УХВАЛА

14 березня 2024 року

м. Київ

cправа № 910/8581/23

Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного господарського суду:

Вронська Г. О. - головуюча, Губенко Н. М., Кондратова І. Д.,

розглянувши матеріали касаційної скарги Товариства з обмеженою відповідальністю "Алего"

на рішення Господарського суду міста Києва

у складі судді: Босий В. П.

від 03.08.2023

та на постанову Північного апеляційного господарського суду

у складі колегії суддів: Агрикова О. В., Мальченко А. О., Козир Т.П.

від 31.01.2024

у справі за позовом Управління з питань реклами виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації)

до Товариства з обмеженою відповідальністю "Алего"

про стягнення 181 180,93 грн,

ВСТАНОВИВ:

Управління з питань реклами виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації) (далі - Позивач) звернулося до Господарського суду міста Києва з позовом до Товариства з обмеженою відповідальністю "Алего" (далі - Відповідач, Скаржник) про стягнення 181 180,93 грн.

Рішенням Господарського суду міста Києва від 03.08.2023, залишеним без змін постановою Північного апеляційного господарського суду від 31.01.2024 у справі № 910/8581/23, позов задоволено повністю. Стягнуто з Відповідача на користь позивача заборгованість у розмірі 111 851 (сто одинадцять тисяч вісімсот п`ятдесят одна) грн 59 коп., пеню у розмірі 18 355 (вісімнадцять тисяч триста п`ятдесят п`ять) грн 92 коп., 3% річних у розмір 4 008 (чотири тисячі вісім) грн 27 коп., інфляційні у розмірі 30 187 (тридцять тисяч сто вісімдесят сім) грн 41 коп., штраф у розмірі 16 777 (шістнадцять тисяч сімсот сімдесят сім) грн 74 коп. та судовий збір у розмірі 2 717 (дві тисячі сімсот сімнадцять) грн 71 коп. Видано наказ.

Відповідач подав до Верховного Суду із використанням підсистеми "Електронний Суд" касаційну скаргу на рішення Господарського суду міста Києва від 03.08.2023 та на постанову Північного апеляційного господарського суду від 31.01.2024 у справі № 910/8581/23.

У прохальній частині касаційної скарги Скаржник просить:

- прийняти касаційну скаргу до розгляду як таку, що має виняткове значення для Скаржника та фундаментальне значення для формування єдиної правозастосовчої практики у сфері застосування преюдиційних обставин/фактів;

- поновити процесуальний строк для звернення до суду з даною касаційною скаргою та обчислювати його початок від дати оприлюднення постанови суду 05.02.2024;

- скасувати рішення Господарського суду міста Києва від 03.08.2023 та постанову Північного апеляційного господарського суду від 30.01.2024 у справі № 910/8581/23;

- прийняти нове рішення, яким відмовити у задоволенні позовних вимог в повному обсязі;

- вирішити питання про розподіл судових витрат у справі у відповідності до приписів статті 129 Господарського процесуального кодексу України;

- розгляд касаційної скарги здійснити за участю представника Скаржника;

- зупинити дію рішення Господарського суду міста Києва від 03.08.2023 у справі № 910/8581/23.

За приписами пункту 1 частини першої статті 293 Господарського процесуального кодексу України (далі - ГПК України) суд касаційної інстанції відмовляє у відкритті касаційного провадження у справі, якщо касаційну скаргу подано на судове рішення, що не підлягає касаційному оскарженню.

Відповідно до пункту 2 частини третьої статті 287 ГПК України не підлягають касаційному оскарженню судові рішення у малозначних справах та у справах з ціною позову, що не перевищує п`ятиста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім випадків, якщо: а) касаційна скарга стосується питання права, яке має фундаментальне значення для формування єдиної правозастосовчої практики; б) особа, яка подає касаційну скаргу, відповідно до цього Кодексу позбавлена можливості спростувати обставини, встановлені оскарженим судовим рішенням, при розгляді іншої справи; в) справа становить значний суспільний інтерес або має виняткове значення для учасника справи, який подає касаційну скаргу; г) суд першої інстанції відніс справу до категорії малозначних помилково.

Частина сьома статті 12 ГПК України визначає, що для цілей цього Кодексу розмір прожиткового мінімуму для працездатних осіб вираховується станом на 1 січня календарного року, в якому подається відповідна заява або скарга, вчиняється процесуальна дія чи ухвалюється судове рішення.

Статтею 7 Закону України "Про Державний бюджет України на 2023 рік" встановлено у 2023 році прожитковий мінімум для працездатних осіб з 1 січня 2023 року у сумі 2 684,00 грн.

Відповідно до пункту 1 частини першої статті 163 ГПК України у позовах про стягнення грошових коштів ціна позову визначається сумою, яка стягується, або сумою, оспорюваною за виконавчим чи іншим документом, за якими стягнення провадиться у безспірному (безакцептному) порядку.

Предметом позову у цій справі є стягнення 181 180,93 грн, що не перевищує ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб станом на 2023 рік (100 х 2 684,00 грн = 268 400,00грн), тобто у розумінні ГПК України справа № 910/8581/23 є малозначною.

Об`єднана палата Касаційного Господарського суду у складі Верховного Суду зазначила, що для оскарження судових рішень у малозначних справах та у справах з ціною позову, що не перевищує п`ятиста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, скаржникові необхідно довести та обґрунтувати наявність передбачених пунктом 2 частини третьої статті 287 ГПК України підстав (постанова від 21.05.2021 у справі №905/1623/20).

При цьому тягар доказування наявності підстав, передбачених пунктом 2 частини третьою статті 287 ГПК України, покладається на скаржника.

Скаржник у тексті касаційної скарги зазначає про наявність підстав для перегляду в касаційному порядку оскаржуваних судових рішень у справі з ціною позову, що не перевищує ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб за наявності умов, визначених у підпунктах "а"-"в" пункту 2 частини третьої статті 287 ГПК України.

На обґрунтування підпункту "а" пункту 2 частини третьої статті 287 ГПК України, Скаржник зазначає, що для формування єдиної правозастосовчої практики існує питання щодо того, чи можуть вважатися обставинами, що мають преюдиційне значення (обставини встановлені у справі № 910/18204/21), які суд в іншій справі № 910/8581/23 (постанова від 30.01.2024), визнав такими, що мають преюдиційне значення, але які по суті відрізняються від тих висновків, які суд першої інстанції зробив у першоджерелі (рішення Господарського суду міста Києва від 12.05.2023 у справі № 910/18204/21) та у який спосіб Скаржник може спростувати зазначені протилежні за змістом рішення суду обставини, які визнані судом у справі №910/8581/23 преюдиційними.

Крім того, Скаржник зазначає, що відсутні висновки Верховного Суду щодо пріоритетності застосування одного рішення суду над іншим, якщо цими рішеннями, які набрали законної сили встановлені обставини, які суперечать одне одному.

Відповідно до частини другої статті 300 ГПК України суд касаційної інстанції не має права встановлювати або вважати доведеними обставини, що не були встановлені у рішенні або постанові суду чи відхилені ним, вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими, збирати чи приймати до розгляду нові докази або додатково перевіряти докази.

Ураховуючи зазначене, Суд вважає, що наведені у касаційній скарзі доводи, не дають підстав для висновку про те, що касаційна скарга стосується питання права, яке має фундаментальне значення для формування єдиної правозастосовчої практики, оскільки зазначені доводи зводяться до питання оцінки доказів у справі з урахуванням обставин конкретної справи, що є насамперед завданням судів першої та апеляційної інстанцій і не належить до повноважень суду касаційної інстанції.

Інших аргументів та доводів, які б свідчили про фундаментальне значення для формування єдиної правозастосовчої практики, з матеріалів касаційної скарги не вбачається.

На обґрунтування підпункту "в" частини другої статті 287 ГПК України, Скаржник також зазначає, що справа має для нього виняткове значення, як для товариства, що здійснює свою діяльність у рекламній сфері на території міста Києва.

Винятковість значення результату вирішення даної справи для Скаржника полягає у забезпеченні недопущення безпідставної оплати за період, коли у нього було відсунтє відповідне право на розміщення реклами (таке право з`явилося лише після прийняття розпорядження № 76 від 25.01.2021 "Про продовження строку дії дозволів на розміщення зовнішньої реклами "), а його рекламні засоби були примусово демонтовані КП «Київреклама» на підставі наказу Позивача, необхідність здійснення видатків пов`язується з наслідками судового рішення у даній справі.

Суд вважає необґрунтованими посилання Скаржника на те, що справа № 910/8581/23 має виняткове значення для нього, оскільки доводи Скаржника по суті зводяться до незгоди із судовими рішеннями судів попередніх інстанцій та заперечення результату розгляду справи, що не може свідчити про винятковість справи для Скаржника.

Водночас Скаржник у тексті касаційної скарги не обґрунтовує наявність інших підстав передбачених підпунктом "б" частини другої статті 287 ГПК України, не наводить обґрунтованих доводів та не надає жодних доказів на підтвердження того, що він позбавлений можливості спростувати обставини, встановлені оскарженими судовими рішеннями, при розгляді іншої справи.

Суд вважає за необхідне зазначити, що лише посилання Скаржника на наявність відповідних обставин, що не обґрунтовані іншими доводами, не є підтвердженням їх існування.

Посилання Скаржником у тексті касаційної скарги на те, що прийняті у справі рішення позбавляють його можливості спростувати обставини, встановлені оскарженими судовими рішеннями, при розгляді іншої справи без належного обґрунтування, є недостатнім для висновку про наявність підстав, що підпадають під дію виключень з підпункту "б" пункту 2 частини третьої статті 287 ГПК України.

Суд звертає увагу на те, що незгода із рішеннями судів попередніх інстанцій не свідчить про їх незаконність, як і не може вказувати на таку обставину, як негативні наслідки для скаржника внаслідок прийняття цих рішень, оскільки настання таких наслідків у випадку прийняття судових рішень не на користь скаржника є звичайним передбачуваним процесом.

Учасники судового процесу мають розуміти, що визначені підпунктами а), б), в), г) пункту 2 частини третьої статті 287 ГПК України випадки є виключенням із загального правила і необхідність відкриття касаційного провадження у справі на підставі будь-якого з них потребує належних, аргументованих обґрунтувань, як від заінтересованих осіб, так і від суду, оскільки в іншому випадку принцип "правової визначеності" буде порушено.

Рекомендацією № R(95)5 Комітету Міністрів Ради Європи від 07 лютого 1995 року державам-членам рекомендовано вживати заходи щодо визначення кола питань, які виключаються з права на апеляцію та касацію, щодо попередження будь-яких зловживань системою оскарження. Відповідно до частини "с" статті 7 Рекомендації, скарги до суду третьої інстанції мають передусім подаватися щодо тих справ, які заслуговують на третій судовий розгляд, наприклад справ, які розвиватимуть право або сприятимуть однаковому тлумаченню закону. Вони також можуть бути обмежені скаргами у тих справах, де питання права мають значення для широкого загалу.

Відповідно до прецедентної практики Європейського суду з прав людини, яка є джерелом права (ст. 17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини"), умови прийнятності касаційної скарги, відповідно до норм законодавства, можуть бути більш суворими ніж для звичайної заяви. Зважаючи на особливий статус суду касаційної інстанції, процесуальні процедури у суді можуть бути більш формальними, особливо, якщо провадження здійснюється судом після їх розгляду судом першої, а потім судом апеляційної інстанції (рішення у справах: "Levages Prestations Services v. France" від 23 жовтня 1996 року; "Brualla Gomez de la Torre v. Spain" від 19 грудня 1997 року).

З урахуванням зазначеного, Суд дійшов висновку про відмову у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою Скаржника на рішення Господарського суду міста Києва від 03.08.2023 та на Північного апеляційного господарського суду від 31.01.2024 у справі № 910/8581/23 на підставі пункту 1 частини першої статті 293 ГПК України.

Керуючись статтями 12, 163, 234, 235, 287, 293, 300 Господарського процесуального кодексу України, Верховний Суд

УХВАЛИВ:

1. Відмовити у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою Товариства з обмеженою відповідальністю "Алего" на рішення Господарського суду міста Києва від 03.08.2023 та на Північного апеляційного господарського суду від 31.01.2024 у справі № 910/8581/23.

2. Надіслати копії ухвали учасникам справи.

3. Надіслати Товариству з обмеженою відповідальністю "Алего" касаційну скаргу разом з доданими до неї матеріалами. Копію касаційної скарги залишити у Верховному Суді.

Ухвала набирає законної сили з моменту її підписання та не підлягає оскарженню.

Головуюча Г. Вронська

Судді Н. Губенко

І. Кондратова