіб, що мало б наслідком підтвердити наявність у продавця предмету поставки та поставку товару, що містить ідентифікуючі властивості.

Договори не містять умов поставки, які, за звичаями ділового обороту, включають вимоги щодо того, яка зі сторін несе зобов`язання щодо транспортування товарів, коли та яким чином (автомобільним, залізничним транспортом тощо) здійснюється транспортування, а також куди, тобто яке місце є кінцевим місцем поставки.

Всі наведені вище обставини в їх сукупності дозволяють дійти обґрунтованого висновку про те, що оспорювані правочини не були спрямовані на реальне постачання та отримання товару за спірними договорами та дають підставні сумніви у їх реальному виконанні.

Натомість, встановлені обставини свідчать про наявність іншої прихованої мети у вчиненні таких правочинів, а саме, штучно збільшити кредиторську заборгованість у Боржника, чим змінити пропорційність розподілу ліквідаційної маси.

Як встановлено судом першої інстанції, під час апеляційного провадження та вбачається з матеріалів справи учасником ТОВ "Агрофірма Престиж" із часткою 70% є ТОВ "Агродар Груп Україна", 43770959, а кінцевими бенефіціарними власниками із частками по 35% відповідно є ОСОБА_1 та ОСОБА_2 .

Кінцевим бенефіціарним власником ТОВ "ТД Агродар" з прямою часткою володіння (участі) 100 % є ОСОБА_1 .

Судом першої інстанції встановлено, що продавцем у всіх оспорюваних договорах зазначено ТОВ "Торговий дім Агродар" в особі директора ОСОБА_1 , а покупцем ТОВ "Агрофірма Престиж" в особі директора Богдановича А.В.

Відповідно до ст.1 КУзПБ заінтересовані особи стосовно боржника - юридична особа, створена за участю боржника, юридична особа, що здійснює контроль над боржником, юридична або фізична особа, контроль над якою здійснює боржник, юридична особа, з якою боржник перебуває під контролем третьої особи, власники (учасники, акціонери) боржника, керівник боржника, особи, які входять до складу органів управління боржника, головний бухгалтер (бухгалтер) боржника, у тому числі звільнені з роботи за три роки до відкриття провадження у справі про банкрутство, а також особи, які перебувають у родинних стосунках із зазначеними особами та фізичною особою - боржником, а саме: подружжя та їхні діти, батьки, брати, сестри, онуки, а також інші особи, щодо яких наявні обґрунтовані підстави вважати їх заінтересованими; для цілей цього Кодексу заінтересованими особами стосовно арбітражного керуючого чи кредиторів визнаються особи в такому самому переліку, як і заінтересовані особи стосовно боржника.

З огляду на викладене, Східний апеляційний господарський суд вважає таким, що ґрунтується на матеріалах справи та положеннях чинного законодавства висновок суду першої інстанції про те, що ТОВ "ТД Агродар" безумовно є заінтересованою особою щодо боржника, що не може не свідчити про те, що реальною метою спірних договорів купівлі-продажу товарів було штучне збільшення кредиторської заборгованість у Боржника та введення до складу кредиторів Боржника ТОВ "ТД Агродар", який є заінтересованою особою.

При цьому, Східний апеляційний господарський суд зауважує, що спірні договори визнані місцевим господарським судом недійсними з підстав доведеності їх фраудаторності (мали приховану мету) та невідповідності загальним засадам цивільного, господарського законодавства, звичаям ділового обороту та недотримання принципів добросовісності, а не з підстав їх укладеності з заінтересованою особою.

З огляду на вищевикладене Східний апеляційний господарський суд вважає правомірним висновок суду першої інстанції про наявність підстав для визнання договорів купівлі-продажу № 31/07-5 від 31/07/2020, № 13/11-1 від 13/11/2020, № 27/11-2 від 27/11/2020 недійсними.

Встановлені у сукупності обставини свідчить про те, що місцевим господарським судом правильно застосовані норми матеріального права, дотримані вимоги процесуального права, належним чином досліджені обставини справи, підстави для скасування законного та обґрунтованого рішення Господарського суду Харківської області у справі №922/2154/22 (922/3792/23) відсутні.

Доводи апеляційної скарги не знайшли свого підтвердження під час апеляційного провадження та спростовуються викладеним вище, тому в задоволенні апеляційної скарги слід відмовити.

З огляду на висновок апеляційного господарського суду про відмову у задоволенні апеляційної скарги, витрати апелянта щодо сплати судового збору за звернення зі скаргою, покладаються на останнього відповідно до положень ст. 129 ГПК України.

Керуючись ст. 129, п. 1 ч. 1 ст. 275, ст. ст. 276, 282-284 ГПК України, Східний апеляційний господарський суд

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю "Агрофірма Престиж" на рішення Господарського суду Харківської області від 06.12.2023 у справі №922/2154/22 (922/3792/23) залишити без задоволення.

Рішення Господарського суду Харківської області від 06.12.2023 у справі №922/2154/22 (922/3792/23) залишити без змін.

Постанова апеляційного господарського суду набирає законної сили з дня її прийняття. Порядок та строки оскарження постанови апеляційного господарського суду передбачені статтями 287-289 ГПК України.

Повний текст постанови складено 18.03.2024

Головуючий суддя В.В. Лакіза

Суддя Л.І. Бородіна

Суддя Л.М. Здоровко