ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД МИКОЛАЇВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
======================================================================
УХВАЛА

про відмову у відкритті провадження у справі

18 березня 2024 року Справа № 915/269/24

м. Миколаїв

Господарський суд Миколаївської області у складі судді Ржепецького В.О., розглянувши матеріали справи

за позовом: Миколаївської міської ради (вул. Адміральська, 20, м. Миколаїв, )

до відповідача: ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_1 )

про зобов`язання усунути перешкоди у користуванні земельною ділянкою,

встановив:

Миколаївською міською радою подано до Господарського суду Миколаївської області позовну заяву за вих. №265/02.02.01-22/02/012/24 від 05.03.2024 до ОСОБА_1 про зобов`язання усунути перешкоди у користуванні земельною ділянкою.

Зокрема, позивач просить суд зобов`язати ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_1 ) усунути перешкоди Миколаївській міській раді у користуванні земельною ділянкою комунальної власності шляхом приведення самовільно реконструйованого об`єкта нерухомого майна, розташованого по вул. Миколаївській, 3б у м. Миколаєві, до попереднього стану (реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 01).

Згідно витягу з протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 14.03.2024 справі присвоєно єдиний унікальний номер 915/269/24 та визначено головуючим у справі суддю Ржепецького В.О.

Дослідивши матеріали позовної заяви, суд дійшов таких висновків.

При вирішенні питання про розмежування компетенції судів щодо розгляду подібних справ визначальним є характер правовідносин, з яких виник спір. Суб`єктний склад спірних правовідносин є формальним критерієм, який має бути оцінений належним судом (пункт 69 постанови Великої Палати Верховного Суду від 07.08.2019 у справі № 646/6644/17).

Отже, критеріями розмежування розгляду справ у порядку цивільного чи господарського судочинства є як суб`єктний склад сторін спору, так і характер спірних правовідносин.

Відповідно до частини першої статті 3 Господарського кодексу України, під господарською діяльністю у цьому Кодексі розуміється діяльність суб`єктів господарювання у сфері суспільного виробництва, спрямована на виготовлення та реалізацію продукції, виконання робіт чи надання послуг вартісного характеру, що мають цінову визначеність.

За змістом частини другої статті 4 ГПК України, юридичні особи та фізичні особи - підприємці, фізичні особи, які не є підприємцями, державні органи, органи місцевого самоврядування мають право на звернення до господарського суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав та законних інтересів у справах, віднесених законом до юрисдикції господарського суду, а також для вжиття передбачених законом заходів, спрямованих на запобігання правопорушенням.

Статтею 20 ГПК України встановлені особливості предметної та суб`єктної юрисдикції господарських судів, якими уточнено коло спорів, що розглядаються господарськими судами, та встановлено, що господарські суди розглядають справи у спорах, що виникають у зв`язку із здійсненням господарської діяльності (крім справ, передбачених частиною другою цієї статті), та інші справи у визначених законом випадках, зокрема: 1) справи у спорах, що виникають при укладанні, зміні, розірванні і виконанні правочинів у господарській діяльності, крім правочинів, стороною яких є фізична особа, яка не є підприємцем, а також у спорах щодо правочинів, укладених для забезпечення виконання зобов`язання, сторонами якого є юридичні особи та (або) фізичні особи - підприємці; 6) справи у спорах щодо права власності чи іншого речового права на майно (рухоме та нерухоме, в тому числі землю), реєстрації або обліку прав на майно, яке (права на яке) є предметом спору, визнання недійсними актів, що порушують такі права, крім спорів, стороною яких є фізична особа, яка не є підприємцем, та спорів щодо вилучення майна для суспільних потреб чи з мотивів суспільної необхідності, а також справи у спорах щодо майна, що є предметом забезпечення виконання зобов`язання, сторонами якого є юридичні особи та (або) фізичні особи підприємці.

Відповідно до статті 6 Конвенції, кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом. Згідно з позицією ЄСПЛ процедурні гарантії, закріплені в статті 6 Конвенції, гарантують кожному право подання скарги щодо його прав та обов`язків цивільного характеру до суду чи органу правосуддя. Таким чином втілюється право на звернення до суду, одним з аспектів якого є право доступу, тобто право розпочати провадження в судах із цивільних питань. Кожен має право на подання до суду скарги, пов`язаної з його або її правами та обов`язками; на це право, що є одним з аспектів права на доступ до суду, може посилатися кожен, хто небезпідставно вважає, що втручання в реалізацію його або її прав є неправомірним (рішення у справі "Голдер проти Сполученого Королівства" (Golder v. the United Kingdom), серія А № 18, пункти 28-36).

Здійснюючи тлумачення положень Конвенції, ЄСПЛ у своїх рішеннях указав, що право на доступ до правосуддя не має абсолютного характеру та може бути обмежене: держави мають право установлювати обмеження на потенційних учасників судових розглядів, але ці обмеження повинні переслідувати законну мету, бути співмірними й не настільки великими, щоб спотворити саму сутність права (рішення від 28 травня 1985 року у справі "Ашингдейн проти Великої Британії" Ashingdane v. the. UnitedKingdom). Щоб право на доступ до суду було ефективним, особа повинна мати чітку фактичну можливість оскаржити діяння, що становить втручання в її права (рішення від 4 грудня 1995 року у справі "Белле проти Франції" Bellet v. France).

Велика Палата Верховного Суду неодноразово зазначала, що право на доступ до суду не є абсолютним. Воно може підлягати дозволеним за змістом обмеженням, зокрема, щодо умов, за яких суд повноважний розглядати позовну заяву. Такі обмеження не можуть шкодити самій суті права доступу до суду, мають переслідувати легітимну мету, а також має бути обґрунтована пропорційність між застосованими засобами та поставленою метою.

Статтею 19 ЦПК України в чинній редакції встановлено, що суди розглядають у порядку цивільного судочинства справи, що виникають з цивільних, земельних, трудових, сімейних, житлових та інших правовідносин, крім справ, розгляд яких здійснюється в порядку іншого судочинства.

Критеріями відмежування справ цивільної юрисдикції від інших є, по-перше, наявність спору щодо захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів у будь-яких правовідносинах, крім випадків, коли такий спір вирішується за правилами іншого судочинства, а, по-друге, спеціальний суб`єктний склад цього спору, у якому однією зі сторін є, як правило, фізична особа.

Отже, у порядку цивільного судочинства за загальним правилом можна розглядати будь-які справи, у яких хоча б одна зі сторін зазвичай є фізичною особою, якщо їх вирішення не віднесено до інших видів судочинства.

При визначенні предметної юрисдикції справ суди повинні враховувати суб`єктний склад такого спору, суть права та/або інтересу, за захистом якого звернулася особа, заявлені вимоги, характер спірних правовідносин, зміст та юридичну природу обставин у справі.

Отже, критеріями розмежування розгляду справ у порядку цивільного чи господарського судочинства є як суб`єктний склад сторін спору, так і характер спірних правовідносин.

Як витікає з позовної заяви, позивач вважає, що на земельній ділянці, розташованій в АДРЕСА_2 . здійснюється самочинне будівництво об`єкта нерухомості, який належить громадянці ОСОБА_1 , що порушує права територіальної громади міста Миколаєва в особі Миколаївської міської ради як власника земельної ділянки.

Застосовуючи наведені вище критерії розмежування судової юрисдикції, господарський суд вважає, що позивачем не доведено належними доказами обставин віднесення даного спору до справ, які підлягають розгляду господарськими судами, виходячи з сукупності таких обставин.

Так, Позивачем не додано до позовної заяви жодних доказів того, що власник нерухомого майна ОСОБА_1 станом на момент подання даного позову або особа, яка раніше володіла цим майном та про яку йдеться у службовій записці від 25.09.2023 вих. №34762/12.01-24/23-2 - ОСОБА_2 , якою позивач обґрунтовує свої твердження щодо наявності господарської діяльності на земельній ділянці, здійснюють підприємницьку діяльність, зареєстровані як фізичні особи-підприємці.

При цьому, обставини щодо затвердження документів та вірогідно здійснення будівництва у відповідності до документів «Реконструкція нежитлових приміщень для розміщення магазину по АДРЕСА_2 » стосуються не відповідача за цим позовом, а іншої фізичної особи ОСОБА_2 , що не може свідчити про те, що наміри, які ця особа мала станом на зазначений момент мають місце у нового власника об`єкту нерухомості станом на момент подання позову - ОСОБА_1 .

Крім того матеріали зазначеної «Реконструкції…» датовано 2021 роком, що не може свідчити про наявність підстав відносити це приміщення до комерційних за ознакою його функціонального призначення станом на момент подання позову.

Загалом, в матеріалах позовної заяви відсутні належні докази, що на момент звернення до суду з даним позовом земельна ділянка використовується для здійснення підприємницької діяльності.

За визначенням статті 42 Господарського кодексу України (ГК України), підприємництво - це самостійна, ініціативна, систематична, на власний ризик господарська діяльність, що здійснюється суб`єктами господарювання (підприємцями) з метою досягнення економічних і соціальних результатів та одержання прибутку.

Суб`єктами господарювання у розумінні статті 55 ГК України, зокрема, є громадяни України, іноземці та особи без громадянства, які здійснюють господарську діяльність та зареєстровані відповідно до закону як підприємці.

Відповідно до положень статей 1, 18 Закону України «Про державну реєстрацію юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань» (далі - Закон № 755-IV), фізична особа, яка має намір стати підприємцем, подає документи для державної реєстрації фізичної особи підприємцем відповідно до переліку, встановленого статтею 18 цього Закону.

Частиною дев`ятою статті 4 Закону №755-IV передбачено, що фізична особа - підприємець позбавляється статусу підприємця з дати внесення до Єдиного державного реєстру запису про державну реєстрацію припинення підприємницької діяльності цією фізичною особою.

Отже, фізичні особи можуть вважатись суб`єктами господарювання тільки за умови здійснення ними господарської діяльності і реєстрації їх як підприємців. Саме з моменту реєстрації підприємцем особа набуває відповідний правовий статус.

Відповідно до частини другої статті 50 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України), фізична особа здійснює своє право на підприємницьку діяльність за умови її державної реєстрації в порядку, встановленому законом.

З зазначеного витікає, що фізична особа без державної реєстрації як підприємець не може здійснювати підприємницьку діяльність, в тому числі пов`язану із використанням та розпорядженням об`єктом нерухомості.

А отже, в діях, про які йдеться в позові, пов`язаних із цим об`єктом нерухомого майна, відсутні ознаки господарської діяльності.

Посилання на договір оренди землі від 15.06.2006 №4236 є неспроможними, оскільки він розірваний та не свідчить про існування обставин господарської діяльності на земельній ділянці станом на момент звернення до суду з даним позовом.

З доданих до позовної заяви матеріалів фото фіксації, враховуючи характер їх виготовлення та якість, неможливо встановити відповідність фактичним обставинам жодного з тверджень позовної заяви, зокрема, що на них зображено спірну земельну ділянку, об`єкт нерухомості є магазином, порушено умови відведення земельної ділянки, ведуть будівельні роботи, забудова здійснюється з метою ведення господарської діяльності.

При цьому, будівництво об`єкту комерційної нерухомості за відсутності належних доказів протилежного не є саме по собі господарською діяльністю в розумінні положень ст. 3 ГК України.

Отже за сукупністю доказів, наданих позивачем, господарським судом не встановлено обставин наявності у спірних правовідносинах ознак господарських, а отже не встановлено обставин, які б свідчили про недоцільність застосування при визначенні юрисдикції цього спору критерію за суб`єктом.

Відповідно до ч.ч. 1, 6 ГПК України, господарські суди розглядають справи у спорах, що виникають у зв`язку із здійсненням господарської діяльності (крім справ, передбачених частиною другою цієї статті), та інші справи у визначених законом випадках, зокрема: 6) справи у спорах щодо права власності чи іншого речового права на майно (рухоме та нерухоме, в тому числі землю), реєстрації або обліку прав на майно, яке (права на яке) є предметом спору, визнання недійсними актів, що порушують такі права, крім спорів, стороною яких є фізична особа, яка не є підприємцем, та спорів щодо вилучення майна для суспільних потреб чи з мотивів суспільної необхідності, а також справи у спорах щодо майна, що є предметом забезпечення виконання зобов`язання, сторонами якого є юридичні особи та (або) фізичні особи підприємці.

На підставі вищенаведеного, можливо зробити висновок, що даний спір відповідно до визначених ознак носить характер земельного спору між фізичною особою та власником земельної ділянки та має бути вирішений в порядку цивільного судочинства.

Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 175 Господарського процесуального кодексу України, суддя відмовляє у відкритті провадження у справі, якщо: заява не підлягає розгляду за правилами господарського судочинства.

Відповідно до ч. 3 ч. 1 ст. 175 ГПК України про відмову у відкритті провадження у справі, не пізніше п`яти днів з дня надходження заяви, постановлюється ухвала. Така ухвала надсилається заявникові не пізніше наступного дня після її постановляння в порядку, встановленому статтею 242 цього Кодексу.

Відповідно до ч. 6 ст. 175 ГПК України відмовляючи у відкритті провадження з підстави, встановленої пунктом 1 частини першої цієї статті, суд повинен роз`яснити заявнику, до юрисдикції якого суду віднесено розгляд справи.

Зважаючи на викладене, господарський суд дійшов висновку про відмову у відкритті провадження у справі.

Відповідно до ч. 4, 5 ст. 175 ГПК України, до ухвали про відмову у відкритті провадження у справі, що надсилається заявникові, додаються позовні матеріали. Копія позовної заяви залишається в суді. Ухвалу про відмову у відкритті провадження у справі може бути оскаржено.

Керуючись ст. ст. 4, 20, 175, 232, 234, 235 Господарського процесуального кодексу України, суд -

ПОСТАНОВИВ:

1. Відмовити Миколаївській міській раді у відкритті провадження у справі №915/269/24 за позовною заявою до ОСОБА_1 про зобов`язання усунути перешкоди у користуванні земельною ділянкою.

2. Ухвалу про відмову у відкритті провадження у справі та матеріали позовної заяви надіслати позивачеві.

3. Ухвала набирає законної сили з моменту її підписання суддею та може бути оскаржена у порядку та строки, визначені статтями 255, 256 і підпунктом 17.5 пункту 17 Розділу ХІ Перехідні положення Господарського процесуального кодексу України.

Ухвалу оформлено у відповідності до ст.234 ГПК України та підписано суддею 18.03.2024.

Суддя В.О.Ржепецький