ПІВНІЧНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"27" лютого 2024 р. Справа№917/882/22

Північний апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючого: Владимиренко С.В.

суддів: Ходаківської І.П.

Демидової А.М.

за участю секретаря судового засідання Невмержицької О.В.

за участю представників учасників справи згідно протоколу судового засідання від 27.02.2024

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу Товариства з додатковою відповідальністю «Укроліяпродукт»

на рішення Господарського суду міста Києва від 20.02.2023 (повний текст рішення складено та підписано 01.03.2023)

у справі №917/882/22 (суддя Гумега О.В.)

за позовом ОСОБА_1

до Державного реєстратора юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців Виконавчого комітету Скороходівської селищної ради Бугая Ігоря Валерійовича

третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору на стороні позивача - Товариство з додатковою відповідальністю «Укроліяпродукт»

третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору на стороні відповідача - Виконавчий комітет Скороходівської селищної ради

про визнання протиправною та скасування державної реєстрації,

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 (далі по тексту - позивач) звернувся до Господарського суду Полтавської області із позовом до Державного реєстратора юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців Виконавчого комітету Скороходівської селищної ради Бугая Ігоря Валерійовича (далі по тексту - відповідач) про визнання протиправною та скасування державної реєстрації змін до відомостей, вчинені відповідачем в Єдиному державному реєстрі юридичних осіб, фізичних осіб - підприємців та громадських формувань (далі по тексту - ЄДР) про юридичну особу (реєстраційну дію) - запис 019000477 від 28.06.2022 щодо Товариства з додатковою відповідальністю «Укроліяпродукт» (далі по тексту - Товариство) та стягнення з відповідача на користь позивача 2 481,00 грн судового збору.

Обгрунтовуючи позовні вимоги позивач посилається на вчинення відповідачем спірного реєстраційного запису за відсутності рішення Загальних зборів Товариства, що є порушенням вимог пунктів 2, 3 частини 2 статті 6, частини 4 статті 17, пунктів 5, 6, 8 частини 2 статті 25, пункту 5 частини 1 статті 28 Закону України «Про державну реєстрацію юридичних осіб, фізичних осіб - підприємців та громадських формувань» від 15.05.2003 № 755-IV (далі по тексту - Закон № 755-IV).

Господарський суд Полтавської області ухвалою від 11.08.2022 позовну заяву ОСОБА_1 до Державного реєстратора юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців Виконавчого комітету Скороходівської селищної ради Бугая Ігоря Валерійовича про визнання протиправною та скасування державної реєстрації змін до відомостей про юридичну особу (реєстраційну дію) - запис 019000477 від 28.06.2022 року щодо Товариства з додатковою відповідальністю «Укроліяпродукт» направив за територіальною юрисдикцією (підсудністю) до Господарського суду міста Києва.

Господарський суд міста Києва ухвалою від 24.10.2022 про відкриття провадження у справі №917/882/22 залучив до участі у справі третю особу, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору на стороні позивача - Товариство з додатковою відповідальністю «Укроліяпродукт» (далі по тексту - третя особа 1, Товариства) та третю особу, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору на стороні відповідача - Виконавчий комітет Скороходівської селищної ради (далі по тексту - третя особа 2).

Господарський суд міста Києва рішенням від 20.02.2023 у справі №917/882/22 позов задовольнив повністю; визнав протиправною та скасував державну реєстрацію змін до відомостей про юридичну особу (реєстраційну дію) - запис 019000477 від 28.06.2022 щодо Товариства з додатковою відповідальністю «Укроліяпродукт»; стягнув з державного реєстратора юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців Виконавчого комітету Скороходівської селищної ради Бугая Ігоря Валерійовича на користь ОСОБА_1 2 481,00 грн судового збору.

Ухвалюючи вказане рішення суд першої інстанції дійшов висновку про те, що спірна реєстраційна дія/запис була проведена/вчинена державним реєстратором за відсутності законодавчо визначених підстав, а саме: за відсутності рішення Загальних зборів учасників Товариства про зміну його місцезнаходження та за відсутності установчого документу (Статуту) Товариства у новій редакції, а отже, з порушенням пункту 3 частини 2 статті 6, пунктів 2, 8 частини 4 статті 17, пункту 8 частини 2 статті 25, пунктів 4, 5 частини 1 статті 28 Закону № 755-IV. Проведення/вчинення спірної реєстраційної дії/запису за відсутності на те законодавчо визначених підстав порушує корпоративні права позивача як учасника та кінцевого бенефіціарного власника (контролера) юридичної особи ТДВ «Укроліяпродукт» на участь в управлінні цим Товариством, впливає на точність і достовірність розміщеної у відкритому доступі в Єдиному державному реєстрі інформації щодо місцезнаходження цього Товариства.

Не погодившись із ухваленим рішенням суду першої інстанції, Товариство звернулося до Північного апеляційного господарського суду із апеляційною скаргою, в якій просить скасувати рішення Господарського суду міста Києва від 20.02.2023 у справі №917/882/22 та ухвалити нове рішення, яким відмовити в повному обсязі у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до державного реєстратора юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців Виконавчого комітету Скороходівської селищної ради Бугая Ігоря Валерійовича про визнання протиправною та скасування державної реєстрації, а саме: державної реєстрації змін до відомостей про юридичну особу (реєстраційну дію) - запис 019000477 від 28.06.2022, вчинену державним реєстратором юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців Виконавчого комітету Скороходівської селищної ради Бугаєм Ігорем Валерійовичем щодо Товариства.

В обґрунтування вимог та доводів апеляційної скарги третя особа 1 посилається на відсутність порушеного права позивача з боку відповідача та третьої особи 1. Як зазначає апелянт, ані Статут Товариства, ані Закон України «Про товариства з обмеженою та додатковою відповідальністю» від 06.02.2018 №2275-VIII (далі по тексту - Закон №2275-VIII) не відносить до компетенції Загальних зборів Товариства прийняття рішень щодо зміни адреси останнього. При цьому суд першої інстанції помилково у спірному рішенні ототожнив поняття щодо встановлення місцезнаходження Товариства та внесення змін до Статуту Товариства та помилково застосував до спірних правовідносин положення пункту 8 частини 4 статті 17 Закону № 755-IV.

Відповідно до витягу з протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 24.03.2023 апеляційну скаргу Товариства з додатковою відповідальністю «Укроліяпродукт» на рішення Господарського суду міста Києва від 20.02.2023 у справі №917/882/22 передано на розгляд колегії суддів у складі: головуючий суддя - Владимиренко С.В., судді: Демидова А.М., Ходаківська І.П.

Північний апеляційний господарський суд від 29.03.2023 витребував з Господарського суду міста Києва матеріали справи №917/882/22; відклав розгляд питання про відкриття, повернення, залишення без руху або відмову у відкритті апеляційного провадження за апеляційною скаргою Товариства з додатковою відповідальністю «Укроліяпродукт» на рішення Господарського суду міста Києва від 20.02.2023 у справі №917/882/22.

Матеріали справи №917/882/22 надійшли на адресу Північного апеляційного господарського суду 10.04.2023.

Після виходу судді Ходаківської І.П. (17.04.2023) з відпустки, Північний апеляційний господарський суд ухвалою від 18.04.2023 відкрив апеляційне провадження за апеляційною скаргою Товариства з додатковою відповідальністю «Укроліяпродукт» на рішення Господарського суду міста Києва від 20.02.2023 у справі №917/882/22; розгляд апеляційної скарги призначив на 16.05.2023 о 12 год. 45 хв.

В заперечення на апеляційну скаргу позивач згідно письмового відзиву посилається на те, що рішення суду першої інстанції прийняте з дотриманням вимог матеріального та процесуального права. Зокрема, як зазначає позивач, зміна місцезнаходження Товариства проведена без ухвалення рішення Загальними зборами Товариства та без внесення змін до Статуту, чим порушені корпоративні права позивача, як учасника та кінцевого бенефіціарного власника Товариства.

Щодо належного відповідача, то позивач посилається на правову позицію, викладену у постанові Верховного Суду від 01.07.2021 у справі №912/1625/20 з подібних правовідносин. При цьому позивач посилається на допущенні відповідачем порушення вимог Закону №755-IV при проведені спірних реєстраційних дій щодо зміни місцезнаходження Товариства.

У письмовому відзиві на апеляційну скаргу позивач повідомив суд апеляційної інстанції про попередній (орієнтовний) розмір витрат на професійну правничу допомогу у суді апеляційної інстанції, який складає 60 000,00 грн. Розпорядженням Північного апеляційного господарського суду від 17.07.2023 у зв`язку з перебуванням суддів Демидової А.М. та Ходаківської І.П. з 17.07.2023 по 21.07.2023 у відпустках, призначено повторний автоматизований розподіл судової справи між суддями.

Протоколом повторного автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 17.07.2023 справу №917/882/22 передано на розгляд колегії суддів у складі: головуючий суддя - Владимиренко С.В., судді: Євсіков О.О., Ткаченко Б.О.

Північний апеляційний господарський суд ухвалою від 18.07.2023 апеляційну скаргу Товариства з додатковою відповідальністю «Укроліяпродукт» на рішення Господарського суду міста Києва від 20.02.2023 у справі №917/882/22 прийняв до провадження колегією суддів у складі: головуючий суддя - Владимиренко С.В., судді: Євсіков О.О., Ткаченко Б.О.

Розпорядженням Північного апеляційного господарського суду від 10.01.2024 у зв`язку із перебуванням судді Ткаченка Б.О. з 25.12.2023 по 12.01.2024, який входить до складу колегії суддів і не є суддею-доповідачем у відпустці, призначено повторний автоматизований розподіл судової справи між суддями.

Протоколом повторного автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 10.01.2024 справу №917/882/22 передано на розгляд колегії суддів у складі: головуючий суддя - Владимиренко С.В., судді: Євсіков О.О., Ходаківська І.П.

Північним апеляційним господарським судом ухвалою від 10.01.2024 апеляційну скаргу Товариства з додатковою відповідальністю «Укроліяпродукт» на рішення Господарського суду міста Києва від 20.02.2023 у справі №917/882/22 прийнято до провадження колегією суддів у складі: головуючий суддя - Владимиренко С.В., судді: Євсіков О.О., Ходаківська І.П.

Розпорядженням Північного апеляційного господарського суду від 12.02.2024 у зв`язку із перебуванням суддів Євсікова О.О., який не є головуючим суддею (суддею-доповідачем), у відпустці, призначено повторний автоматизований розподіл судової справи між суддями.

Протоколом повторного автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 12.02.2024 справу №917/882/22 передано на розгляд колегії суддів у складі: головуючий суддя - Владимиренко С.В., судді: Ходаківська І.П., Демидова А.М.

Північний апеляційний господарський суд ухвалою від 12.02.2024 апеляційну скаргу Товариства з додатковою відповідальністю «Укроліяпродукт» на рішення Господарського суду міста Києва від 20.02.2023 у справі №917/882/22 прийняв до провадження колегією суддів у складі: головуючий суддя - Владимиренко С.В., судді: Ходаківська І.П., Демидова А.М.

Північним апеляційним господарським судом ухвалами від 16.05.2023, від 13.06.2023, від 01.08.2023, від 05.09.2023, від 24.10.2023, від 30.11.2023 розгляд справи відкладався за усним клопотанням представника позивача у зв`язку із проведенням між сторонами переговорів щодо вирішення спору мирним шляхом, проти чого не заперечував представник третьої особи 1.

Крім того, Північний апеляційний господарський суд ухвалою від 05.09.2023 за клопотанням позивача та третьої особи 1 продовжив строк розгляду справи №917/882/22, з метою необхідності забезпечення прав учасників судового процесу на участь їх представників у засіданні господарського суду, дотримання принципів рівності та змагальності учасників спору, забезпечення всебічного, повного та об`єктивного дослідження фактичних обставин справи, з урахуванням приписів статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод та практики Європейського суду з прав людини (далі по тексту - ЄСПЛ).

08.02.2024 позивачем подано клопотання про долучення доказів - копії постанови Північного апеляційного господарського суду від 23.01.2024 у справі №910/11814/22.

Суд апеляційної інстанції, порадившись на місці, 13.02.2024 протокольно відмовив у задоволенні клопотання позивача про долучення доказів - копії постанови Північного апеляційного господарського суду від 23.01.2024 у справі №910/11814/22, оскільки постанова суду апеляційної інстанції не є доказом у розумінні статті 73 Господарського процесуального кодексу України (далі по тексту - ГПК України).

Відповідач та третя особа 2 своїх представників, чи особисто, в судове засідання, призначене на 27.02.2024 не направили, про причини неявки суд не повідомили, про час та місце розгляду справи повідомлені належним чином шляхом доставки ухвали Північного апеляційного господарського суду від 13.02.2024 до їх електронних кабінетів, що відповідає вимогам статей 6, 120, 242 ГПК України.

Відповідно до частини 12 статті 270 ГПК України неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.

Представник третьої особи 1 у судовому засіданні 27.02.2024 підтримав вимоги та доводи апеляційної скарги, просив суд апеляційної інстанції її задовольнити, рішення Господарського суду міста Києва від 20.02.2023 у справі №917/882/22 скасувати та ухвалити нове рішення, яким відмовити у задоволенні позову.

Представник позивача у судовому засіданні 27.02.2024 заперечив проти задоволення апеляційної скарги третьої особи 1, просив суд апеляційної інстанції рішення Господарського суду міста Києва від 20.02.2023 у справі №917/882/22 залишити без змін.

Розглянувши доводи та вимоги апеляційної скарги, відзиву на неї, заслухавши пояснення представників третьої особи 1 та позивача, перевіривши матеріали справи, дослідивши докази, проаналізувавши на підставі встановлених фактичних обставин справи правильність застосування судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, колегія суддів встановила наступне.

Позивач є учасником та кінцевим бенефіціарним власником Товариства із часткою у статутному капіталі 25 %.

Звертаючись до суду із даним позовом позивач посилається на те, що він випадково дізнався про те, що Товариство змінило місцезнаходження з міста Зіньків Полтавської області на місто Київ, про що свідчать відомості у ЄДР.

Вказані реєстраційні дії проведені відповідачем на підставі заяви директора Товариства, без рішення Загальних зборів Товариства, що, на переконання позивача, є порушенням Статуту Товариства, Закону №755-IV та Закону №2275-VIII.

Стаття 55 Конституції України гарантує, що кожен має право будь-якими не забороненими законом засобами захищати свої права і свободи від порушень і протиправних посягань.

Відповідно до статті 15, частини 1 статті 16 Цивільного кодексу України (далі по тексту - ЦК України) кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

За статтею 167 Господарського кодексу України, чинної на дату виникнення спірних правовідносин (далі по тексту - ГК України), корпоративні права - це права особи, частка якої визначається у статутному капіталі (майні) господарської організації, що включають правомочності на участь цієї особи в управлінні господарською організацією, отримання певної частки прибутку (дивідендів) даної організації та активів у разі ліквідації останньої відповідно до закону, а також інші правомочності, передбачені законом та статутними документами.

Володіння корпоративними правами не вважається підприємництвом. Законом можуть бути встановлені обмеження певним особам щодо володіння корпоративними правами та/або їх здійснення.

Під корпоративними відносинами маються на увазі відносини, що виникають, змінюються та припиняються щодо корпоративних прав.

Відповідно до частин 1-3 статті 4 ГПК України право на звернення до господарського суду в установленому цим Кодексом порядку гарантується. Ніхто не може бути позбавлений права на розгляд його справи у господарському суді, до юрисдикції якого вона віднесена законом.

Юридичні особи та фізичні особи - підприємці, фізичні особи, які не є підприємцями, державні органи, органи місцевого самоврядування мають право на звернення до господарського суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав та законних інтересів у справах, віднесених законом до юрисдикції господарського суду, а також для вжиття передбачених законом заходів, спрямованих на запобігання правопорушенням.

До господарського суду у справах, віднесених законом до його юрисдикції, мають право звертатися також особи, яким законом надано право звертатися до суду в інтересах інших осіб.

Здійснюючи правосуддя, господарський суд захищає права та інтереси фізичних і юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором (частина 1 статті 5 ГПК України).

Відповідно до статті 14 ГПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у господарських справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи, в інтересах яких заявлено вимоги, за винятком тих осіб, які не мають процесуальної дієздатності.

Положеннями статті 20 ГПК України визначено, що господарські суди розглядають справи у спорах, що виникають у зв`язку із здійсненням господарської діяльності (крім справ, передбачених частиною другою цієї статті), та інші справи у визначених законом випадках, зокрема, справи у спорах, що виникають з корпоративних відносин, в тому числі у спорах між учасниками (засновниками, акціонерами, членами) юридичної особи або між юридичною особою та її учасником (засновником, акціонером, членом), у тому числі учасником, який вибув, пов`язані зі створенням, діяльністю, управлінням або припиненням діяльності такої юридичної особи, крім трудових спорів (пункт 3 частини 1 статті 20 ГПК України).

Відповідно до частини 1 статті 41 ГПК України у справах позовного провадження учасниками справи є сторони та треті особи.

Сторонами в судовому процесі - позивачами і відповідачами - можуть бути особи, зазначені у статті 4 цього Кодексу (частина 1 статті 45 ГПК України).

Приписами частин 3, 4 вказаної норми визначено, що позивачами є особи, які подали позов або в інтересах яких подано позов про захист порушеного, невизнаного чи оспорюваного права або охоронюваного законом інтересу. Відповідачами є особи, яким пред`явлено позовну вимогу.

Велика Палата Верховного Суду вже звертала увагу, що поняття «сторона у спорі» може не бути тотожним за змістом поняттю «сторона у процесі»: сторонами в процесі є такі її учасники, як позивач і відповідач; тоді як сторонами у спорі є належний позивач і той належний відповідач, до якого звернута чи має бути звернута відповідна матеріально-правова вимога позивача. Такі висновки сформульовані у постановах від 14.11.2018 у справі №183/1617/16, від 29.05.2019 у справі №367/2022/15-ц, від 07.07.2020 у справі № 712/8916/17, від 09.02.2021 у справі № 635/4741/17. Отже, належним відповідачем є особа, яка є суб`єктом матеріального правовідношення, тобто особа, за рахунок якої можливо задовольнити позовні вимоги, захистивши порушене право чи інтерес позивача.

Згідно з вимогами до форми та змісту позовної заяви вона повинна, зокрема, містити ім`я (найменування) відповідача як сторони у справі, а також зміст позовних вимог (пункти 2, 4 частини 3 статті 162 ГПК України).

Визначення відповідачів, предмета і підстав спору є правом позивача. Натомість, встановлення належності відповідачів й обґрунтованості позову - обов`язком суду, який виконується під час розгляду справи (правова позиція Великої Палати Верховного Суду, викладена в постанові від 17.04.2018 у справі № 523/9076/16-ц).

Велика Палата Верховного Суду уже зазначала про те, що згідно з принципом процесуальної економії штучне подвоєння судового процесу є неприпустимим, бо вирішення справи у суді має усунути як необхідність у новому зверненні до суду для вжиття додаткових засобів захисту, так і необхідність вчинення позивачем інших, ніж виконання судового рішення, дій. За загальним правилом один спір треба вирішувати у межах одного судового процесу в одній судовій юрисдикції. Інакше кажучи, не допускається вирішення одного спору у декількох судових справах, зокрема у різних судових юрисдикціях (див. також постанови Великої Палати Верховного Суду від 22.09.2022 у справі № 462/5368/16-ц (п. 44), від 22.09.2020 у справі № 910/3009/18 (п. 63), від 19.01.2021 у справі № 916/1415/19 (п. 6.13), від 26.01.2021 у справі № 522/1528/15-ц (п. 82), від 02.02.2021 у справі № 925/642/19 (п. 50), від 06.04.2021 у справі № 910/10011/19 (п. 94), від 20.10.2021 у справі № 9901/554/19 (п. 19), від 08.02.2022 у справі № 209/3085/20 (п. 24), від 21.09.2022 у справі № 908/976/19 (п. 5.6)).

У силу частини 2 статті 48 ГПК України, якщо позов подано не до тієї особи, яка повинна відповідати за позовом, суд до закінчення підготовчого провадження, а у разі розгляду справи за правилами спрощеного позовного провадження - до початку першого судового засідання, за клопотанням позивача замінює первісного відповідача належним відповідачем, не закриваючи провадження у справі.

Судом апеляційної інстанції встановлено, що позивач у даній справі клопотань про заміну первісного відповідача належним відповідачем чи про залучення до участі у справі іншої особи як співвідповідача не заявляв. Пред`явлення позову до неналежного відповідача не є підставою для відмови у відкритті провадження у справі, оскільки заміна неналежного відповідача здійснюється в порядку, визначеному статтею 48 ГПК України. За результатами розгляду справи суд відмовляє в позові до неналежного відповідача та приймає рішення по суті заявлених вимог щодо належного відповідача (пункт 31.10 постанови Великої Палати Верховного Суду від 12.12.2018 у справі №372/51/16-ц).

При цьому звернення з позовом до неналежного відповідача є самостійною підставою для відмови у позові.

Велика Палата Верховного Суду у постанові від 05.07.2023 у справі №910/15792/20 виснувала, що у випадку звернення особи з позовом до державного реєстратора про притягнення до відповідальності чи відшкодування шкоди, заподіяної ним внаслідок неналежного виконання покладених на нього обов`язків з внесення записів до ЄДРПОУ, що не пов`язана з діями інших суб`єктів цивільних правовідносин, така особа може бути відповідачем в суді. Зокрема у випадку невиконання державним реєстратором вимог суду (бездіяльності) про накладення заборони (арешту) внесеної до ЄДРСР при здійсненні ним реєстраційних дій.

Однак таких позовних вимог у цій справі не заявлено та не встановлено обставин порушення прав позивача виключно діями державного реєстратора, за відсутності прийняття рішення суб`єкта господарювання у сфері управлінських відносин.

Отже, Велика Палата Верховного Суду у постанові від 05.07.2023 у справі №910/15792/20 висловила правову позицію про те, що державний реєстратор не є належним відповідачем у спорах про визнання незаконними та скасування реєстраційних дій, вчинених щодо третьої особи, а ним є особа, щодо якої були здійснені ці дії (записи).

Відступлення від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у раніше ухваленому рішенні в одній зі справ Верховного Суду України, Великої Палати Верховного Суду чи Верховного Суду у складі колегії суддів (палати, об`єднаної палати), означає відступлення від аналогічних висновків, сформульованих раніше в інших постановах Верховного Суду України, Великої Палати Верховного Суду чи Верховного Суду у складі колегії суддів (палати, об`єднаної палати) (пункт 73 постанови Великої Палати Верховного Суду від 23.11.2021 у справі № 359/3373/16-ц).

Таким чином, саме Велика Палата Верховного Суду є спеціально створеним колегіальним органом Верховного Суду, метою діяльності якого є забезпечення однакового застосування судами норм права.

Велика Палата Верховного Суду в постановах від 30.01.2019 у справі №755/10947/17, від 10.11.2021 у справі № 825/997/17 неодноразово наголошувала на тому, що незалежно від того, чи перераховані всі постанови, в яких викладена правова позиція, від якої відступила Велика Палата Верховного Суду, суди під час вирішення тотожних спорів мають враховувати саме останню правову позицію Великої Палати Верховного Суду.

Викладене свідчить про те, що Велика Палата Верховного Суду у постанові від 05.07.2023 у справі №910/15792/20 відступила від викладеного у постанові від 01.07.2021 у справі № 912/1625/20 висновку Верховного Суду, на який посилається позивач у своєму відзиві на апеляційну скаргу у дані справі, про те, що державний реєстратор у разі оскарження його рішень, дій або бездіяльності є належним відповідачем у таких спорах, оскільки відповідно до частини 1 статті 34 Закону №755-IV він є відповідальною особою за пред`явленими до нього позовними вимогами про скасування проведених ним реєстраційних дій.

Так само не заслуговує на увагу посилання позивача на постанову Північного апеляційного господарського суду від 23.01.2024 у справі №910/11814/22, оскільки в силу вимог частини 4 статті 236 ГПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Як зазначалось вище, звернення з позовом до неналежного відповідача є самостійною підставою для відмови у позові.

За таких обставин, суд першої інстанції дійшов помилкового висновку про задоволення позову, оскільки позов подано позивачем до неналежного відповідача.

Відповідно до частини 1 статті 73, статей 76 77 ГПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Належними є докази, на підставі яких можна встановити обставини, які входять в предмет доказування. Предметом доказування є обставини, які підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Обставини, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

Згідно із частиною 1 статті 86 ГПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

За змістом статті 236 ГПК України (частини 1-5) судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню господарського судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи.

У Висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до уваги Комітету Міністрів Ради Європи щодо якості судових рішень, серед іншого (пункти 32-41), звертається увага на те, що усі судові рішення повинні бути зрозумілими, викладеними чіткою і простою мовою і це є необхідною передумовою розуміння рішення сторонами та громадськістю; для цього потрібно логічно структурувати рішення і викласти його в чіткому стилі, доступному для кожного; судові рішення повинні, у принципі, бути обґрунтованим; у викладі підстав для прийняття рішення необхідно дати відповідь на аргументи сторін та доречні доводи, здатні вплинути на вирішення спору; виклад підстав для прийняття рішення не повинен неодмінно бути довгим, оскільки необхідно знайти належний баланс між стислістю та правильним розумінням ухваленого рішення; обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент заявника на підтримку кожної підстави захисту; обсяг цього обов`язку суду може змінюватися залежно від характеру рішення.

У справі «Салов проти України» від 06.09.2005 Європейський Суд з прав людини наголосив на тому, що згідно ст. 6 Конвенції рішення судів достатнім чином містять мотиви, на яких вони базуються для того, щоб засвідчити, що сторони були заслухані, та для того, щоб забезпечити нагляд громадськості за здійсненням правосуддя (рішення від 27.09.2001 у справі «Hirvisaari v. Finland»). У рішенні звертається увага, що статтю 6 параграф 1 не можна розуміти як таку, що вимагає пояснень детальної відповіді на кожний аргумент сторін. Відповідно, питання, чи дотримався суд свого обов`язку обґрунтовувати рішення, може розглядатися лише в світлі обставин кожної справи (рішення від 09.12.1994 у справі «Ruiz Torija v. Spain»).

У рішеннях ЄСПЛ склалась стала практика, відповідно до якої рішення національних судів мають бути обґрунтованими, зрозумілими для учасників справ та чітко структурованими; у судових рішеннях має бути проведена правова оцінка доводів сторін, однак, це не означає, що суди мають давати оцінку кожному аргументу та детальну відповідь на нього. Тобто мотивованість рішення залежить від особливостей кожної справи, судової інстанції, яка постановляє рішення, та інших обставин, що характеризують індивідуальні особливості справи.

Статтею 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» визначено, що суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику Суду як джерело права.

Відповідно до частини 1 статті 74 ГПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Відповідно до частини 4 статті 11 ГПК України суд застосовує при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини як джерело права.

Європейський суд з прав людини у рішенні від 10.02.2010 у справі «Серявін та інші проти України» зауважив, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях, зокрема, судів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожний аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною, залежно від характеру рішення.

У справі «Трофимчук проти України» Європейський суд з прав людини також зазначив, хоча пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, це не може розумітись як вимога детально відповідати на кожен довод.

У пункті 53 рішення Європейського суду з прав людини у справі «Федорченко та Лозенко проти України» від 20.09.2012 зазначено, що при оцінці доказів суд керується критерієм доведення «поза розумним сумнівом». Тобто, аргументи сторони мають бути достатньо вагомими, чіткими та узгодженими.

Судом апеляційної інстанції у даній постанові надано вичерпні відповіді на доводи апелянта, викладені в апеляційній скарзі, із застосування норм матеріального та процесуального права, які регулюють спірні відносини.

Частиною 1 статті 277 ГПК України визначено, що підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є: 1) нез`ясування обставин, що мають значення для справи; 2) недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; 3) невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, встановленим обставинам справи; 4) порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

Враховуючи допущені судом першої інстанції порушення норм процесуального права, оскільки позов подано до неналежного відповідача, рішення Господарського суду міста Києва від 20.02.2023 у справі №917/882/22 підлягає скасуванню.

Відповідно до пункту 2 частини 1 статті 275 ГПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити нове рішення у відповідній частині або змінити рішення.

Зважаючи на вищенаведене, колегія суддів Північного апеляційного господарського суду дійшла висновку про те, що апеляційна скарга Товариства з додатковою відповідальністю «Укроліяпродукт» підлягає задоволенню, рішення Господарського суду міста Києва від 20.02.2023 у справі №917/882/22 скасуванню, з ухваленням нового рішення, яким у задоволені позову відмовити.

Відповідно до положень частини 14 статті 129 ГПК України судовий збір за подання апеляційної скарги покладається на позивача.

Керуючись ст. ст. 129, 269, 270, 275, 277, 281-284 Господарського процесуального кодексу України, Північний апеляційний господарський суд

ПОСТАНОВИВ:

1. Апеляційну скаргу Товариства з додатковою відповідальністю «Укроліяпродукт» на рішення Господарського суду міста Києва від 20.02.2023 у справі №917/882/22 задовольнити.

2. Рішення Господарського суду міста Києва від 20.02.2023 у справі №917/882/22 скасувати та ухвалити нове рішення, яким відмовити у задоволенні позову.

3. Стягнути з ОСОБА_1 (реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_1 , АДРЕСА_1 ) на користь Товариства з додатковою відповідальністю «Укроліяпродукт» (ідентифікаційний код юридичної особи в Єдиному державному реєстрі підприємств і організацій України 00687267, 38100, Полтавська область, Полтавський район, м. Зіньків, вул. Паркова, буд. 146) 3 795,93 грн (три тисячі сімсот дев`яносто п`ять гривень 93 копійки) судового збору за подання апеляційної скарги.

4. Видачу наказу доручити Господарському суду міста Києва.

5. Матеріали справи №917/882/22 повернути до Господарського суду міста Києва.

6. Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена до суду касаційної інстанції у господарських справах в порядку і строки, визначені в статтях 287-289 Господарського процесуального кодексу України.

Повний текст постанови складено та підписано суддями 14.03.2024.

Головуючий суддя С.В. Владимиренко

Судді І.П. Ходаківська

А.М. Демидова