ПІВНІЧНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"20" березня 2024 р. Справа№ 910/16307/23

Північний апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючого: Суліма В.В.

суддів: Майданевича А.Г.

Коротун О.М.

без виклику представників сторін

розглянувши матеріали апеляційної скарги Державної казначейської служби України

на рішення Господарського суду міста Києва від 22.12.2023 року

у справі № 910/16307/23 (суддя Ломака В.С.)

за позовом Приватного підприємства Виробничо-дистрибьюторська компанія «Дім Вина «Скала»

до Держави Україна в особі Державної казначейської служби України

про стягнення 57 110,34 грн,-

ВСТАНОВИВ:

Приватне підприємство Виробничо-дистрибьюторська компанія «Дім Вина «Скала» (далі - позивач) звернулося до Господарського суду міста Києва з позовом до Держави Україна в особі Державної казначейської служби України (далі - відповідач) про стягнення 57110,34 грн, з яких: 8 741,10 грн 3 % річних, 48 369,24 грн інфляційні втрати.

Позовні вимоги мотивовані тим, що постановою Північного апеляційного господарського суду від 27.10.2023 року в справі № 910/4014/16 за позовом Приватного підприємства "Виробничо-дистриб`юторська компанія "Дім вина "Скала" до Дніпровського районного управління Головного управління Міністерства внутрішніх справ України та Державної казначейської служби України про стягнення 1 896 091,00 грн моральної шкоди та 1 151,60 грн збитків, вимоги позивача були задоволені частково; стягнуто з Державного бюджету України на користь Підприємства 150 000,00 грн завданої шкоди через підрив іміджу, знищення престижу та підрив довіри до діяльності. У задоволенні решти вимог відмовлено.

Оскільки вищевказане рішення господарського суду апеляційної інстанції було виконано відповідачем лише 05.10.2023 року, Підприємство вказувало на наявність правових підстав для стягнення на його користь з Державного бюджету України через Службу 8 741,10 грн 3 % річних та 48 369,24 грн інфляційних втрат, нарахованих на вищенаведену суму шкоди протягом періоду з 27.10.2021 року (день набрання законної сили відповідним судовим рішенням) до 05.10.2023 року (день його фактичного виконання).

Рішенням Господарського суду міста Києва від 22.12.2023 року у справі № 910/16307/23 позов задоволено частково. Стягнуто з Державного бюджету України на користь Приватного підприємства Виробничо-дистрибьюторська компанія «Дім Вина «Скала» 7 027,40 грн 3 % річних та 40 069,60 грн інфляційних втрат.

Не погоджуючись із вказаним рішенням суду першої інстанції, Державна казначейська служба України звернулася до Північного апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою, відповідно до якої просить скасувати рішення Господарського суду міста Києва від 22.12.2023 у справі №910/16307/23 в частині стягнення з Державного бюджету України на користь Приватного підприємства Виробничо-дистрибьюторська компанія «Дім Вина «Скала» 7 027,40 грн 3 % річних та 40069, 60 грн інфляційних втрат. В іншій частині рішення Господарського суду міста Києва від 22.12.2023 року у справі № 910/16307/23 залишити без змін.

Апеляційна скарга мотивована тим, що Господарський суд міста Києва, визнав обставини встановленими, які є недоведеними і мають значення для справи, неправильно застосував норми процесуального та матеріального права, зокрема, ст. 236 Господарського процесуального кодексу України, Закон України «Про гарантії держави щодо виконання судових рішень».

Так, суд першої інстанції в оскаржуваному рішенні помилково застосував до спірних правовідносин норми Закону України «Про гарантії держави щодо виконання судових рішень».

За твердженням скаржника, 05.10.2023 року на користь позивача було здійснено безспірне списання коштів державного бюджету у справі №910/4014/16, відповідно відсутності підстав для нарахування компенсації (3 % річних і інфляційних нарахувань).

При цьому, скаржник наголосив, що ані порядок №845, ані будь-який інший акт законодавства не встановлюють для Казначейства строку для здійснення безспірного списання коштів державного бюджету згідно із судовими рішеннями про відшкодування шкоди, завданої незаконними діями органів дізнання, досудового слідства, прокуратури і суду.

Державний бюджет України не передбачає асигнувань для виплати інфляційних втрат та трьох процентів річних після «прострочення» виконання рішення суду про відшкодування шкоди Державою (за жодною бюджетною програмою).

Отже, судове рішення про стягнення з бюджету інфляційних втрат та 3 % річних не може бути виконане до моменту встановлення законом про Державний бюджет України на відповідний рік бюджетних призначень.

Нецільове використання бюджетних коштів є кримінальним правопорушенням.

Згідно витягу з протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 09.01.2024 року апеляційну скаргу передано на розгляд колегії суддів у складі: головуючий суддя - Сулім В.В., судді: Майданевич А.Г., Коротун О.М.

Ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 10.01.2024 року апеляційну скаргу Державної казначейської служби України на рішення Господарського суду міста Києва від 22.12.2023 року у справі №910/16307/23 залишено без руху.

Апелянтом протягом десяти днів з дня вручення ухвали про залишення апеляційної скарги без руху було усунено недоліки та подано до суду докази сплати судового збору.

Відтак, скаржником усунено недоліки поданої апеляційної скарги.

Ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 22.01.2024 року відкрито апеляційне провадження за апеляційною скаргою Державної казначейської служби України на рішення Господарського суду міста Києва від 22.12.2023 року у справі №910/16307/23. Розгляд апеляційної скарги вирішено здійснювати у порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи (без проведення судового засідання).

Позивач своїм правом згідно ч. 1 ст. 263 Господарського процесуального кодексу України не скористався, відзив на апеляційну скаргу не надав, що згідно з ч.3 ст.263 Господарського процесуального кодексу України не перешкоджає перегляду оскаржуваного рішення суду першої інстанції в апеляційному порядку.

Відповідно до ст. 269 Господарського процесуального кодексу України, суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї. Докази, які не були подані до суду першої інстанції, приймаються судом лише у виняткових випадках, якщо учасник справи надав докази неможливості їх подання до суду першої інстанції з причин, що об`єктивно не залежали від нього.

Суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права. У суді апеляційної інстанції не приймаються і не розглядаються позовні вимоги та підстави позову, що не були предметом розгляду в суді першої інстанції.

Розглянувши доводи апеляційної скарги, перевіривши матеріали справи, дослідивши докази, проаналізувавши на підставі встановлених фактичних обставин справи правильність застосування судом першої інстанції норм законодавства, колегія суддів встановила наступне.

Як встановлено судом першої інстанції, у березні 2016 року Підприємство звернулося до Господарського суду міста Києва з позовною заявою до Дніпровського районного управління Головного управління Міністерства внутрішніх справ України в місті Києві, Головного управління Державної казначейської служби України в місті Києві про стягнення 351 871,00 грн моральної шкоди та 1 151,60 грн збитків.

Позовні вимоги були обґрунтовані неправомірним порушенням кримінальних справ щодо позивача та його директора, з їх подальшим закриттям у зв`язку з відсутністю в події складу кримінального правопорушення.

Також позивач вказував, що систематичні протиправні дії Дніпровського районного управління Головного управління Міністерства внутрішніх справ України в місті Києві протягом січня-грудня 2012 року підірвали його імідж та ділову репутацію в очах ділових партнерів та виробників алкогольних напоїв, що, в свою чергу, призвело до зриву проведення з 13.11.2012 року по 17.11.2012 року міжнародного заходу фестивалю вина Україна виноробна СКАЛА 2012. У зв`язку з незаконним позбавленням позивача ліцензії на право здійснення роздрібної торгівлі алкогольними напоями у період з 18.10.2012 року по 18.12.2012 року, відбувся зрив зазначеного фестивалю та виставки-ярмарку.

Рішенням Господарського суду міста Києва від 11.07.2016 року в справі № 910/4014/16 (суддя Цюкало Ю.В.) позовні вимоги було задоволено частково. Стягнуто з Державного бюджету України на користь Приватного підприємства Виробничо-дистрибьюторська компанія «Дім Вина «Скала» 200 000,00 грн моральної шкоди.

Постановою Київського апеляційного господарського суду від 30.03.2017 року вищенаведене рішення місцевого господарського суду скасовано та прийнято нове судове рішення, яким у задоволенні позовних вимог Приватного підприємства Виробничо-дистрибьюторська компанія «Дім Вина «Скала» відмовлено повністю.

Постановою Вищого господарського суду України від 02.08.2017 року касаційну скаргу Приватного підприємства Виробничо-дистрибьюторська компанія «Дім Вина «Скала» задоволено частково. Рішення господарського суду міста Києва від 11.07.2016 року та постанову Київського апеляційного господарського суду від 30.03.2017 року в справі № 910/4014/16 скасовано, а справу передано на новий розгляд до місцевого господарського суду.

У вересні 2017 року Приватне підприємство Виробничо-дистрибьюторська компанія «Дім Вина «Скала» звернулося до Господарського суду міста Києва із заявою про збільшення розміру позовних вимог, в якій просило суд стягнути з Державного бюджету України шляхом списання з відповідного рахунку Державної казначейської служби України 3 779 312, 87 грн, а саме: 1 151,60 грн вартості вилучених алкогольних напоїв; 10 200,00 грн реальних збитків (витрат, зроблених з метою відновлення порушеного права та сплачених за придбання комп`ютерної техніки та програмного забезпечення); 1 300 000,00 грн грошового еквіваленту завданої шкоди через підрив ділової репутації (гудвіл); 691 200,00 грн грошового еквіваленту завданої шкоди через підрив іміджу, зниження престижу та підрив довіри до діяльності; 915 045,00 грн очікуваного та не отриманого доходу внаслідок втрати покупців; 348 377,69 грн витрат, які слід зробити для відновлення порушеного права; 513 338,58 грн не отриманого доходу (упущеної вигоди) внаслідок позбавлення права здійснювати роздрібну торгівлю алкогольними напоями у період з 18.10.2012 року по 18.12.2012 року та фактичного припинення діяльності з реалізації алкогольних напоїв.

Вищевказана заява, зокрема, мотивована тим, що триваючі протиправні дії Дніпровського районного управління Головного управління Міністерства внутрішніх справ України в місті Києві підірвали його імідж та ділову репутацію в очах ділових партнерів та виробників алкогольних напоїв, що призвело до систематичного стресового стану, необхідності позивачеві доводити свою невинуватість, захищати в судах та різних органах виконавчої влади свої інтереси. Як наслідок, позивач не міг виконувати свої зобов`язання перед контрагентами, йому була спричинена значна шкода, оскільки внаслідок обшуку мало місце повне зупинення роботи позивача, позбавлення ліцензії на право здійснення роздрібної торгівлі, розрив ділових відносин, контрактів, недовіра до позивача, як ділового партнера з боку виробників алкогольних напоїв та оптових постачальників напоїв тощо.

При новому розгляді справи № 910/4014/16 рішенням Господарського суду міста Києва від 15.11.2017 року (суддя Трофименко Т.Ю.), залишеним без змін постановою Київського апеляційного господарського суду від 08.05.2018 року, позовні вимоги Приватного підприємства Виробничо-дистрибьюторська компанія «Дім Вина «Скала» задоволено частково. Провадження у справі № 910/4014/16 в частині стягнення з Дніпровського районного управління Головного управління Міністерства внутрішніх справ України в місті Києві на користь позивача 10 200,00 грн реальних збитків (витрат, зроблених з метою відновлення порушеного права та сплачених за придбання комп`ютерної техніки та програмного забезпечення) припинено на підставі п. 2 ч. 1 ст. 80 Господарського процесуального кодексу України (у попередній редакції). Стягнуто з Дніпровського районного управління Головного управління Міністерства внутрішніх справ України в місті Києві на користь Приватного підприємства Виробничо-дистрибьюторська компанія «Дім Вина «Скала» 1 151,60 грн. В іншій частині вимог у задоволенні позову відмовлено.

Постановою Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 19.12.2018 року в справі № 910/4014/16 наведені судові рішення судів попередніх інстанцій в частині задоволених позовних вимог змінено. Абзац 3 резолютивної частини рішення Господарського суду міста Києва від 15.11.2017 року викладено в редакції. Стягнуто з Державного бюджету України на користь Приватного підприємства Виробничо-дистрибьюторська компанія «Дім вина «Скала» 1151,60 грн. Постанову Київського апеляційного господарського суду від 08.05.2018 року та рішення Господарського суду міста Києва від 15.11.2017 року в справі № 910/4014/16 в частині позовних вимог про стягнення 1 300 000,00 грн грошового еквіваленту завданої шкоди через підрив ділової репутації (гудвіл) та 691 200,00 грн грошового еквіваленту завданої шкоди через підрив іміджу, зниження престижу та підрив довіри до діяльності скасовано, справу в цій частині направлено на новий розгляд до місцевого господарського суду. В іншій частині постанову Київського апеляційного господарського суду від 08.05.2018 року та рішення господарського суду міста Києва від 15.11.2017 року в справі № 910/4014/16 залишено без змін.

При новому розгляді справи № 910/4014/16 рішенням господарського суду міста Києва від 25.08.2020 року в задоволенні позовних вимог Приватного підприємства Виробничо-дистрибьюторська компанія «Дім Вина «Скала» відмовлено.

Постановою Північного апеляційного господарського суду від 27.10.2021 року, залишеною без змін постановою Верховного Суду від 09.06.2022 року, апеляційну скаргу Приватного підприємства Виробничо-дистрибьюторська компанія «Дім Вина «Скала» задоволено частково. Рішення господарського суду міста Києва від 25.08.2020 року в справі № 910/4014/16 змінено та прийнято нове судове рішення, яким позовні вимоги задоволено частково. Стягнути з Державного бюджету України на користь Приватного підприємства Виробничо-дистрибьюторська компанія «Дім Вина «Скала» 150 000,00 грн завданої шкоди через підрив іміджу, знищення престижу та підрив довіри до діяльності. В іншій частині рішення Господарського суду міста Києва від 25.08.2020 року в справі № 910/4014/16 залишено без змін.

Як вбачається з матеріалів справи, 07.12.2021 року на примусове виконання постанови Північного апеляційного господарського суду від 27.10.2021 року в справі № 910/4014/16 Господарським судом міста Києва було видано відповідний наказ про стягнення з Державного бюджету України на користь Підприємства 150 000,00 грн завданої шкоди.

Відповідно до ч. 1 ст. 509 Цивільного кодексу України зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплати гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку.

Цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки (ч. 1 ст. 11 Цивільного кодексу України).

Пунктом 3 ч. 2 ст. 11 Цивільного кодексу України передбачено, що підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, завдання майнової (матеріальної) та моральної шкоди іншій особі.

Згідно ч. 5 ст. 11 Цивільного кодексу України у випадках, встановлених актами цивільного законодавства, цивільні права та обов`язки можуть виникати з рішення суду.

Отже, завдання майнової (матеріальної) і моральної шкоди породжує зобов`язання між суб`єктом, який таку шкоду завдав, і потерпілим. Залежно від змісту такого зобов`язання воно може бути грошовим або негрошовим.

Так, зі змісту ст.ст. 524, 533-535 і 625 Цивільного кодексу України грошовим є зобов`язання, виражене у грошових одиницях, що передбачає обов`язок боржника сплатити гроші на користь кредитора, який має право вимагати від боржника виконання цього обов`язку. Тобто, грошовим є будь-яке зобов`язання, в якому праву кредитора вимагати від боржника сплати коштів кореспондує обов`язок боржника з такої сплати. Судове рішення про стягнення таких коштів є рішенням про примусове виконання обов`язку в натурі, тобто підтверджує грошове зобов`язання, зокрема те, що виникло у боржника у зв`язку із завданням ним шкоди потерпілому (кредитору).

Згідно ч. 2 ст. 625 Цивільного кодексу України боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Відповідно до ч. 1 ст. 5 Закону України Про гарантії держави щодо виконання судових рішень № 4901-VI у разі якщо центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері казначейського обслуговування бюджетних коштів, протягом трьох місяців не перерахував кошти за рішенням суду про стягнення коштів, крім випадку, зазначеного в ч. 4 ст. 4 цього Закону, стягувачу виплачується компенсація в розмірі трьох відсотків річних від несплаченої суми за рахунок коштів, передбачених за бюджетною програмою для забезпечення виконання рішень суду.

Цивільний кодекс України, прийнятий 16.01.2003 року, набрав чинності 01.01.2004 року, тоді як Закон № 4901-VI був прийнятий 05.06.2012 року та набрав чинності 01.01.2013 року. Стаття 625 Цивільного кодексу України діє у незмінній редакції з часу набрання чинності цим кодексом. Так само незмінним залишається припис частини першої статті 5 Закону № 4901-VI, який не встановлює інший, ніж у ч. 2 ст. 625 Цивільного кодексу України, розмір процентів.

Основу цивільного законодавства України становить Конституція України. Основним актом цивільного законодавства України є Цивільний кодекс України. Актами цивільного законодавства є також інші закони України, які приймаються відповідно до Конституції України та цього Кодексу. Якщо суб`єкт права законодавчої ініціативи подав до Верховної Ради України проект закону, який регулює цивільні відносини інакше, ніж цей Кодекс, він зобов`язаний одночасно подати проект закону про внесення змін до Цивільного кодексу України. Поданий законопроект розглядається Верховною Радою України одночасно з відповідним проектом закону про внесення змін до Цивільного кодексу України (частини перша та друга статті 4 Цивільного кодексу України).

Оскільки парламент прийняв Закон № 4901-VI після Цивільного кодексу України, то його приписи не мають суперечити приписам зазначеного кодексу. Прийняття законів, які регулюють однопредметні цивільні відносини інакше, ніж Цивільний кодекс України, можливе тільки з одночасним внесенням змін до цього кодексу.

Аналогічного підходу дотримався Конституційний Суд України у рішенні від 13.03.2012 року № 5-рп/2012 (абзац сьомий підпункту 3.1 пункту 3 мотивувальної частини). Якщо Цивільний кодекс України та інший нормативно-правовий акт, який має юридичну силу закону України, містять однопредметні приписи різного змісту, то пріоритетними є приписи Цивільного кодексу України.

Аналогічна правова позиція викладена у постановах Великої Палати Верховного Суду від 22.06.2021 року в справі № 334/3161/17, від 18.01.2022 року в справі № 910/17048/17, від 29.06.2022 року в справі № 477/874/19.

Велика Палата Верховного Суду неодноразово зауважувала, що ст. 625 Цивільного кодексу України розміщена у розділі І Загальні положення про зобов`язання книги 5 Цивільного кодексу України. Тому приписи розділу І книги 5 Цивільного кодексу України поширюються як на договірні зобов`язання (підрозділ 1 розділу III книги 5 Цивільного кодексу України), так і на недоговірні (зокрема деліктні) зобов`язання (підрозділ 2 розділу III книги 5 Цивільного кодексу України). Отже, у ст. 625 Цивільного кодексу України визначені загальні правила відповідальності за порушення будь-якого грошового зобов`язання незалежно від підстав його виникнення (договір, делікт тощо). Приписи цієї статті поширюються на всі види грошових зобов`язань, якщо інше не передбачають договір або спеціальний закон, який регулює, зокрема, окремі види зобов`язань (постанови Великої Палати Верховного Суду від 11.04.2018 року в справі № 758/1303/15-ц, від 16.05.2018 року в справі № 686/21962/15-ц, від 19.06.2019 року в справі № 646/14523/15-ц.

Як було зазначено вище, 07.12.2021 року на примусове виконання постанови Північного апеляційного господарського суду від 27.10.2021 року в справі № 910/4014/16 господарським судом міста Києва було видано відповідний наказ про стягнення з Державного бюджету України на користь Підприємства 150 000,00 грн завданої шкоди.

Так, за твердженням позивача, останній 10.12.2021 року звернувся до відповідача із заявою від 10.12.2021 року № 1866 про виконання виданого Господарським судом міста Києва наказу від 07.12.2021 року року № 910/4014/16.

Означена заява з доданими до неї документами надійшла до Казначейства та була зареєстрована 13.12.2021 року, що не заперечується відповідачем.

Як вбачається з матеріалів справи та правильно встановлено судом першої інстанції, зважаючи на факт заподіяння позивачу шкоди Дніпровським районним управлінням Головного управління Міністерства внутрішніх справ України в місті Києві, листом від 17.12.2021 року № 5-08-08/26584 Державна казначейська служба України перенаправила подану позивачем заяву від 10.12.2021 року № 1866 разом з оригіналом наказу Господарського суду міста Києва від 07.12.2021 року № 910/4014/16 та довідкою банку про відкриття рахунку від 08.02.2021 року до Головного управління Служби у місті Києві.

Листом від 29.12.2021 року № 04.1-02-10/18300 Головне управління Служби у місті Києві звернулося до Головного управління Національної поліції у м. Києві та Головного управління Міністерства внутрішніх справ України в місті Києві з проханням протягом 15 робочих днів надати документи (відомості), що можуть бути підставою для безспірного списання коштів державного бюджету та їх перерахування на рахунок стягувача.

Проте, як вірно встановлено судом першої інстанції, наказ Господарського суду міста Києва від 07.12.2021 року № 910/4014/16 про стягнення з Державного бюджету України на користь позивача 150 000,00 грн завданої шкоди був фактично виконаний Казначейством лише 05.10.2023 року, що підтверджується копією платіжної інструкції від 05.10.2023 року № 04/10/2023 на суму 150 000,00 грн (наявна в матеріалах справи).

Враховуючи вищенаведені обставини та наявні у матеріалах справи документи, суд першої інстанції дійшов правомірного висновку, що припис ч. 2 ст. 625 Цивільного кодексу України застосовний до спірних правовідносин.

При цьому, колегія судів погоджується з висновком суду першої інстанції, що 3 % річних та інфляційні втрати повинні нараховуватися з наступного дня після спливу трьох місяців від пред`явлення виконавчого документа до виконання і до дня повного виконання судового рішення у вказаній справі.

Колегія суддів, перевіривши розрахунок 3 % річних та інфляційних втрат, погоджується з висновком суду першої інстанції, що стягненню на користь позивача підлягає 7 027,40 грн 3 % річних та 40 069,60 грн інфляційних втрат, нарахованих на суму основного боргу в розмірі 150 000,00 грн у період з 14.03.2022 року (наступний день після спливу встановленого законом тримісячного строку на перерахування коштів за судовим рішенням про стягнення коштів) до 04.10.2023 року (день, що передує даті фактичного виконання наказу господарського суду міста Києва від 07.12.2021 року № 910/4014/16) включно.

Посилання відповідача на те, що позивач, всупереч п. 36 Порядку № 845, надіслав виконавчий документ у справі № 910/4014/16 не до органу Казначейства за місцем розташування заподіювача шкоди (органу МВС), а безпосередньо до Казначейства, тоді як передбачений законодавством пакет документів надійшов до Казначейства від органу Казначейства лише 26.01.2022 року та з цієї дати взятий до обліку й виконання, не спростовують вищенаведених висновків суду з огляду, зокрема, на ненадання відповідачем належних доказів на підтвердження конкретної дати отримання відповідних документів саме органом Казначейства, тоді як відповідна заява про виконання виданого господарським судом міста Києва наказу від 07.12.2021 року № 910/4014/16 надійшла до Служби 13.12.2021 року.

При цьому, колегія суддів відзначає, що ні Закон України «Про гарантії держави щодо виконання судових рішень», ні Порядок № 845 не пов`язують виникнення у стягувача права на компенсацію в розмірі 3% річних від несплаченої суми та інфляційних втрат з датою отримання Казначейством від його органів певних документів чи інформації (листів).

Суд також звертає увагу на те, що за умовами ч. 4 ст. 3 Закону України «Про гарантії держави щодо виконання судових рішень» перерахування коштів стягувачу здійснюється у тримісячний строк з дня надходження бюджетних коштів, необхідних для цього документів та відомостей, саме до центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері казначейського обслуговування.

При цьому, як вбачається з матеріалів справи, останній не містить обґрунтованого контррозрахунку заявлених до стягнення сум компенсаційних виплат.

Як встановлено судом першої інстанції, у відзиві на позов відповідач, зокрема, посилалася на те, що поданий позивачем виконавчий документ містить резолютивну частину про стягнення шкоди з Державного бюджету України. Таким чином, позивач не взяв до уваги, що правова регламентація відносин щодо виконання судових рішень, боржниками за якими є в одному випадку державний орган, а в іншому держава (бюджет), відрізняється, і застосування Підприємством у позові нормативних положень з однієї сфери правовідносин до іншої є помилковим.

Проте, суд першої інстанції правомірно не взяв до уваги дане твердження, оскільки, відповідач помилково розмежував у спірних правовідносинах виконання судових рішень про стягнення з держави коштів, що є грошовим еквівалентом завданої нею шкоди, й обов`язки держави щодо виконання судових рішень, за якими вона є боржником, а також відповідальність держави та відповідальність органу державної влади.

Так, кожен має право на відшкодування за рахунок держави чи органів місцевого самоврядування матеріальної та моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень (ст. 56 Конституції України). З огляду на цей припис шкоду, завдану органом державної влади чи його посадовими і службовими особами, відшкодовує саме держава.

Відповідно до ч. 2 ст. 2 Цивільного кодексу України одним із учасників цивільних відносин є держава Україна. Держава діє у цивільних відносинах на рівних правах з іншими учасниками цих відносин (ч. 1 ст.167 Господарського кодексу України). Держава набуває і здійснює цивільні права та обов`язки через органи державної влади у межах їхньої компетенції, встановленої законом (ст. 170 Цивільного кодексу України). За змістом ст. 173 Цивільного кодексу України, яка має назву Представники держави, Автономної Республіки Крим, територіальних громад, у випадках і в порядку, встановлених законом, іншими нормативно-правовими актами, від імені держави за спеціальними дорученнями можуть виступати органи державної влади.

Тобто, у випадку, коли держава вступає у цивільні правовідносини, вона має цивільну правоздатність нарівні з іншими їх учасниками та набуває і здійснює цивільні права й обов`язки через відповідні органи, які діють у межах їхньої компетенції. Отже, поведінка органів, через які діє держава, розглядається як поведінка самої держави у конкретних, зокрема цивільних, правовідносинах. Тому у тих відносинах, у які вступає держава, органи, через які вона діє, не мають власних прав і обов`язків, а наділені повноваженнями (компетенцією) представляти державу

Аналогічна правова позиція викладена в постановах Великої Палати Верховного Суду від 20.11.2018 року в справі № 5023/10655/11, від 26.02.2019 року в справі № 915/478/18, від 26.06.2019 року в справі № 587/430/16-ц, від 15.01.2020 року в справі № 698/119/18, від 18.03.2020 року в справі № 553/2759/18,від 06.07.2021 року в справі № 911/2169/20, від 23.11.2021 року в справі № 359/3373/16-ц, від 15.02.2022 року в справі № 910/6175/19, від 20.07.2022 року в справі № 910/5201/19, від 05.10.2022 року в справах № 923/199/21 і № 922/1830/19, від 14.12.2022 року в справі № 2-3887/2009, від 18.01.2023 року в справі № 488/2807/17, від 21.06.2023 року в справі № 905/1907/21, від 12.07.2023 року в справі № 757/31372/18-ц.

Тобто, як правильно встановлено судом першої інстанції, помилковим є розмежування відповідальності держави як боржника у деліктних правовідносинах щодо відшкодування завданої нею шкоди у розмірі, підтвердженому в судовому рішенні, та відповідальності органу державної влади, який це рішення виконує. Органи державної влади, зокрема органи Міністерства внутрішніх справ України і ДКС України, є частиною апарату держави, виконують виключно її завдання та функції, представляють державу у правовідносинах, для участі в яких наділені відповідними повноваженнями та належними державі матеріальними засобами, зокрема і коштами.

Велика Палата Верховного Суду також звертала увагу на те, що в судовому процесі держава бере участь у справі як сторона через її відповідний орган, наділений повноваженнями у спірних правовідносинах (постанови від 27.02.2019 року в справі № 761/3884/18, від 26.06.2019 року в справі № 587/430/16-ц, від 23.11.2021 року в справі № 359/3373/16-ц, від 20.07.2022 року в справі № 910/5201/19, від 05.10.2022 року в справах № 923/199/21 і № 922/1830/19, від 14.12.2022 року в справі № 2-3887/2009, від 18.01.2023 року в справі № 488/2807/17, від 21.06.2023 року в справі № 905/1907/21, від 12.07.2023 року в справі № 757/31372/18-ц. Тобто під час розгляду справи в суді фактичною стороною у спорі є держава, навіть якщо позивач визначив стороною у справі певний орган (постанови від 26.06.2019 року в справі № 587/430/16-ц, від 23.11.2021 року в справі № 359/3373/16-ц, від 05.10.2022 року в справах № 923/199/21 і № 922/1830/19, від 14.12.2022 року в справі № 2-3887/2009, від 12.07.2023 року в справі № 757/31372/18-ц.

У спірних правовідносинах органи держави є представниками її інтересів як боржника за судовим рішенням про відшкодування завданої нею ж шкоди, а не суб`єктами владних повноважень, які здійснюють щодо позивача публічно-владні управлінські функції (див. mutatis mutandis постанову Великої Палати Верховного Суду від 12.07.2023 року в справі № 757/31372/18-ц). Специфіка відносин із виконання таких судових рішень полягає у тому, що держава діє одночасно і як боржник, і як суб`єкт, який уповноважив на виконання відповідного рішення щодо себе певний орган влади, що діє від імені держави-боржника.

Держава відповідає за своїми зобов`язаннями своїм майном, крім майна, на яке відповідно до закону не може бути звернено стягнення (ст. 174 Цивільного кодексу України). Це правило стосується як договірної, так і позадоговірної відповідальності держави. З огляду на те, що саме держава наділяє її органи майном, зокрема коштами, ці органи не мають власного майна. Кошти Державного бюджету України належать на праві власності державі незалежно від того, на якому казначейському рахунку вони обліковуються. Отже, боржником у зобов`язанні зі сплати цих коштів є держава Україна. Тому як у спорі щодо відшкодування завданої державою шкоди у грошовому еквіваленті, так і у спорі щодо прострочення виконання обов`язку з виплати такого відшкодування, підтвердженого (визначеного, конкретизованого) у судовому рішенні, суд стягує відповідні суми саме з Державного бюджету України, а не з конкретних рахунків органу державної влади, що представляє інтереси держави у спірних правовідносинах (див. mutatis mutandis постанови Великої Палати Верховного Суду від 19.06.2018 року в справі № 910/23967/16, від 22.09.2022 року в справі № 462/5368/16-ц, від 12.07.2023 року в справі № 757/31372/18-ц.

За змістом пункту 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі Конвенція) виконання остаточного судового рішення, яким вирішений спір щодо прав та обов`язків цивільного характеру, є частиною права на суд (див. mutatis mutandis рішення Європейського суду з прав людини (далі ЄСПЛ) у справах Горнсбі проти Греції (Hornsby v. Greece, § 40, 45, заява № 18357/91) від 19.03.1997 року, Бурдов проти Росії (Burdov v. Russia, § 34, 37, заява № 59498/00) від 07.05.2002 року). З погляду застосування гарантій права на належне виконання державою судового рішення, за яким вона є боржником, не має жодного значення, якими приватними чи публічними є у національній правовій системі відносини з виконання державою такого рішення.

Кожен, чиї права та свободи, визнані в цій Конвенції, було порушено, має право на ефективний засіб правового захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження (ст. 13 Конвенції). Це право гарантоване і для тих випадків, коли право на справедливий судовий розгляд порушене невчасним виконанням судового рішення, зокрема через відсутність коштів (mutatis mutandis рішення ЄСПЛ у справі Бурдов проти Росії від 15.01.2009 року).

15.10.2009 року ЄСПЛ ухвалив пілотне рішення у справі Юрій Миколайович Іванов проти України (заява № 40450/04), яке набуло статусу остаточного 15.01.2010 року. У цьому рішенні ЄСПЛ визнав порушення Україною її зобов`язань за Конвенцією через систематичне невиконання державою рішень національних судів (п. 1 ст. 6 Конвенції, ст. 1 Першого протоколу до Конвенції) і відсутність у національному законодавстві ефективних засобів юридичного захисту від такого невиконання (ст. 13 Конвенції) (§ 2, 3 резолютивної частини рішення). ЄСПЛ зазначив, що ці порушення є наслідком несумісної з положеннями Конвенції практики, яка полягає у систематичному невиконанні державою-відповідачем рішень національних судів, за виконання яких вона несе відповідальність і у зв`язку з якими сторони, права яких порушені, не мають ефективних засобів юридичного захисту (§ 4 резолютивної частини рішення). Тому ЄСПЛ вказав, що Україна повинна невідкладно запровадити ефективний засіб юридичного захисту або комплекс таких засобів юридичного захисту, спроможних забезпечити адекватне та достатнє відшкодування за невиконання або затримки у виконанні рішень національних судів відповідно до принципів, встановлених практикою ЄСПЛ (§ 5 резолютивної частини рішення).

Як правильно встановлено судом першої інстанції, 05.06.2012 року Україна прийняла Закон України Про гарантії держави щодо виконання судових рішень», намагаючись виконати пілотне рішення ЄСПЛ. Однак, Закон України Про гарантії держави щодо виконання судових рішень» , як надалі вказав Комітет Міністрів Ради Європи, не вирішив проблему невиконання рішень національних судів (див. рішення ЄСПЛ у справі Бурмич та інші проти України (заяви № 46852/13 та інші, § 125) від 12.10.2017 року.

Те саме стверджували заявники у тій справі (§ 138 зазначеного рішення ЄСПЛ). Крім того, вони звертали увагу ЄСПЛ, що хоч національне законодавство дозволяло кредиторам вимагати перерахунку боргу відповідно до встановленого індексу інфляції за весь час прострочення та додатково три відсотки річних від будь-якої суми заборгованості у приватноправових відносинах, воно не передбачало жодних заходів відшкодування шкоди, завданої у публічно-правових відносинах внаслідок невиконання рішень національних судів. Інакше кажучи, відсоткова ставка за державними боргами була набагато нижчою, ніж ставка, яку застосували у цивільних і господарських відносинах. Тому заявники стверджували, що, присуджуючи відшкодування за статтею 41 Конвенції, ЄСПЛ має враховувати витрати, спричинені високим індексом інфляції в Україні за період невиконання рішень національних судів (див. рішення ЄСПЛ у справі Бурмич та інші проти України, § 137).

Усвідомлюючи необхідність поступу у вирішенні зазначеної проблеми та забезпечення належного виконання пілотного рішення ЄСПЛ у справі Юрій Миколайович Іванов проти України, Велика Палата Верховного Суду у постанові від 16.05.2018 року в справі № 686/21962/15-ц відступила від висновків Верховного Суду України, викладених у постановах від 20.01.2016 року в справі № 6-2759цс15 (про те, що правовідносини стосовно виконання судових рішень урегульовані Законом України Про виконавче провадження, і до них не можна застосовувати приписи про цивільну-правову відповідальність за невиконання грошового зобов`язання (ст. 625 Цивільного кодексу України)), а також від 02.03.2016 року в справі № 6-2491цс15 (про те, що ст. 625 Цивільного кодексу України поширюється на порушення грошового зобов`язання, яке існувало між сторонами до ухвалення рішення суду, а ч. 5 ст. 11 Цивільного кодексу України не дає підстав для застосування положень ст. 625 Цивільного кодексу України за наявності деліктних, а не зобов`язальних правовідносин). Велика Палата Верховного Суду виснувала, що у ст. 625 Цивільного кодексу України визначені загальні правила відповідальності за порушення будь-якого грошового зобов`язання незалежно від підстав його виникнення; приписи цієї статті поширюються на всі види грошових зобов`язань, якщо інше не передбачено договором або спеціальними нормами закону, який регулює, зокрема, окремі види зобов`язань (п. 45 постанови).

Враховуючи вищевикладене, твердження скаржника, що ані порядок №845, ані будь-який інший акт законодавства не встановлюють для Казначейства строку для здійснення безспірного списання коштів державного бюджету згідно із судовими рішеннями про відшкодування шкоди, завданої незаконними діями органів дізнання, досудового слідства, прокуратури і суду. Державний бюджет України не передбачає асигнувань для виплати інфляційних втрат та трьох процентів річних після «прострочення» виконання рішення суду про відшкодування шкоди Державою (за жодною бюджетною програмою), колегія суддів не визнає переконливими доводами.

Також посилання скаржника на те, що суд першої інстанції в оскаржуваному рішенні помилково застосував до спірних правовідносин норми Закону України «Про гарантії держави щодо виконання судових рішень», на переконання колегії суддів, не спростовує вищевикладених висновків суду, зокрема, що такий підхід не узгоджується з висновком стосовно застосування приписів ст. 625 Цивільного кодексу України до відповідальності за порушення будь-якого грошового зобов`язання.

З огляду на викладене, колегія суддів критично оцінює твердження скаржника, як на підставу для скасування оскаржуваного рішення, що останнє не може бути виконане до моменту встановлення законом про Державний бюджет України на відповідний рік бюджетних призначень.

Аналогічна правова позиція викладена у постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 20.05.2020 року в справі № 522/8741/13.

Також посилання скаржника на те, що нецільове використання бюджетних коштів є кримінальним правопорушенням, на переконання колегії суддів, не спростовує вищевикладених висновків суду.

Щодо твердження скаржника про відсутність підстав для нарахування компенсації (3 % річних і інфляційних нарахувань), колегія суддів відзначає наступне.

Як вбачається з матеріалів справи та правильно встановлено судом першої інстанції, спір про присудження позивачу відшкодування шкоди та щодо загального розміру такого відшкодування суд уже вирішив у справі № 910/4014/16.

Так, у даній справі № 910/16307/23 спір виник з приводу прострочення виконання зобов`язання, підтвердженого (визначеного, конкретизованого) у грошовому еквіваленті судовим рішенням у справі № 910/4014/16, та стосується гарантій виконання державою чинного судового рішення. Такі гарантії поширюються і на ті рішення суду, згідно з якими з держави стягнуті кошти, зокрема, для відшкодування завданої нею (незаконними діями її органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду) шкоди.

У разі несвоєчасного виконання боржником грошового зобов`язання у нього в силу закону (ч. 2 ст. 625 Цивільного кодексу України) виникає обов`язок сплатити кредитору, поряд із сумою основного боргу, суму інфляційних втрат, як компенсацію знецінення грошових коштів за основним зобов`язанням внаслідок інфляційних процесів у період прострочення їх оплати, та 3% річних від простроченої суми.

Відповідно до висновку Великої Палати Верховного Суду у постанові від 07.04.2020 року у справі №910/4590/19 зобов`язання зі сплати інфляційних втрат та 3% річних є акцесорним, додатковим до основного, залежить від основного зобов`язання і поділяє його долю. Відповідно, й вимога про їх сплату є додатковою до основної вимоги.

При цьому, колегія суддів відзначає, що ні Закон України « Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду», ні Закон України «Про гарантії держави щодо виконання судових рішень» не обмежують дію ст. 625 Цивільного кодексу України на правовідносини щодо прострочення виконання державою-боржником її грошового зобов`язання, підтвердженого (визначеного, конкретизованого) у грошовому еквіваленті судовим рішенням, зокрема не обмежують можливість стягнення інфляційних втрат, які є об`єктивним явищем і не залежать від волі кредитора чи боржника. Крім того, у ст. 625 Цивільного кодексу України немає застережень про те, що її приписи застосовні лише до тих відносин, які не врегульовані іншими нормативно-правовими актами.

Відповідно до ч. 4 ст. 3 Закону України «Про гарантії держави щодо виконання судових рішень» перерахування коштів стягувачу здійснюється у тримісячний строк з дня надходження до центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері казначейського обслуговування бюджетних коштів, необхідних для цього документів та відомостей

З огляду на цей припис, як вірно встановлено судом першої інстанції, прострочення держави-боржника у спірних правовідносинах настає за сукупності таких юридичних фактів: (1) стягувач подав до органу ДКС України виконавчий документ про стягнення з держави коштів; (2) держава за цим виконавчим документом не перерахувала кошти протягом трьох місяців з дня його надходження до органу ДКС України. Тобто, припис ч. 2 ст. 625 Цивільного кодексу України щодо юридичних наслідків прострочення виконання грошового зобов`язання боржником (зокрема державою) поширюється на випадки порушення підтвердженого (визначеного, конкретизованого) судовим рішенням грошового зобов`язання держави з відшкодування завданої нею шкоди з наступного дня після спливу трьох місяців від пред`явлення до виконання органу ДКС України виконавчого документа і включно до дня, що передує дню повного виконання судового рішення. Інший підхід до визначення моменту початку прострочення держави у спірних правовідносинах (наприклад, ототожнення такого моменту з датою вчинення делікту чи датою набрання законної сили судовим рішенням про стягнення з держави відшкодування) може зумовлювати недобросовісну поведінку стягувача (зокрема неподання ним впродовж тривалого часу виконавчого документа до органу ДКС України задля отримання можливості додатково стягнути з держави 3 % річних та інфляційні втрати).

При цьому, колегія суддів відзначає, що у разі порушення державою-боржником строку виконання судового рішення про стягнення на користь стягувача-кредитора коштів із Державного бюджету України (прострочення виконання підтвердженого судовим рішенням грошового зобов`язання держави з відшкодування завданої нею шкоди) ст. 625 Цивільного кодексу України та ч. 1 ст. 5 Закону № 4901-VI встановлюють ефективний компенсаторний механізм захисту від такого порушення, дозволяючи кредитору стягнути з держави 3 % річних від вчасно несплаченої за чинним рішенням суду суми й інфляційні втрати за період прострочення виконання цього рішення.

Аналогічна правова позиція викладена у постанові Великої Палати Верховного Суду від 03.10.2023 року в справі № 686/7081/21.

Посилання скаржника на правову позицію Верховного Суду викладену в постанові від 12.03.2020 року у справі № 910/15799/18 є неприйнятними з огляду на те, що така справа не є релевантною є релевантною до тих правовідносин, які є спірними у цій справі, у зв`язку з чим доводи позивача у відповідній частині, викладені у відзиві на апеляційну скаргу, не можуть бути взяті судом до уваги.

Колегія суддів апеляційного господарського суду вважає інші посилання скаржника, викладені ним в апеляційній скарзі такими, що можуть бути підставою для скасування прийнятого у справі рішення, наведені доводи скаржника не спростовують висновків суду першої інстанції та, зокрема, зводяться до переоцінки відповідних висновків судових інстанцій.

Саме лише прагнення скаржника ще раз розглянути та оцінити ті самі обставини справи і докази в ній не є достатньою підставою для скасування оскаржуваного судового рішення.

Разом з цим, колегія суддів приймає до уваги, що мотиви апеляційної скарги Державної казначейської служби України, зокрема зводяться до мотивів викладених у відзиві на позовну заяву, висновки по яким були зроблені судом першої інстанції у оскаржуваному рішенні.

Отже, зазначені в апеляційній скарзі доводи не знайшли свого підтвердження під час перегляду рішення судом апеляційної інстанції, апелянт не подав жодних належних та допустимих доказів на підтвердження власних доводів, які могли б бути прийняті та дослідженні судом апеляційної інстанції в розумінні ст.ст. 73, 76-79, 86, 269 Господарського процесуального кодексу України. А тому апеляційну скаргу слід залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції - без змін.

Суд апеляційної інстанції роз`яснює, що, за загальним правилом, не підлягають касаційному оскарженню судові рішення у малозначних справах, крім випадків, передбачених п. 2 ч. 3 ст. 287 Господарського процесуального кодексу України.

Керуючись ст. ст. 129, 269, 270, 275, 276 Господарського процесуального кодексу України, Північний апеляційний господарський суд -

ПОСТАНОВИВ:

1. Апеляційну скаргу Державної казначейської служби України на рішення Господарського суду міста Києва від 22.12.2023 року у справі № 910/16307/23 залишити без задоволення.

2. Рішення у Господарського суду міста Києва від 22.12.2023 року у справі №910/16307/23 залишити без змін.

3. Судові витрати, понесені у зв`язку з переглядом справи у суді апеляційної інстанції, покласти на апелянта.

4. Матеріали справи №910/16307/23 повернути до Господарського суду міста Києва.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та, за загальним правилом, не підлягає оскарженню до Верховного Суду крім випадків, передбачених п. 2 ч. 3 ст. 287 Господарського процесуального кодексу України

Головуючий суддя В.В. Сулім

Судді А.Г. Майданевич

О.М. Коротун