ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

13 березня 2024 року

м. Київ

cправа № 906/525/23

Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного господарського суду:

Берднік І. С. - головуючого, Зуєва В. А., Міщенка І. С.,

секретар судового засідання - Корнієнко О. В.,

за участю представників:

Товариства з обмеженою

відповідальністю «ОТП Лізинг» - Рівного Є. О.,

Товариства з обмеженою

відповідальністю «Тріумф-Украгро» - Рудика В. Р.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні касаційну скаргу (із урахуванням нової редакції касаційної скарги) Товариства з обмеженою відповідальністю «Тріумф-Украгро»

на постанову Північно-західного апеляційного господарського суду від 30.11.2023 (у складі колегії суддів: Олексюк Г. Є. (головуючий), Гудак А. В., Мельник О. В.)

та рішення Господарського суду Житомирської області від 18.07.2023 (суддя Тимошенко О. М.)

у справі № 906/525/23

за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «ОТП Лізинг»

до Товариства з обмеженою відповідальністю «Тріумф-Украгро»

про стягнення 1 315 288,80 грн,

за зустрічним позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «Тріумф-Украгро»

до Товариства з обмеженою відповідальністю «ОТП Лізинг»

про визнання договору недійсним,

ВСТАНОВИВ:

У квітні 2023 року Товариство з обмеженою відповідальністю «ОТП Лізинг» (далі - ТОВ «ОТП Лізинг») звернулося до Господарського суду Житомирської області з позовом до Товариства з обмеженою відповідальністю «Тріумф-Украгро» (далі - ТОВ «Тріумф-Украгро») про стягнення 1 315 288,80 грн боргу.

Позовні вимоги обґрунтовано неналежним виконанням ТОВ «Тріумф-Украгро» умов договору фінансового лізингу від 04.01.2022 № 12374-SME-FL в частині сплати лізингових платежів.

У травні 2023 року ТОВ «Тріумф-Украгро» звернулось до Господарського суду Житомирської області з зустрічним позовом до ТОВ «ОТП Лізинг» про визнання недійсним з моменту укладення договору фінансового лізингу від 04.01.2022 № 12374-SME-FL, укладеного між ТОВ «Тріумф-Украгро» та ТОВ «ОТП Лізинг».

Позовні вимоги зустрічного позову обґрунтовано неналежним виконанням ТОВ «ОТП Лізинг» умов договору фінансового лізингу, оскільки договір не є спрямованим на реальне настання правових наслідків, майно в лізинг ТОВ «Тріумф-Украгро» фактично не було передано, в акті приймання-передачі до договору не зазначено місця поставки об`єкта лізингу, що суперечить нормам чинного законодавства. У зв`язку із зазначеним та посилаючись на положення частини 5 статті 203, статті 215, 234 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України), ТОВ «Тріумф-Украгро» просило визнати оспорюваний договір недійсним.

Ухвалою Господарського суду Житомирської області від 10.05.2023 прийнято до спільного розгляду з первісним позовом зустрічний позов ТОВ «Тріумф-Украгро» до ТОВ «ОТП Лізинг» про визнання недійсним з моменту укладення договору фінансового лізингу від 04.01.2022 №12374-SME-FL.

Рішенням Господарського суду Житомирської області від 18.07.2023, залишеним без змін постановою Північно-західного апеляційного господарського суду від 30.11.2023, первісний позов задоволено; стягнуто з ТОВ «Тріумф-Украгро» на користь ТОВ «ОТП Лізинг» 1 315 288,80 грн заборгованості. У задоволенні зустрічного позову відмовлено.

Не погоджуючись з висновками судів попередніх інстанцій, у грудні 2023 року ТОВ «Тріумф-Украгро» подало до Верховного Суду касаційну скаргу, у якій, посилаючись на неправильне застосування судами попередніх інстанцій норм матеріального права, порушення норм процесуального права та наявність випадків, передбачених пунктами 1, 4 частини 2 статті 287 Господарського процесуального кодексу України (далі - ГПК України), просить постанову Північно-західного апеляційного господарського суду від 30.11.2023 та рішення Господарського суду Житомирської області від 18.07.2023 скасувати, а справу передати на новий розгляд.

Також, ТОВ «Тріумф-Украгро» надало попередній (орієнтовний) розрахунок судових витрат на професійну правничу допомогу у розмірі 80 000,00 грн, який воно понесло та очікує понести у зв`язку з розглядом справи у суді касаційної інстанції, та зазначило, що докази понесених судових витрат будуть надані у строки, передбачені процесуальним законом.

Ухвалою Верховного Суду у складі колегії суддів Касаційного господарського суду від 01.02.2024 відкрито касаційне провадження у справі № 906/525/23 за касаційною скаргою ТОВ «Тріумф-Украгро» на постанову Північно-західного апеляційного господарського суду від 30.11.2023 та рішення Господарського суду Житомирської області від 18.07.2023 з підстав, передбачених пунктами 1, 4 частини 2 статті 287 ГПК України; касаційну скаргу призначено до розгляду у відкритому судовому засіданні на 21.02.2024.

ТОВ «ОТП Лізинг» у відзиві на касаційну скаргу, поданому через підсистему Електронний суд, посилається на те, що оскаржувані судові рішення є законними і обґрунтованими, прийнятими на підставі повного та всебічного з`ясування обставин справи, з правильним застосуванням норм матеріального права та дотриманням норм процесуального права, просить касаційну скаргу залишити без задоволення, а постанову суду апеляційної інстанції та рішення суду першої інстанції - без змін.

У судовому засіданні 21.02.2024 у справі № 906/525/23 за касаційною скаргою ТОВ «Тріумф-Украгро» оголошено перерву до 13.03.2024.

Заслухавши суддю-доповідача, представників сторін, дослідивши наведені у касаційній скарзі доводи та заперечення проти неї, перевіривши матеріали справи, Верховний Суд дійшов таких висновків.

Як встановлено судами попередніх інстанцій, 04.01.2022 між ТОВ «ОТП Лізинг» (лізингодавець) та ТОВ «Тріумф-Украгро» (лізингоодержувач) укладено договір фінансового лізингу № 12374-SME-FL (індивідуальна частина), відповідно до умов якого сторони погодили, що невід`ємною частиною цього договору є загальні умови до договору фінансового лізингу в редакції від 17.08.2021, що знаходяться в загальному доступі та розміщенні на офіційному сайті позивача (пункт 3).

Об`єкт лізингу - сівалка точного висіву Great Plains YP1625, нова 1 одиниця. Технічні характеристики об`єкта лізингу наведені згідно Специфікації, зазначеної в Розділі 2 індивідуальної частини договору (пункт 4 індивідуальної частини договору).

Строк лізингу - 60 місяців (пункт 6 індивідуальної частини договору).

Місце передачі об`єкта лізингу - вул. Лесі Українки, 2А, село Радичі, Хорошівський район, Житомирська область (пункт 7 індивідуальної частини договору).

Дата передачі об`єкта лізингу - протягом 5 робочих днів з дати отримання об`єкта лізингу лізингодавцем від продавця (пункт 8 індивідуальної частини договору).

Відповідно до пункту 10 індивідуальної частини договору загальна вартість об`єкта лізингу, що передається за договором, на момент укладення договору становить 5 875 950,00 грн, в т. ч. ПДВ.

Графік оплати лізингових платежів щодо об`єкта лізингу визначається в графіку згідно розділу 3 індивідуальної частини договору.

Судами також установлено, що загальні умови до договору фінансового лізингу, затверджені наказом Генерального директора від 17.08.2021 № 80/21 та розміщені на офіційному сайті позивача за первісним позовом, є невід`ємною та публічною частиною письмового договору фінансового лізингу, в розумінні статті 6 Закону України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг».

Пунктами 2.1, 2.2 загальних умов передбачено, що індивідуальна частина договору - є договором приєднання в розумінні статті 634 ЦК України. Шляхом підписання лізингоодержувачем індивідуальної частини договору, лізингоодержувач приєднується до публічної частини договору - загальних умов.

Загальні умови застосовуються з врахуванням умов індивідуальної частини договору, що укладений між лізингодавцем та лізингоодержувачем.

Відповідно до пунктів 4.1, 4.2 загальних умов, на умовах договору, лізингодавець зобов`язується набути у власність лізингодавця і передати на умовах фінансового лізингу у тимчасове володіння та користування майно (надалі - об`єкт лізингу), а лізингоодержувач зобов`язується прийняти об`єкт лізингу та сплачувати лізингові платежі та інші платежі згідно з умовами договору.

Строк користування лізингоодержувачем об`єктом лізингу (строк лізингу) складається з періодів (місяців) лізингу та зазначається в індивідуальній частині договору. Строк лізингу починається з дати підписання сторонами акту приймання-передачі об`єкта лізингу, але в будь-якому випадку не може бути менше 1 (одного) року від дати підписання сторонами акту приймання-передачі об`єкта лізингу.

Приймання лізингоодержувачем об`єкта лізингу в лізинг оформляється шляхом складання акту приймання - передачі, що підтверджує якість, комплектність, справність, належний стан об`єкта лізингу і відповідність об`єкта лізингу техніко-економічним показникам, встановленим лізингоодержувачем, умовам і специфікаціям та умовам договору (пункт 5.1 загальних умов).

Згідно з пунктами 5.3, 5.4 загальних умов з моменту підписання сторонами акту приймання-передачі об`єкта лізингу до лізингоодержувача переходять усі ризики, пов`язані з користуванням та володінням об`єктом лізингу.

У випадку, якщо об`єкт лізингу підлягає державній реєстрації, така реєстрація здійснюється на ім`я лізингодавця у визначені чинним законодавством строки. Застереження: лізингоодержувач, після проведення державної реєстрації об`єкта лізингу, за власний рахунок може здійснити тимчасову реєстрацію об`єкта лізингу в державних органах на ім`я лізингоодержувача на строк дії договору виключно за наявності письмової згоди лізингодавця, якщо це допускається законодавством.

Відповідно до пункту 5.8 загальних умов у разі прострочення передачі об`єкту лізингу більш як на 30 (тридцять) календарних днів, до моменту передачі йому об`єкту лізингу, має право відмовитися від договору в односторонньому порядку, письмово повідомивши про це лізингодавця. Порядок такої відмови від договору та наслідки такої відмови визначаються чинним законодавством України.

У пункті 6.1 загальних умов передбачено, що протягом всього терміну дії договору об`єкт лізингу є власністю лізингодавця. З дати підписання акту приймання-передачі (якщо інше не буде погоджено між лізингоодержувачем, лізингодавцем та продавцем письмово), лізингоодержувач має право користуватися об`єктом лізингу у своїй господарській діяльності та зобов`язаний використовувати об`єкт лізингу за його призначенням та згідно з умовами цього договору.

Лізингоодержувач сплачує лізингодавцю платежі, а також вартість послуг за організацію фінансування відповідно до загальних умов та графіку. Всі платежі за договором виконуються в розмірі та у дату платежу, а також у спосіб та на умовах, вказаних для відповідного платежу у загальних умовах, графіку, рахунках, виставлених лізингодавцем та інших документах лізингу, в залежності від випадку, та з урахуванням змін, що можуть відбуватися відповідно до положень документів лізингу. Сплачений лізингоодержувачем перший лізинговий платіж та вартість послуг за організацію фінансування не підлягають поверненню йому за будь-яких умов (пункт 8.1 загальних умов).

Відповідно до пункту 8.2 загальних умов лізингоодержувач зобов`язаний виконати на користь лізингодавця наступні лізингові платежі щодо об`єкта лізингу:

- перший лізинговий платіж, який складається із: авансового лізингового платежу в розмірі, визначеному у відповідному графіку, який включає суму, яка відшкодовує (компенсує) частину вартості об`єкта лізингу та має бути сплачений не пізніше дати платежу, вказаної у відповідному графіку (підпункт 8.2.1);

- перший періодичний лізинговий платіж складається з: а) відшкодування вартості об`єкта лізингу; б) винагороди лізингодавця, яка розраховується з дати придбання об`єкта лізингу лізингодавцем за договором купівлі-продажу до дати сплати першого періодичного лізингового платежу, яка визначена в графіку лізингових платежів для платежу під порядковим номером 1 (підпункт 8.2.2);

- другий і всі наступні періодичні лізингові платежі складаються із: а) відшкодування вартості об`єкта лізингу; б) винагороди лізингодавця (підпункт 8.2.3).

06.01.2022 між тими ж сторонами укладено додаткову угоду № 1 до договору фінансового лізингу, відповідно до умов якої сторони домовились внести зміни у пункт 10 індивідуальної частини договору щодо загальної вартості об`єкту лізингу та у розділ 3 - графік сплати лізингових платежів.

Згідно з видатковою накладною від 06.01.2022 № 30 та актом приймання-передачі до договору фінансового лізингу від 06.01.2022, ТОВ «ОТП Лізинг» передало ТОВ «Тріумф-Украгро» у платне володіння та користування об`єкт лізингу, а саме, сівалку точного висіву Great Plains YP1625 (нова), 2020 року виготовлення, серійний № GP- C3465Q, вартістю 5 909 275,00 грн.

Судами попередніх інстанцій також установлено, що ТОВ «Тріумф-Украгро» здійснило оплату лізингових платежів: 05.01.2022 у розмірі 117 519,00 грн як вартість послуг за організацію фінансування (передбачений графіком платежу в редакції додаткової угоди № 1) та у розмірі 2 056 582,20 грн як перший лізинговий платіж (авансовий платіж) (передбачений графіком платежу в редакції додаткової угоди № 1); 14.02.2022 у розмірі 99 735,41 грн як перший періодичний лізинговий платіж за січень 2022 року (передбачений графіком платежу в редакції додаткової угоди № 1).

ТОВ «ОТП Лізинг», звертаючись до суду з позовними вимогами про стягнення 1 315 288, 80 грн заборгованості, обґрунтувало їх неналежним виконанням ТОВ «Тріумф-Украгро» умов договору фінансового лізингу від 04.01.2022 № 12374-SME-FL - несплату ним з лютого 2022 року лізингових платежів.

ТОВ «Тріумф-Украгро», звертаючись до суду із зустрічними позовними вимогами про визнання недійсним договору фінансового лізингу від 04.01.2022 № 12374-SME-FL з моменту його укладення, мотивувало свої вимоги тим, що оспорюваний договір суперечить вимогам законодавства, оскільки не спрямований на реальне настання обумовлених ним правових наслідків, що є підставою для визнання його недійсним як фіктивного.

Залишаючи без змін рішення суду першої інстанції, суд апеляційної інстанції, дослідивши та надавши оцінку поданим сторонами доказам, встановив порушення ТОВ «Тріумф-Украгро» зобов`язань за договором фінансового лізингу від 04.01.2022 № 12374-SME-FL та, перевіривши розрахунок заявленої до стягнення суми заборгованості за лізинговими платежами, погодився з висновками суду першої інстанції, що наданий ТОВ «ОТП Лізинг» розрахунок заборгованості є арифметично правильним та обґрунтованим, а тому позовні вимоги за первісним позовом підлягають задоволенню.

Встановивши, що договір фінансового лізингу від 04.01.2022 № 12374-SME-FL відповідає вимогам чинного законодавства, а також відсутність у оспорюваного правочину ознак фіктивності, суд апеляційної інстанції також погодився з висновком суду першої інстанції про відсутність правових підстав для задоволення зустрічних позовних вимог про визнання оспорюваного договору недійсним з підстав, наведених у зустрічній позовній заяві.

ТОВ «Тріумф-Украгро», обґрунтовуючи у поданій касаційній скарзі підставу касаційного оскарження, передбачену пунктом 1 частини 2 статті 287 ГПК України, послалось на неправильне застосування судами попередніх інстанцій положень статей 6, 11, частини 1 статті 15, статей 21, 202, 205, 207, 215, частини 1 статті 638, статті 806 ЦК України, частини 2 статті 189 Господарського кодексу України (далі - ГК України), частини 4 статті 17, пункту 3 частини 1 статті 20 Закону України «Про фінансовий лізинг», статей 13, 73, 74, 76-79, 81, 86 ГПК України та на неврахування висновків, викладених у постановах Великої Палати Верховного Суду від 15.06.2021 у справі № 904/5726/19, від 04.12.2019 у справі № 917/1739/17, від 26.06.2019 у справі № 587/430/16-ц, від 12.06.2019 у справі № 487/10128/14-ц, від 11.09.2019 у справі № 487/10132/14-ц, від 04.09.2019 у справі № 265/6582/16-ц, від 18.03.2020 у справі № 129/1033/13- ц, постановах Верховного Суду від 05.07.2019 у справі №910/4994/18, від 25.03.2020 у справі № 646/5062/17, від 04.12.2019 у справі № 910/17755/18, від 18.11.2019 у справі № 902/761/18, від 16.11.2020 у справі № 344/16215/17, від 04.11.2019 у справі № 905/49/15, від 29.11.2019 у справі № 914/2267/18, від 29.01.2020 у справі № 916/922/19, від 25.06.2020 у справі № 924/233/18.

За доводами касаційної скарги, при вирішення спору судами попередніх інстанцій не враховано, що в акті приймання-передачі не визначено місце поставки об`єкта лізингу, а тому він не може беззаперечно підтверджувати факт передачі об`єкта лізингу. Сам лише факт складання та підписання сторонами акту не є безумовним свідченням реальності господарської операції за договором, адже інші обставини свідчать про недостовірність інформації, зазначеної у ньому. Крім того, судами не перевірено реальності здійснення господарської операції.

Також, скаржник у касаційній скарзі зазначає, що суди попередніх інстанцій при вирішенні спору мали б застосувати принцип «jura novit curia» та визнати оспорюваний правочин недійсним (вимога за зустрічним позовом) у зв`язку із тим, що його вчинено внаслідок обману та підробки документів.

Крім того, ТОВ «Тріумф-Украгро» підставою касаційного оскарження судових рішень у справі, що розглядається, також зазначає пункт 4 частини 2 статті 287 ГПК України з огляду на наявність підстав, передбачених пунктами 1, 3, 4 частини 3 статті 310 цього Кодексу, а саме: суд не дослідив зібрані у справі докази, суд необґрунтовано відхилив клопотання про витребування, дослідження або огляд доказів, або інше клопотання учасника справи щодо встановлення обставин, які мають значення для правильного вирішення справи; суд встановив обставини, що мають суттєве значення, на підставі недопустимих доказів.

Відповідно до частин 1, 2 статті 300 ГПК України, переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, та на підставі встановлених фактичних обставин справи перевіряє правильність застосування судом першої чи апеляційної інстанції норм матеріального і процесуального права. Суд касаційної інстанції не має права встановлювати або вважати доведеними обставини, що не були встановлені у рішенні або постанові суду чи відхилені ним, вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими, збирати чи приймати до розгляду нові докази або додатково перевіряти докази.

Верховний Суд, переглянувши постанову суду апеляційної інстанції та рішення суду першої інстанції у межах доводів і вимог касаційної скарги, виходить із такого.

Відповідно до частини 2 статті 11 ЦК України підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є договори та інші правочини.

Договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків (частина 2 статті 626 ЦК України).

Згідно з частиною 1 статті 173 ГК України господарським визнається зобов`язання, що виникає між суб`єктом господарювання та іншим учасником (учасниками) відносин у сфері господарювання з підстав, передбачених цим Кодексом, в силу якого один суб`єкт (зобов`язана сторона, у тому числі боржник) зобов`язаний вчинити певну дію господарського чи управлінсько-господарського характеру на користь іншого суб`єкта (виконати роботу, передати майно, сплатити гроші, надати інформацію тощо), або утриматися від певних дій, а інший суб`єкт (управнена сторона, у тому числі кредитор) має право вимагати від зобов`язаної сторони виконання її обов`язку.

Господарські зобов`язання можуть виникати, зокрема, з господарського договору та інших угод, передбачених законом, а також з угод, не передбачених законом, але таких, які йому не суперечать (частина 1 статті 174 ГК України).

Договір є обов`язковим для виконання сторонами (стаття 629 ЦК України).

Згідно з частиною 1 статті 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

За приписами частини 1 статті 193 ГК України суб`єкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобов`язання належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобов`язання - відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться. До виконання господарських договорів застосовуються відповідні положення ЦК України з урахуванням особливостей, передбачених цим Кодексом.

Частиною 1 статті 530 ЦК України встановлено, що якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

Згідно зі статтею 610 ЦК України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).

Як встановлено судами попередніх інстанцій, правовідносини між сторонами виникли на підставі договору фінансового лізингу від 04.01.2022 № 12374-SME-FL.

Відповідно до частин 1, 7 статті 292 ГК України лізинг - це господарська діяльність, спрямована на інвестування власних чи залучених фінансових коштів, яка полягає в наданні за договором лізингу однією стороною (лізингодавцем) у виключне володіння та користування другій стороні (лізингоодержувачу) на визначений строк майна, що належить лізингодавцю або набувається ним у власність (господарське відання) за дорученням чи погодженням лізингоодержувача у відповідного постачальника (продавця) майна, за умови сплати лізингоодержувачем періодичних лізингових платежів. Правове регулювання лізингу здійснюється відповідно до цього Кодексу та інших законів.

Частинами 1, 2 статті 806 ЦК України встановлено, що за договором лізингу одна сторона (лізингодавець) передає або зобов`язується передати другій стороні (лізингоодержувачеві) у володіння та користування майно, що належить лізингодавцю на праві власності і було набуте ним без попередньої домовленості із лізингоодержувачем (прямий лізинг), або майно, спеціально придбане лізингодавцем у продавця (постачальника) відповідно до встановлених лізингоодержувачем специфікацій та умов (непрямий лізинг), на певний строк і за встановлену плату (лізингові платежі). До договору лізингу застосовуються загальні положення про найм (оренду) з урахуванням особливостей, встановлених параграфом 6 глави 58 ЦК України та законом. До відносин, пов`язаних з лізингом, застосовуються загальні положення про купівлю-продаж та положення про договір поставки, якщо інше не встановлено законом.

Згідно зі статтею 1 Закону України «Про фінансовий лізинг» фінансовий лізинг - вид правових відносин, за якими лізингодавець зобов`язується відповідно до договору фінансового лізингу на строк та за плату, визначені таким договором, передати лізингоодержувачу у володіння та користування як об`єкт фінансового лізингу майно, що належить лізингодавцю на праві власності та набуте ним без попередньої домовленості із лізингоодержувачем, або майно, спеціально придбане лізингодавцем у продавця (постачальника) відповідно до встановлених лізингоодержувачем специфікацій та умов, а також які передбачають при цьому додержання принаймні однієї з ознак (умов) фінансового лізингу, передбачених пунктами 1-4 частини першої статті 5 цього Закону.

Лізингові платежі, належні до сплати за договором фінансового лізингу, здійснюються в порядку, встановленому договором фінансового лізингу (частина 1 статті 16 Закону України «Про фінансовий лізинг»).

Частиною 2 статті 21 Закону України «Про фінансовий лізинг» передбачено, що лізингоодержувач зобов`язаний своєчасно сплачувати передбачені договором фінансового лізингу лізингові та інші платежі (пункт 3).

Як встановлено судами попередніх інстанцій, на виконання умов договору фінансового лізингу від 04.01.2022 № 12374-SME-FL, лізингодавець придбав та передав лізингоодержувачу у платне володіння та користування об`єкт лізингу.

Факт прийняття лізингоодержувачем об`єкту лізингу підтверджується підписаним сторонами без зауважень та скріпленим печатками юридичних осіб актом приймання-передачі від 06.01.2022 та видатковою накладною від 06.01.2022 № 30, а також актом приймання-передачі до договору купівлі-продажу від 04.01.2022 № 12374-S.

При цьому судом апеляційної інстанції установлено, що зазначені документи відповідають вимогам Закону України «Про бухгалтерській облік та фінансову звітність в Україні» щодо оформлення первинних документів, що містять відомості про господарську операцію.

На виконання умов договору ТОВ «Тріумф-Украгро» сплатило лізингодавцю лізингові платежі: 05.01.2022 у розмірі 117 519,00 грн - послуги за організацію фінансування та у розмірі 2 056 582,20 грн - перший лізинговий платіж (авансовий платіж); 14.02.2022 у розмірі 99 735,41 грн - перший періодичний лізинговий платіж за січень 2022 року.

Починаючи з лютого 2022 року, ТОВ «Тріумф-Украгро» припинило здійснювати лізингові платежі, внаслідок чого станом на 31.03.2023 виникла заборгованість.

Заперечуючи проти первісного позову, ТОВ «Тріумф-Украгро» послалось на неотримання за актом приймання-передачі від 06.01.2022 об`єкту лізингу за адресою, вказаною у договорі, а також на не проведення ТОВ «ОТП Лізинг» державної реєстрації об`єкта лізингу та неможливість у зв`язку з цим його використання у господарській діяльності.

Відхиляючи зазначені доводи, суди попередніх інстанцій, дослідивши надані сторонами докази, врахувавши встановлені обставини, а також відсутність доказів звернення ТОВ «Тріумф-Украгро» до ТОВ «ОТП Лізинг» щодо передачі об`єкта лізингу, відмови від договору або повернення сплачених лізингових платежів, правомірно вказали, що чинне законодавство не вимагає зазначення у акті приймання-передачі місця передачі товару, тому відсутність у акті приймання-передачі адреси місця передачі об`єкту в лізинг згідно договору або зазначення помилкової адреси не може бути доказом фактичної не передачі майна; а доводи щодо не проведення реєстрації об`єкта лізингу спростовуються наявним у матеріалах справи свідоцтвом про реєстрацію та не впливають на обов`язок здійснювати лізингові платежі.

Отже, оцінивши надані сторонами докази, врахувавши відсутність належних, допустимих та достовірних доказів на спростування доводів ТОВ «ОТП Лізинг» щодо передачі об`єкта лізингу та існування обов`язку відповідача (за первісним позовом) сплачувати лізингові платежі за договором фінансового лізингу від 04.01.2022 № 12374-SME-FL, застосувавши статтю 79 ГПК України, суди попередніх інстанцій перевіривши наданий позивачем за первісним позовом розрахунок заборгованості за лізинговими платежами, дійшли правильного висновку про обґрунтованість позовних вимог про стягнення заборгованості у розмірі 1 315 288, 80 грн та правомірно задовольнили первісний позов.

Щодо зустрічних позовних вимог про визнання недійсним договору фінансового лізингу від 04.01.2022 №12374-SME-FL, суд касаційної інстанції зазначає таке.

Відповідно до статті 204 ЦК України правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним.

За приписами статті 203 ЦК України, зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Згідно з статтею 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами 1-3, 5 та 6 статті 203 цього Кодексу. Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається. У випадках, встановлених цим Кодексом, нікчемний правочин може бути визнаний судом дійсним. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).

Фіктивним є правочин, який вчинено без наміру створення правових наслідків, які обумовлювалися цим правочином. Фіктивний правочин визнається судом недійсним. Правові наслідки визнання фіктивного правочину недійсним встановлюються законами (стаття 234 ЦК України).

Фіктивний правочин є недійсним незалежно від мети його укладення, оскільки сторони не мають на увазі настання правових наслідків, що породжуються відповідним правочином. Таким може бути визнаний будь-який правочин, у тому числі нотаріально посвідчений. Якщо сторони не вчиняли ніяких дій на виконання фіктивного правочину, господарський суд приймає рішення лише про визнання фіктивного правочину недійсним без застосування будь-яких наслідків. У разі коли на виконання правочину було передано якесь майно, такий правочин не може розцінюватися як фіктивний. Саме лише невчинення сторонами тих чи інших дій на виконання правочину не означає його фіктивності. Визнання фіктивного правочину недійсним потребує встановлення господарським судом умислу його сторін.

У розгляді відповідних справ суд має враховувати, що ознака фіктивності має бути притаманна діям усіх сторін правочину. Якщо хоча б одна з них намагалася досягти правового результату, то такий правочин не може визнаватися фіктивним. Позивач, який вимагає визнання правочину недійсним, повинен довести, що всі учасники правочину не мали наміру створити правові наслідки на момент його вчинення.

Отже, для визнання зобов`язання таким, що вчинено фіктивно, закон вимагає наявності таких умов: вина осіб, яка має прояв у формі умислу, спрямованого на вчинення фіктивного договору; такий умисел повинен виникнути у сторін до моменту укладення договору; метою укладення такого договору є відсутність правових наслідків, обумовлених у договорі. Відсутність хоча б однієї із цих умов не дає підстав стверджувати, що зобов`язання вчинялося фіктивно. У фіктивних правовідносинах внутрішня воля сторін не відповідає зовнішньому її прояву

Аналогічну правову позицію викладено у постановах Верховного Суду від 19.11.2019 у справі № 904/3935/18, від 28.02.2018 у справі № 909/330/16, від 01.11.2018 у справі № 910/18436/16.

Як зазначалось вище та встановлено судами попередніх інстанцій, ТОВ «Тріумф-Украгро», уклавши оспорюваний договір, погодило і схвалило його умови, та на виконання цих умов прийняло у платне володіння та користування об`єкт лізингу, а також здійснило оплату відповідних лізингових платежів, що підтверджується наявними у матеріалах справи доказами.

Докази щодо звернення ТОВ «Тріумф-Украгро» до ТОВ «ОТП Лізинг» (у період до звернення до суду з відповідним позовом) з вимогою про передачу об`єкта лізингу або щодо односторонньої відмови від оспорюваного договору на підставі пункту 5.8 загальних умов, у матеріалах справи відсутні.

Отже, дослідивши надані сторонами докази та надавши оцінку встановленим обставинам, суди попередніх інстанцій дійшли висновку, що оспорюваний договір фінансового лізингу від 04.01.2022 № 12374-SME-FL відповідає вимогам чинного законодавства та не має ознак фіктивного правочину, тому відсутні підстави для визнання його недійсним.

За таких обставин, суди попередніх інстанцій обґрунтовано відмовили у задоволенні зустрічних позовних вимог про визнання недійсним з моменту укладення договору фінансового лізингу від 04.01.2022 № 12374-SME-FL.

Ураховуючи наведене, суд касаційної інстанції погоджується з висновками судів попередніх інстанцій про відсутність підстав для задоволення зустрічного позову.

Разом з цим, переглядаючи в апеляційному порядку рішення суду першої інстанції, суд апеляційної інстанції відповідно до положень частини 4 статті 296 ГПК України правомірно не прийняв та не розглянув нові обставини та підстави щодо недійсності оспорюваного договору фінансового лізингу, на які додатково посилалось ТОВ «Тріумф-Украгро» у апеляційній скарзі та які не були предметом розгляду в суді першої інстанції.

Верховний Суд зауважує, що наявність судового рішення про відмову у задоволенні позову про визнання недійсним договору фінансового лізингу від 04.01.2022 № 12374-SME-FL, не позбавляє права ТОВ «Тріумф-Украгро» звернутися до суду з позовом про визнання зазначеного договору недійсним з інших підстав, ніж розглядалися судом у справі № 906/525/23.

Обґрунтовуючи наявність підстави касаційного оскарження судових рішень, передбачену пунктом 1 частини 2 статті 287 ГПК України, ТОВ «Тріумф-Украгро» у поданій касаційній скарзі зазначає про неправильне застосування судами попередніх інстанцій положень статей 6, 11, частини 1 статті 15, статей 21, 202, 205, 207, 215, частини 1 статті 638, статті 806 ЦК України, частини 2 статті 189 ГК України, частини 4 статті 17, пункту 3 частини 1 статті 20 Закону України «Про фінансовий лізинг», статей 13, 73, 74, 76-79, 81, 86 ГПК України та неврахування висновків, викладених у постановах Великої Палати Верховного Суду від 15.06.2021 у справі № 904/5726/19, від 04.12.2019 у справі № 917/1739/17, від 26.06.2019 у справі № 587/430/16-ц, від 12.06.2019 у справі № 487/10128/14-ц, від 11.09.2019 у справі № 487/10132/14-ц, від 04.09.2019 у справі № 265/6582/16-ц, від 18.03.2020 у справі № 129/1033/13- ц, постановах Верховного Суду від 05.07.2019 у справі № 910/4994/18, від 25.03.2020 у справі № 646/5062/17, від 04.12.2019 у справі № 910/17755/18, від 18.11.2019 у справі № 902/761/18, від 16.11.2020 у справі № 344/16215/17, від 04.11.2019 у справі № 905/49/15, від 29.11.2019 у справі № 914/2267/18, від 29.01.2020 у справі № 916/922/19, від 25.06.2020 у справі № 924/233/18.

Так, однією з підстав касаційного оскарження судових рішень відповідно до пункту 1 частини 2 статті 287 ГПК України є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права у випадку, якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку.

Зі змісту зазначеної норми права випливає, що оскарження судових рішень з підстави, передбаченої пунктом 1 частини 2 статті 287 ГПК України, може мати місце за наявності таких складових: неоднакове застосування одних і тих самих норм матеріального права апеляційним судом у справі, в якій подано касаційну скаргу, та у постанові Верховного Суду, яка містить висновок щодо застосування цієї ж норми права у подібних правовідносинах; ухвалення різних за змістом судових рішень у справі, у якій подано касаційну скаргу, і у справі, в якій винесено постанову Верховного Суду; спірні питання виникли у подібних правовідносинах.

Отже, для касаційного перегляду судових рішень з підстави, передбаченої у пункті 1 частини 2 статті 287 ГПК України, наявності самих лише висновків Верховного Суду щодо застосування норми права у певній справі не достатньо, обов`язковою умовою для касаційного перегляду судового рішення є подібність правовідносин у справі, в якій Верховний Суд зробив висновки щодо застосування норми права, з правовідносинами у справі, яка переглядається. Тобто застосування правового висновку щодо застосування норми права, викладеного у постанові Верховного Суду, залежить від тих фактичних обставин, які будуть встановлені судом у кожній конкретній справі за результатом оцінки поданих сторонами доказів. При цьому встановлені судом фактичні обставини у кожній справі можуть бути різними.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 12.10.2021 у справі № 233/2021/19 зазначено, що на предмет подібності слід оцінювати саме ті правовідносини, які є спірними у порівнюваних ситуаціях. Встановивши учасників спірних правовідносин, об`єкт спору (які можуть не відповідати складу сторін справи та предмету позову) і зміст цих відносин (права й обов`язки сторін спору), суд має визначити, чи є певні спільні риси між спірними правовідносинами насамперед за їхнім змістом. А якщо правове регулювання цих відносин залежить від складу їх учасників або об`єкта, з приводу якого вони вступають у правовідносини, то у такому разі подібність слід також визначати за суб`єктним і об`єктним критеріями відповідно. Для встановлення подібності спірних правовідносин у порівнюваних ситуаціях суб`єктний склад цих відносин, предмети, підстави позовів і відповідне правове регулювання не обов`язково мають бути тотожними, тобто однаковими.

Так, за доводами скаржника судами попередніх інстанцій при вирішенні первісного позову не враховано висновки, викладені у постанові об`єднаної палати Касаційного господарського суду у складі Верховного суду від 05.07.2019 у справі № 910/4994/18, відповідно до якого сам лише факт складання та підписання сторонами акту не є безумовним свідченням реальності господарської операції за договором, якщо інші обставини свідчать про недостовірність інформації, зазначеної у ньому; постановах Верховного Суду від 04.11.2019 у справі № 905/49/15, від 29.11.2019 у справі № 914/2267/18, від 29.01.2020 у справі № 916/922/19, від 25.06.2020 у справі № 924/233/18 щодо перевірки реальності здійснення господарської операції, у тому числі на підставі відповідних підтверджуючих бухгалтерських то товарно-транспортних документів; постанові Великої Палати Верховного Суду від 18.03.2020 у справі № 129/1033/13- ц, постановах Верховного Суду від 25.03.2020 у справі № 646/5062/17, від 04.12.2019 у справі № 910/17755/18, від 18.11.2019 у справі № 902/761/18, від 16.11.2020 у справі № 344/16215/17 щодо принципу змагальності сторін; постанові Верховного Суду від 25.06.2020 у справі № 924/233/18 щодо застосування судами стандартів доказування.

У справі № 906/525/23, що розглядається, суди попередніх інстанцій при вирішенні спору за первісним позовом, перевіряючи реальність здійснення господарської операції дослідили та оцінили за правилами статті 86 ГПК України зібрані у справі докази у їх сукупності, а саме, акт приймання-передачі від 06.01.2022, видаткову накладну від 06.01.2022 № 30, а також акт приймання-передачі до договору купівлі-продажу від 04.01.2022 № 12374-S, врахували здійснення відповідачем за первісним позовом на виконання умов договору лізингових платежів, відсутність звернення ТОВ «Тріумф-Украгро» до ТОВ «ОТП Лізинг» щодо передачі об`єкта лізингу та відсутність відмови ТОВ «Тріумф-Украгро» від договору фінансового лізингу відповідно до умов цього договору, застосувавши статті 76-79 ГПК України, дійшли висновку про підтвердження факту прийняття скаржником об`єкта лізингу за договором та відповідно про наявність підстав для стягнення заборгованості за цим договором.

Верховний Суд зазначає, що оцінка доказів у справі, що розглядається, здійснена судами з урахуванням обставин справи та сукупності наданих сторонами доказів. При цьому, відповідно до частини 2 статті 300 ГПК України у суду касаційної інстанції відсутні повноваження вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими, збирати чи приймати до розгляду нові докази або додатково перевіряти докази.

Також, скаржник посилається на неврахування судами попередніх інстанцій при вирішенні зустрічного позову висновків, викладених у постановах Великої Палати Верховного Суду від 15.06.2021 у справі № 904/5726/19, від 04.12.2019 у справі № 917/1739/17, від 26.06.2019 у справі № 587/430/16-ц, від 12.06.2019 у справі № 487/10128/14-ц, від 11.09.2019 у справі № 487/10132/14-ц, від 04.09.2019 у справі № 265/6582/16-ц щодо застосування судами принципу «суд знає закони», відповідно до якого суди, з`ясувавши при розгляді справи, що сторона або інший учасник судового процесу на обґрунтування своїх вимог або заперечень послався не на ті норми права, що фактично регулюють спірні правовідносини, самостійно здійснює правильну правову кваліфікацію останніх та застосовує для прийняття рішення ті норми матеріального і процесуального права, предметом регулювання яких є відповідні правовідносини.

Верховний Суд зауважує, що застосування судом принципу «jura novit curia» («суд знає закони») не є безмежним. Цей принцип застосовується у тому випадку, коли позивач обґрунтовує свій позов певними обставинами, проте помилково посилається не на ті норми.

Як убачається зі змісту позовних вимог у справі, що розглядається, предметом позову є визнання недійсним з моменту укладення договору фінансового лізингу від 04.01.2022 № 12374-SME-FL, обґрунтовані тим, що оспорюваний правочин не був спрямований на створення правових наслідків, які обумовлювалися цим правочином (фіктивний правочин).

Суди попередніх інстанцій, розглянувши зустрічний позов у межах заявлених позовних вимог (предмету та підстав позову), встановивши недоведеність ТОВ «Тріумф-Украгро» наявності у оспорюваного правочину ознак фіктивності, дійшли висновку про відсутність підстав для задоволення зустрічного позову.

Доводи скаржника про те, що суди попередніх інстанцій при вирішенні спору мали б застосувати принцип «jura novit curia» та визнати оспорюваний правочин недійсним (вимога за зустрічним позовом) у зв`язку з тим, що його вчинено внаслідок обману та підробки документів не приймаються судом касаційної інстанції до уваги, оскільки зазначені підстави не були заявлені ТОВ «Тріумф-Украгро» в суді першої інстанції, а суд апеляційної інстанції відповідно до статті 269 ГПК України не розглядає підстави позову, що не були предметом розгляду в суді першої інстанції.

Таким чином, Верховний Суд зазначає, що наведені судами попередніх інстанцій висновки не суперечать правовим висновкам, викладеним у зазначених вище постановах Великої Палати Верховного Суду та Верховного Суду, на які посилається скаржник у касаційній скарзі.

Зважаючи на викладене, наведена скаржником підстава касаційного оскарження, передбачена пунктом 1 частини 2 статті 287 ГПК України, не отримала підтвердження під час касаційного провадження.

Також підставою касаційного оскарження судових рішень у справі, що розглядається, ТОВ «Тріумф-Украгро» зазначає пункт 4 частини 2 статті 287 ГПК України з огляду на наявність підстав, передбачених пунктами 1, 3, 4 частини 3 статті 310 цього Кодексу, а саме: суд не дослідив зібрані у справі докази, суд необґрунтовано відхилив клопотання про витребування, дослідження або огляд доказів, або інше клопотання учасника справи щодо встановлення обставин, які мають значення для правильного вирішення справи; суд встановив обставини, що мають суттєве значення, на підставі недопустимих доказів.

Так, відповідно до пункту 4 частини 2статті 287 ГПК України підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пунктах 1, 4 частини 1 цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права, якщо судове рішення оскаржується з підстав, передбачених частинами 1, 3 статті 310 ГПК України.

Зокрема, згідно з пунктом 1 частини 3 статті 310 ГПК України підставою для скасування судового рішення та направлення справи на новий розгляд є також порушення норм процесуального права, на які посилається скаржник у касаційній скарзі, що унеможливило встановлення фактичних обставин, які мають значення для правильного вирішення справи, якщо суд не дослідив зібрані у справі докази за умови висновку про обґрунтованість заявлених у касаційній скарзі підстав касаційного оскарження, передбачених пунктами 1, 2, 3 частини 2 статті 287 цього кодексу.

За таких обставин недостатніми є доводи скаржника про неповне дослідження судами зібраних у справі доказів за умови не підтвердження підстави касаційного оскарження, передбаченої пунктом 1 частини 2 статті 287 ГПК України.

Крім того, доводи касаційної скарги, які стосуються з`ясування обставин, вже встановлених судами попередніх інстанцій, та переоцінки вже оцінених ними доказів у справі, не можуть бути враховані судом касаційної інстанції з огляду на положення частини 2 статті 300 ГПК України.

Відповідно до пункту 3 частини 3 статті 310 ГПК України підставою для скасування судового рішення та направлення справи на новий розгляд є порушення норм процесуального права, на які посилається скаржник у касаційній скарзі, що унеможливило встановлення фактичних обставин, які мають значення для правильного вирішення справи, якщо, зокрема, суд необґрунтовано відхилив клопотання про витребування, дослідження або огляд доказів або інше клопотання (заяву) учасника справи щодо встановлення обставин, які мають значення для правильного вирішення справи.

Отже, відповідно до наведеної норми процесуального права підставою для скасування судового рішення та направлення справи на новий розгляд є, зокрема, таке порушення норм процесуального права, коли суд необґрунтовано відхилив клопотання учасника справи, внаслідок чого обставини справи, які мають значення для правильного її вирішення, не були встановлені.

Так, ТОВ «Тріумф-Украгро», у поданій касаційній скарзі зазначає, що суд першої інстанції необґрунтовано відмовив у задоволення клопотання про призначення почеркознавчої експертизи, а суд апеляційної інстанції необґрунтовано відмовив у задоволенні клопотання про зупинення провадження у справі та у задоволенні клопотання про витребування доказів.

Верховний Суд зауважує, що призначення експертизи є правом, а не обов`язком господарського суду. Питання призначення експертизи вирішується судом у кожному конкретному випадку з урахуванням предмета, підстав позову та обставин справи. Судова експертиза призначається лише у разі дійсної потреби у спеціальних знаннях для встановлення фактичних даних, що входять до предмета доказування, тобто у разі, коли висновок експерта не можуть замінити інші засоби доказування.

Ураховуючи наведене, предмет і підстави заявленого в суді першої інстанції зустрічного позову, встановлені обставини справи, відсутні підстави вважати такими, що порушують норми процесуального права дії суду першої інстанції, який не задовольнив клопотання ТОВ «Тріумф-Украгро» про призначення почеркознавчої експертизи.

Щодо доводів скаржника про необґрунтовану відмову судом апеляційної інстанції у задоволенні клопотання про зупинення провадження у цій справі до набрання законної сили судовим рішенням у справі № 906/956/23 за позовом про визнання недійсним договору купівлі-продажу від 04.01.2022 № 12374-S, Верховний Суд зазначає таке.

Для вирішення питання про зупинення провадження у справі господарський суд у кожному випадку повинен з`ясовувати, яким чином пов`язана справа, яка розглядається іншим судом, а також, чим саме обумовлюється неможливість розгляду цієї справи. Саме по собі твердження про неможливість розгляду справи до розгляду іншої справи не може бути підставою для застосування пункту 5 частини 1 статті 227 ГПК України.

Відмовляючи у задоволенні клопотання про зупинення провадження у цій справі до набрання законної сили судовим рішенням у справі № 906/956/23, суд апеляційної інстанції виходив із того, що ТОВ «Тріумф-Украгро» не доведено дійсної об`єктивної неможливості розгляду цієї справи до вирішення справи № 906/956/23, а також не зазначено які саме обставини не можуть бути самостійно досліджені та встановлені господарським судом під час розгляду даної справи. При цьому, суд апеляційної інстанції зазначив, що зібрані у справі докази дозволяють встановити та оцінити обставини (факти), які входять до предмету доказування у справі, що розглядається.

Ураховуючи зазначене, суд касаційної інстанції відхиляє аргумент скаржника про необґрунтованість відмови у задоволенні клопотання про зупинення провадження у справі.

Посилання скаржника на те, що суд апеляційної інстанції необґрунтовано відмовив у задоволенні клопотання про витребування доказів, не приймається судом касаційної інстанції до уваги, оскільки, як вбачається зі змісту оскаржуваної постанови, суд апеляційної інстанції, встановивши, що заявник не звертався до суду першої інстанції з клопотанням про витребування доказів та не навів поважних причин пропуску строку на подачу такого клопотання, а також підстав для його поновлення, відмовив у поновленні пропущеного строку на витребування доказів, а тому правомірно залишив зазначене клопотання без розгляду відповідно до вимог статті 81 ГПК України.

Суд касаційної інстанції також не бере до уваги доводи скаржника про порушення судом першої інстанції положень процесуального законодавства у зв`язку з розглядом справи без участі його представника, враховуючи наступне.

Як вбачається зі змісту оскаржуваного рішення, суд першої інстанції, ураховуючи належне повідомлення ТОВ «Тріумф-Украгро» про дату, час і місце судового засідання, відсутність підстав для задоволення клопотання про відкладення розгляду справи у зв`язку з зверненням ТОВ «Тріумф-Украгро» до суду з позовом про визнання недійсним договору купівлі-продажу об`єкту лізингу, оскільки зазначений спір не стосується предмета спору у справі № 906/525/23 та не є підставою для відкладення розгляду справи, а також те, що відповідач за первісним позовом реалізував своє процесуальне право на подання відзиву на позовну заяву та подання зустрічного позову, дійшов висновку про можливість розгляду справи за відсутності представника ТОВ «Тріумф-Украгро» за наявними у справі матеріалами.

Верховний Суд зауважує, що відкладення розгляду справи є правом та прерогативою суду, основною передумовою для якого є не відсутність у судовому засіданні сторін, а неможливість вирішення спору у відповідному судовому засіданні. Крім того, розумність строків розгляду справи судом є однією із основних засад (принципів) господарського судочинства.

Згідно з пунктом 4 частини 3 статті 310 ГПК України, підставою для скасування судового рішення та направлення справи на новий розгляд є також порушення норм процесуального права, на які посилається скаржник у касаційній скарзі, що унеможливило встановлення фактичних обставин, які мають значення для правильного вирішення справи, якщо суд встановив обставини, що мають суттєве значення, на підставі недопустимих доказів.

Частинами 1 та 2 статті 77 ГПК України встановлено, що обставини, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Докази, одержані з порушенням закону, судом не приймаються.

Недопустимі докази - це докази, які отримані внаслідок порушення закону. Відповідно, тягар доведення недопустимості доказу лежить на особі, яка наполягає на тому, що судом використано недопустимий доказ. Подібна правова позиція викладена у постановах Верховного Суду від 16.02.2021 у справі № 913/502/19, від 27.12.2022 у справі № 910/21725/21.

Матеріалами справи та змістом оскаржуваних рішень підтверджується належне дослідження судами попередніх інстанцій доказів у справі, надання їм правильної оцінки, а доводи касаційної скарги про встановлення судами попередніх інстанцій обставин, що мають суттєве значення, на підставі недопустимих доказів, Суд вважає безпідставними, оскільки скаржником взагалі не зазначено наявності передбачених чинним законодавством обставин, які б зумовлювали визнання доказів недопустимими.

Саме лише посилання скаржника на те, що суди попередніх інстанцій встановили обставини, що мають суттєве значення, на підставі недопустимих доказів без належного обґрунтування, не може ставити під сумнів судові рішення.

Наведені у касаційній скарзі доводи в цій частині фактично зводяться до незгоди ТОВ «Тріумф-Украгро» з висновками судів попередніх інстанцій стосовно оцінки доказів і встановлених на їх підставі обставин, а також до переоцінки наявних у матеріалах справи доказів, що виходить за межі повноважень касаційного суду, визначених статтею 300 ГПК України .

Зважаючи на викладене, наведена ТОВ «Тріумф-Украгро» підстава касаційного оскарження, передбачена пунктом 4 частини 2 статті 287 ГПК України, не отримала підтвердження під час касаційного провадження.

Наведене в сукупності виключає можливість задоволення касаційної скарги.

Згідно з пунктом 1 частини 1 статті 308 ГПК України суд касаційної інстанції за результатами розгляду касаційної скарги має право залишити судові рішення судів першої інстанції та апеляційної інстанції без змін, а скаргу без задоволення.

За змістом статті 309 ГПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо судове рішення, переглянуте в передбачених статтею 300 цього Кодексу межах, ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права. Не може бути скасоване правильне по суті і законне рішення з одних лише формальних міркувань.

Ураховуючи наведене, суд касаційної інстанції, переглянувши оскаржувані судові рішення в межах доводів касаційної скарги, дійшов висновку про залишення касаційної скарги без задоволення, а постанови суду апеляційної інстанції та рішення суду першої інстанції - без змін.

Судовий збір за подання касаційної скарги в порядку статті 129 ГПК України покладається на скаржника.

Керуючись статтями 300, 301, 308, 309, 314, 315, 317 Господарського процесуального кодексу України, Верховний Суд

ПОСТАНОВИВ:

1. Касаційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю «Тріумф-Украгро» залишити без задоволення.

2. Постанову Північно-західного апеляційного господарського суду від 30.11.2023 та рішення Господарського суду Житомирської області від 18.07.2023 у справі № 906/525/23 залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий суддя І. С. Берднік

Судді: В. А. Зуєв

І. С. Міщенко