ПІВНІЧНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"28" лютого 2024 р. Справа№ 910/3327/23

Північний апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючого: Мальченко А.О.

суддів: Агрикової О.В.

Козир Т.П.

при секретарі судового засідання Линник А.М.,

розглянувши матеріали апеляційної скарги ІНФОРМАЦІЯ_1" - ІНФОРМАЦІЯ_2"

на рішення Господарського суду міста Києва від 14.09.2023

у справі №910/3327/23 (суддя Щербаков С.О.)

за позовом ІНФОРМАЦІЯ_3

до ІНФОРМАЦІЯ_1" - ІНФОРМАЦІЯ_2"

про стягнення ІНФОРМАЦІЯ_38,

за участю представників учасників справи згідно протоколу судового засідання, -

ВСТАНОВИВ:

У березні 2023 року ІНФОРМАЦІЯ_3 (далі - ІНФОРМАЦІЯ_3) звернулося до Господарського суду міста Києва з позовом про стягнення з ІНФОРМАЦІЯ_1" - ІНФОРМАЦІЯ_2" (далі - Підприємство) ІНФОРМАЦІЯ_39, з яких: ІНФОРМАЦІЯ_40, посилаючись на неналежне виконання відповідачем зобов`язань за державним контрактом на поставку (закупівлю) продукції НОМЕР_1 в частині своєчасної поставки товару у повному обсязі.

04.07.2023 через відділ автоматизованого документообігу Господарського суду міста Києва ІНФОРМАЦІЯ_3 подало заяву про збільшення розміру позовних вимог, в якій просить суд стягнути з Підприємства ІНФОРМАЦІЯ_41 - штраф.

06.07.2023 протокольною ухвалою місцевий господарський суд прийняв до розгляду вищезазначену заяву ІНФОРМАЦІЯ_42 про збільшення розміру позовних вимог.

Рішенням Господарського суду міста Києва від 14.09.2023 провадження у справі №910/3327/23 в частині стягнення основного боргу було закрито у зв`язку з відсутністю предмету спору. В іншій частині позовні вимоги ІНФОРМАЦІЯ_42 задоволено частково, стягнуто на користь останнього з Підприємства ІНФОРМАЦІЯ_43 судового збору.

Ухвалюючи вказане рішення, суд першої інстанції виходив із того, що:

- поставка товару за договором здійснюється на умовах попередньої оплати, яка була сплачена відповідачу в розмірі ІНФОРМАЦІЯ_44;

- Підприємством поставлено товар лише на суму ІНФОРМАЦІЯ_16, у зв`язку з чим непоставленою залишилася частина товару на суму ІНФОРМАЦІЯ_45

- оскільки відповідач після звернення позивача до суду з позовом повернув ІНФОРМАЦІЯ_46 суму попередньої оплати у розмірі ІНФОРМАЦІЯ_47, суд дійшов висновку про відсутність предмета спору в частині стягнення попередньої оплати та на підставі пункту 2 частини 1 статті 231 ГПК України закрив провадження у справі;

- у зв`язку з порушенням відповідачем умов договору в частині повної та своєчасної поставки товару, ІНФОРМАЦІЯ_48 правомірно заявлено до стягнення ІНФОРМАЦІЯ_49 пені;

- не можна вважати неукладеним договір після його повного чи часткового виконання сторонами;

- порушення зобов`язань контрагентами відповідача не є підставою для звільнення останнього від господарсько-правової відповідальності;

- виходячи з приписів статті 551 ЦК Україні, суд визнав обґрунтованими заявлені суми штрафних санкцій, проте за наявності обставин, що мають істотне значення, зменшив їх розмір на 50%;

- сплачений ІНФОРМАЦІЯ_48 судовий збір у зв`язку з неправильними діями Підприємства на підставі частини 9 статті 129 ГПК України було покладено на відповідача у повному обсязі.

Не погоджуючись із вищезазначеним рішенням, Підприємство звернулося до Північного апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою, в якій просить скасувати оскаржуване рішення та ухвалити нове, яким відмовити у задоволенні позову.

Апеляційну скаргу мотивовано тим, що судом першої інстанції ухвалено рішення з порушенням норм процесуального права та неправильним застосуванням норм матеріального права.

Обґрунтовуючи апеляційну скаргу, Підприємство наголосило на тому, що:

- позов ІНФОРМАЦІЯ_42 підписано особою, яка не мала права підписувати її, у зв`язку з чим даний позов мав бути залишеним без розгляду на підставі пункту 2 частини 1 статті 226 ГПК України;

- разом із заявою про збільшення розміру позовних вимог, всупереч приписам частин 2, 4, 8 статті 80 та статті 118 ГПК України, суд долучив нові докази до матеріалів справи;

- розрахунок штрафних санкцій є необґрунтованим, оскільки позивачем не було долучено до матеріалів справи всіх митних декларацій, зокрема тих, що підтверджують поставку товару ІНФОРМАЦІЯ_50;

- долучена до позовної заяви копія державного контракту НОМЕР_1 є недостовірним та недопустимим доказом, оскільки всупереч частини 6 статті 91 ГПК України, не була підтверджена на відповідність оригіналу;

- судом першої інстанції неправильно застосовано положення умов договору та приписів чинного законодавства в частині звільнення відповідача від відповідальності за порушення зобов`язання у зв`язку з настанням форс-мажорних обставин на території іноземних країн, що підтверджується сертифікатами ІНФОРМАЦІЯ_51, листами компанії-контрагента відповідача ІНФОРМАЦІЯ_4. від ІНФОРМАЦІЯ_52, сертифікатом ІНФОРМАЦІЯ_53 а також довідкою-підтвердженням форс-мажорних обставин ІНФОРМАЦІЯ_54;

- суд першої інстанції необґрунтовано поклав відповідальність за порушення строків поставки товару на відповідача за відсутності його вини та не врахував характеру поставки продукції для позивача, яка була орієнтована на його закупівлю в іноземній валюті;

- зменшення штрафних санкцій на 50% в ІНФОРМАЦІЯ_35 та рівня прибутковості відповідача перетворює компенсаційний характер неустойки на каральний, а відтак клопотання Підприємства про зменшення штрафних санкцій на 99% підлягало задоволенню у повному обсязі;

- у своїх заявах по суті спору ІНФОРМАЦІЯ_3 визнавало факт звільнення відповідача від відповідальності за несвоєчасну поставку товару за договором, а вже у заяві про збільшення розміру позовних вимог заперечило вказану обставину, що є порушенням приписів частини 1, 2 статті 75 ГПК України та доктрини заборони суперечливої поведінки;

- місцевим господарським судом неправомірно відмовлено в залученні до участі в даній справі третіх осіб - ІНФОРМАЦІЯ_5 ІНФОРМАЦІЯ_3 (далі - ІНФОРМАЦІЯ_5) та іноземного постачальника - ІНФОРМАЦІЯ_4.;

- судом першої інстанції порушено норми процесуального права в частині розподілу судового збору.

В апеляційній скарзі Підприємством викладено клопотання про поновлення строку на апеляційне оскарження, обґрунтоване отриманням оскаржуваного рішення лише 16.10.2023, та клопотання про розстрочення сплати судового збору за подання апеляційної скарги, обґрунтоване погіршенням матеріального становища скаржника.

Відповідно до Витягу з протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 07.11.2023 апеляційну скаргу Підприємства передано на розгляд колегії суддів у складі: головуючого судді Мальченко А.О., суддів Агрикової О.В., Козир Т.П., яка була розглянута колегією суддів після повернення головуючої судді з навчання у Національній школі суддів України, яке тривало з 13.11.2023 по 17.11.2023.

Ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 20.11.2023 витребувано у Господарського суду міста Києва матеріали справи №910/3327/23. Відкладено вирішення питання щодо подальшого руху апеляційної скарги Підприємства на рішення Господарського суду міста Києва від 14.09.2023 у справі №910/3327/23 до надходження матеріалів справи з Господарського суду міста Києва.

30.11.2023 матеріали справи №910/3327/23 надійшли до Північного апеляційного господарського суду та були передані головуючому судді.

Ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 05.12.2023 відмовлено у задоволенні клопотання скаржника про розстрочення сплати судового збору за подання апеляційної скарги на рішення Господарського суду міста Києва від 14.09.2023 у справі №910/3327/23 та залишено її без руху, надано Підприємству строк для усунення недоліків, допущених останнім при поданні апеляційної скарги.

12.12.2023 через підсистему "Електронний суд" ЄСІТС до Північного апеляційного господарського суду від відповідача надійшла заява про усунення недоліків апеляційної скарги, до якої додано доказ сплати судового збору.

Ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 15.12.2023 поновлено Підприємству пропущений процесуальний строк на апеляційне оскарження рішення Господарського суду міста Києва від 14.09.2023 у справі №910/3327/23 та відкрито апеляційне провадження, розгляд скарги призначено на 31.01.2024; зупинено дію рішення Господарського суду міста Києва від 14.09.2023 у справі №910/3327/23; ІНФОРМАЦІЯ_46 встановлено строк для подання відзиву на апеляційну скаргу до 05.01.2024.

ІНФОРМАЦІЯ_3 скористалося правом, наданим статтею 263 ГПК України, та 04.01.2024 через підсистему "Електронний суд" ЄСІТС подало до Північного апеляційного господарського суду відзив на апеляційну скаргу Підприємства, в якому просило апеляційну скаргу відповідача залишити без задоволення, а оскаржуване судове рішення без змін.

Заперечуючи проти задоволення апеляційної скарги відповідача, ІНФОРМАЦІЯ_3 наголосило на тому, що:

- 08.03.2022 між сторонами був укладений державний контракт НОМЕР_2;

- ухвалою слідчого судді Печерського районного суду міста Києва у справі №757/5641/23-к оригінал державного контракту на поставку (закупівлю) продукції НОМЕР_1 разом з додатками було вилучено ІНФОРМАЦІЯ_73, однак на виконання ухвали Господарського суду міста Києва від 08.06.2023 ІНФОРМАЦІЯ_73 було надано оригінали матеріалів зазначеного договору, які 06.07.2023 в судовому засіданні були досліджені місцевим господарським судом;

- доводи відповідача щодо неукладеності вказаного договору є необґрунтованими, оскільки сторонами вчинялися дії щодо фактичного його виконання;

- надані відповідачем сертифікати торгово-промислових палат іноземних країн, не є належними доказами настання форс-мажорних обставин за державним контрактом, оскільки стосуються виконання зобов`язань, які виникли між Підприємством та його іноземними контрагентами, що в розумінні статті 617 ЦК України не є підставою звільнення від відповідальності;

- надання позивачем сертифікатів ІНФОРМАЦІЯ_55 не свідчить про визнання ІНФОРМАЦІЯ_48 настання обставин непереборної сили, а було здійснено для повного та всебічного розгляду судом справи;

- збільшення розміру позовних вимог є процесуальним правом позивача, передбаченим статтею 46 ГПК України, яким і скористалося ІНФОРМАЦІЯ_3, та не є проявом суперечливої поведінки останнього;

- надані Підприємством звіти про фінансові результати за 2022 рік та перший квартал 2023 року не відображають фактичних прибутків відповідача, які могли змінитися в наступні три квартали 2023 року;

- неналежне виконання відповідачем зобов`язань за державним контрактом суттєво впливає на ІНФОРМАЦІЯ_32, що є неприпустимим в ІНФОРМАЦІЯ_35;

- зменшення штрафних санкцій на 99% фактично нівелюватиме мету існування неустойки як виду цивільно-правової відповідальності за порушення зобов`язань.

31.01.2024 розгляд справи не відбувся у зв`язку з оголошенням повітряної тривоги в місті Києві.

Ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 31.01.2024 розгляд апеляційної скарги Підприємства на рішення Господарського суду міста Києва від 14.09.2023 у справі №910/3327/23 призначено на 14.02.2024.

01.02.2024 через підсистему "Електронний суд" ЄСІТС до Північного апеляційного господарського суду від ІНФОРМАЦІЯ_3 надійшло клопотання про розгляд справи №910/3327/23 у закритому судовому засіданні.

01.02.2024 через підсистему "Електронний суд" ЄСІТС до Північного апеляційного господарського суду від Підприємства надійшло клопотання про відкладення розгляду справи.

02.02.2024 через підсистему "Електронний суд" ЄСІТС до Північного апеляційного господарського суду від Підприємства надійшло клопотання про відкладення розгляду справи та про проведення судового засідання в режимі відеоконференції поза межами приміщення суду з використанням підсистеми відеоконференцзв`язку ЄСІТС.

Ухвалами Північного апеляційного господарського суду від 05.02.2024 задоволено вказані клопотання сторін; постановлено розгляд справи №910/3327/23 проводити у закритому судовому засіданні, участь в якому в режимі відеоконференції поза межами приміщення суду з використанням підсистеми відеоконференцзв`язку ЄСІТС братиме представник відповідача.

Ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 14.02.2024 у розгляді справи №910/3327/23 оголошено перерву до 28.02.2024.

У судовому засіданні 28.02.2024 представник Підприємства підтримав вимоги апеляційної скарги, просив її задовольнити, рішення суду скасувати та постановити нове - про відмову у задоволенні позову.

Представник ІНФОРМАЦІЯ_42 проти вимог апеляційної скарги заперечив, вважає її безпідставною та необґрунтованою, у зв`язку з чим просив суд відмовити в її задоволенні, а судове рішення залишити без змін.

28.02.2024 у судовому засіданні колегією суддів було оголошено вступну та резолютивну частини постанови господарського суду апеляційної інстанції.

Відповідно до вимог частин 1, 2, 5 статті 269 ГПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї. У суді апеляційної інстанції не приймаються і не розглядаються позовні вимоги та підстави позову, що не були предметом розгляду в суді першої інстанції.

Разом із цим, суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права (частини 4 статті 269 ГПК України).

Враховуючи межі перегляду справи судом апеляційної інстанції, колегія суддів зазначає, що не є предметом апеляційного перегляду рішення в частині обґрунтованості вимоги щодо повернення невикористаної суми попередньої оплати та закриття провадження у справі в цій частині на підставі пункту 2 частини 1 статті 231 ГПК України.

Колегія суддів, обговоривши доводи апеляційної скарги, дослідивши матеріали справи, перевіривши правильність застосування господарським судом при прийнятті оскаржуваного рішення норм матеріального та процесуального права, дійшла висновку про відсутність підстав для задоволення апеляційної скарги, виходячи із нижчезазначеного.

Як вбачається з матеріалів справи та правильно встановлено місцевим господарським судом, 08.03.2022 між ІНФОРМАЦІЯ_48 (далі за текстом договору - замовник) та ІНФОРМАЦІЯ_1" - ІНФОРМАЦІЯ_2" (далі за текстом договору - виконавець) укладено державний контракт на поставку (закупівлю) продукції НОМЕР_2, відповідно до пункту 1.1. якого виконавець зобов`язується поставити замовнику з дотриманням вимог законодавства продукцію, зазначену у специфікації продукцію (додаток 1 до контракту), що постачається з метою ІНФОРМАЦІЯ_6, а замовник - прийняти її та оплатити таку продукцію.

Відповідно до пункту 1.2. контракту підставою його укладення є ІНФОРМАЦІЯ_7", постанова ІНФОРМАЦІЯ_86 від ІНФОРМАЦІЯ_56 та "ІНФОРМАЦІЯ_8" від ІНФОРМАЦІЯ_57 затверджений ІНФОРМАЦІЯ_3 (зі змінами).

Згідно з пунктом 2.1. контракту орієнтовна вартість продукції на момент укладення контракту без урахування податку на додану вартість становить ІНФОРМАЦІЯ_58 Вартість продукції встановлено на підставі листа виконавця від ІНФОРМАЦІЯ_59. Розрахунок орієнтовної вартості продукції здійснено за курсом Національного банку України - 33,1707 грн за євро, станом на 06.03.2022.

За умовами пункту 2.3. контракту розрахунки провадяться шляхом оплати замовником поставленої продукції протягом 15 банківських днів після пред`явлення виконавцем рахунку на оплату продукції та документів, зазначених у пункті 2.5. контракту. У разі поставки продукції частинами, замовник проводить її оплату на тих самих умовах, що визначені в абзаці першому цього пункту контракту.

Усі платіжні документи за контрактом оформлюються з дотриманням вимог законодавства. Виконавець надсилає рахунок протягом 10 календарних днів з дня поставки продукції. До рахунку додаються акт приймання-передачі продукції та/або товаросупровідна документація та/або декларація, оформлені відповідно до постанови ІНФОРМАЦІЯ_86 від 02.03.2022 №174, та Протокол погодження договірної ціни на поставку (закупівлю) продукції (пункт 2.5. договору).

Пунктом 2.6. контракту передбачено, що замовник може здійснювати попередню оплату в розмірі до 99% від орієнтовної вартості продукції за Контрактом на строк не більш як 9 місяців з дати перерахування коштів на розрахунковий рахунок виконавця. У разі проведення попередньої оплати продукція поставляється протягом 30 днів з дати перерахування коштів на розрахунковий рахунок виконавця, але у будь-якому випадку, не пізніше строку поставки продукції, зазначеного у Специфікації, що поставляється за контрактом. Попередня оплата здійснюється на підставі рахунку, наданого виконавцем, шляхом перерахування коштів на його розрахунковий рахунок протягом 15 банківських днів.

Відповідно до пункту 3.1. контракту, продукція поставляється виконавцем замовнику та передається вантажоодержувачу в пункті перетину державного кордону (місця поставки).

Поставка виконавцем та приймання вантажоодержувачем продукції за контрактом здійснюється відповідно до комплекту технічної документації, що поставляється разом з продукцією, у місці поставки. Продукція передається виконавцем та приймається вантажоодержувачем згідно з товаросупровідними документами, технічною документацією, Сертифікатами якості, сертифікатами походження (пункт 3.2. контракту).

Згідно з пунктом 3.4. контракту датою виконання виконавцем зобов`язань щодо поставки продукції є дата, зазначена в товаросупровідній документації або декларації, оформлені митним органом відповідно до постанови ІНФОРМАЦІЯ_86 від 02.03.2022 №174.

Пунктом 4.1. контракту визначено, що виконавець зобов`язаний поставити продукцію згідно з умовами контракту не пізніше строку, визначеного у специфікації та надати замовнику документи згідно пункту 2.5. контракту.

Відповідно до підпункту 1 пункту 7.2. контракту за порушення строків поставки продукції виконавець сплачує замовнику пеню у розмірі 0,1% від вартості непоставленої (недопоставленої) продукції, за кожний день прострочення поза встановлені контрактом строки поставки, а за прострочення понад 30 днів з виконавця додатково стягується штраф у розмірі 7% вказаної суми.

Сторони звільняються від відповідальності за невиконання або неналежне виконання зобов`язань за контрактом у разі виникнення обставин непереборної сили, які виникли незалежно від волі сторін (пункт 7.3. договору).

Пунктом 10.1. контракту визначено, що він набирає чинності з моменту його підписання і діє до 31.12.2022.

За умовами пунктів 10.3., 10.4. контракту зміни до нього можуть бути внесені за взаємною згодою сторін шляхом оформлення додаткової угоди. Питання щодо внесення змін до контракту може вирішуватися сторонами не пізніше ніж за 7 календарних днів до закінчення його строку. Додаткові угоди до контракту укладаються у письмовій формі та підписується сторонами або уповноваженими на те їх представниками і є його невід`ємною частиною.

Специфікацією продукції, що поставляється за державним контрактом на поставку (закупівлю) продукції НОМЕР_1 (Додаток №1) сторони погодили найменування, кількість - ІНФОРМАЦІЯ_10, орієнтовану загальну вартість продукції - ІНФОРМАЦІЯ_9 та строк її поставки - до ІНФОРМАЦІЯ_60

Також, між сторонами було укладено додаткові угоди до контракту, а саме НОМЕР_3, НОМЕР_4, якими сторони вносили зміни щодо вартості товару (продукції), що поставляється за державним контрактом.

Так, відповідно до додаткової угоди НОМЕР_5 до державного контракту на поставку (закупівлю) продукції НОМЕР_6, сторони дійшли згоди пункти 2.1.-2.5., 2.7. контракту викласти в новій редакції та доповнити контракт пунктами 2.8.-2.10.

Згідно з пунктом 2.1. у новій редакції вартість (ціна) товару за цим контрактом на момент його підписання зафіксована сторонами в специфікації на підставі калькуляції витрат, сформованої виконавцем відповідно до вимог постанови ІНФОРМАЦІЯ_86 від 20 березня 2022 року №335 "Деякі питання здійснення оплати товарів, робіт і послуг для ІНФОРМАЦІЯ_33" (із змінами).

Виконавець підтверджує, що під час розрахунку вартості (ціни) товару за цим контрактом враховані всі податки, збори та інші витрати виконавця, пов`язані з виконанням цього контракту. Сторони визнають тa підтверджують, що відповідальність за правильність розрахунку, обґрунтованість витрат за статтями калькуляції несе виконавець. Відмова від відшкодування витрат виконавця у складі ціни товарів (робіт, послуг), обґрунтованих технічною, технологічною документацією та обліковою політикою виконавця, не допускається.

Сторони визнають та підтверджують, що при визначенні вартості (ціни) товару за цим контрактом рівень прибутку виконавця в складі вартості (ціни) товару визначено у розмірі 0,1% закупівельної вартості (ціни) такого товару відповідно до умов зовнішньоекономічного договору (контракту). У розрахунку прибутку не враховуються податки та збори. Вартість (ціна) контракту становить ІНФОРМАЦІЯ_11 без податку на додану вартість.

Сторони визнають та підтверджують, що операції з постачання товару за цим контрактом звільняються від оподаткування податком на додану вартість.

Обсяг фінансування та бюджетні зобов`язання за загальним фондом (КПКВК 2101150/1) у 2022 році складають ІНФОРМАЦІЯ_17.

Решта обсягу фінансування та бюджетних зобов`язань визначаються шляхом укладання додаткової угоди до цього контракту у встановленому законодавством та цим контрактом порядку.

Відповідно до пункту 2.7. контракту (у редакції додаткової угоди НОМЕР_5) розрахунки за контрактом проводяться шляхом оплати замовником поставленого товару протягом 15 банківських днів після пред`явлення виконавцем рахунку на оплату та документів, зазначених у пункті 2.8. контракту, а також підписання сторонами акта приймання-передачі за контрактом (за умови наявності (надходження) бюджетних коштів на рахунки ІНФОРМАЦІЯ_42).

Додатковою угодою НОМЕР_5 продовжено дію контракту до ІНФОРМАЦІЯ_65.

Також вказаною додатковою угодою викладено Специфікацію у новій редакції, відповідно до якої сторони погодили поставку ІНФОРМАЦІЯ_10 товару на загальну суму ІНФОРМАЦІЯ_11, який має бути поставлений до ІНФОРМАЦІЯ_60

На підставі виставленого відповідачем рахунку-фактури НОМЕР_7 та вимоги на оплату НОМЕР_8 ІНФОРМАЦІЯ_48 09.03.2022 було перераховано Підприємству в якості попередньої оплати ІНФОРМАЦІЯ_17, що підтверджується платіжним дорученням НОМЕР_9.

На виконання умов контракту Підприємство поставило ІНФОРМАЦІЯ_46 ІНФОРМАЦІЯ_12, що підтверджується актами приймання-передачі товару: від ІНФОРМАЦІЯ_61, а також митними деклараціями: НОМЕР_10, НОМЕР_11, НОМЕР_12, НОМЕР_13, НОМЕР_14, НОМЕР_15, НОМЕР_16, НОМЕР_17, НОМЕР_18, НОМЕР_19, НОМЕР_20, НОМЕР_21, НОМЕР_22, НОМЕР_23, НОМЕР_24, належним чином засвідчені копії яких містяться в матеріалах даної справи.

ІНФОРМАЦІЯ_3 звернулося до Підприємства з претензією вих. НОМЕР_25, в які повідомило відповідача про порушення ним умов контракту в частині повної та своєчасної поставки товару і запропонувало у добровільному порядку сплатити ІНФОРМАЦІЯ_62.

Листами від ІНФОРМАЦІЯ_63, від ІНФОРМАЦІЯ_64 Підприємство надало ІНФОРМАЦІЯ_46 сертифікати ІНФОРМАЦІЯ_55 НОМЕР_26, НОМЕР_27 про форс-мажорні обставини (обставини непереборної сили), які виникли в рамках виконання контракту.

22.12.2022 листом НОМЕР_28 Підприємство звернулося до ІНФОРМАЦІЯ_42 з пропозицією продовжити строк дії контракту до ІНФОРМАЦІЯ_65 у зв`язку з істотною зміною обставин, що підтверджується висновком ІНФОРМАЦІЯ_55 НОМЕР_29.

З метою досудового врегулювання спору, 01.02.2023 ІНФОРМАЦІЯ_3 звернулося до Підприємства з претензією НОМЕР_30 про повернення невикористаної суми попередньої оплати у розмірі ІНФОРМАЦІЯ_66. Однак вказана вимога була залишена без відповіді та задоволення.

У зв`язку з несвоєчасною та не в повному обсязі поставкою продукції за державним контрактом на поставку (закупівлю) продукції НОМЕР_1, ІНФОРМАЦІЯ_3 звернулося до суду з позовом з урахуванням заяви про збільшення розміру позовних вимог про стягнення з Підприємства ІНФОРМАЦІЯ_47 попередньої оплати, ІНФОРМАЦІЯ_67.

Оцінюючи подані сторонами докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об`єктивному розгляді в судовому засіданні всіх обставин справи в їх сукупності, та враховуючи, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, колегія суддів погоджується з рішенням суду першої інстанції про часткове задоволення позовних вимог, а доводи апеляційної скарги вважає необґрунтованими та такими, що не спростовують висновки суду, зважаючи на наступне.

В апеляційній скарзі Підприємство, посилаючись на ухвалу Великої Палати Верховного Суду від 08.06.2022 у справі №303/4297/20, наголошувало, що позов ІНФОРМАЦІЯ_42 підписано особою, яка не мала права підписувати її, у зв`язку з чим даний позов мав бути залишеним без розгляду на підставі пункту 2 частини 1 статті 226 ГПК України.

Згідно з приписами пункту 1 частини 5 статті 174 ГПК України суддя повертає позовну заяву і додані до неї документи у разі, якщо заяву підписано особою, яка не має права її підписувати, а згідно з пунктом 2 частини 1 статті 226 ГПК України суд залишає позов без розгляду, якщо позовну заяву підписано особою, яка не має права підписувати її.

Таким чином, залежно від того, на якій стадії судового процесу буде виявлено відсутність прав в особи на підписання позовної заяви, остання або повертається заявнику, якщо вказана обставина виявлена на стадії відкриття провадження у справі, або залишається без розгляду, якщо провадження у справі вже було відкрито.

Відповідно до положень частин 1, 2 статті 56 ГПК України сторона, третя особа, а також особа, якій законом надано право звертатися до суду в інтересах іншої особи, може брати участь в судовому процесі особисто (самопредставництво) та (або) через представника. Особиста участь у справі особи не позбавляє її права мати в цій справі представника.

Юридична особа незалежно від порядку її створення бере участь у справі через свого керівника, члена виконавчого органу, іншу особу, уповноважену діяти від її імені відповідно до закону, статуту, положення, трудового договору (контракту) (самопредставництво юридичної особи), або через представника (частина 3 статті 56 ГПК України).

За частиною 1 статті 58 ГПК України представником у суді може бути адвокат або законний представник.

Відповідно до частини 1 статті 60 ГПК України повноваження представників сторін та інших учасників справи мають бути підтверджені такими документами: 1) довіреністю фізичної або юридичної особи; 2) свідоцтвом про народження дитини або рішенням про призначення опікуном, піклувальником чи охоронцем спадкового майна.

Довіреність від імені юридичної особи видається за підписом (кваліфікованим електронним підписом відповідно до вимог закону) посадової особи, уповноваженої на це законом, установчими документами (частина 3 статті 60 ГПК України).

Згідно з частиною 4 статті 60 ГПК України повноваження адвоката як представника підтверджуються одним з таких документів:1) довіреністю; 2) ордером, виданим відповідно до Закону України "Про адвокатуру та адвокатську діяльність"; 3) дорученням органу (установи), уповноваженого законом на надання безоплатної правничої допомоги, виданим відповідно до Закону України "Про безоплатну правничу допомогу".

Верховний Суд у своїй практиці неодноразово звертав увагу на те, що самопредставництво юридичної особи - це право одноосібного виконавчого органу (керівника) чи голови (уповноваженого члена) колегіального виконавчого органу, іншої особи безпосередньо діяти від імені такої особи без довіреності, представляючи її інтереси за законом, статутом, положенням, трудовим договором (контрактом)

В ухвалі від 08.06.2023 у справі №303/4297/20 Велика Палата Верховного Суду зауважила, що самопредставництво юридичної особи допускає можливість вчинення у суді процесуальних дій від її імені не тільки керівником або членом виконавчого органу, але й будь-якою іншою особою, уповноваженою на такі дії за законом, статутом, положенням або трудовим договором (контрактом). Тому можливість участі у справі за правилами самопредставництва юридичної особи того, хто не є її керівником або членом її виконавчого органу, слід підтверджувати або приписом відповідного закону, або приписом статуту чи положення цієї особи, або умовами трудового договору (контракту), зокрема посадовою інструкцією (у разі, якщо такого договору у письмовій формі немає чи у ньому зафіксований неповний перелік трудових (посадових) обов`язків працівника). Якщо інше не передбачено саме цими документами, уповноважений діяти у суді за правилами самопредставництва юридичної особи, має всі права відповідного учасника справи. Зазначене не виключає можливості додаткового подання до суду довіреності юридичної особи, проте самостійно вона не підтверджує повноваження діяти за правилами самопредставництва.

Для визнання особи такою, що діє в порядку самопредставництва, необхідно, щоб у відповідному законі, статуті, положенні чи трудовому договорі (контракті) було чітко визначене її право діяти від імені такої юридичної особи (або суб`єкта владних повноважень без права юридичної особи) без додаткового уповноваження (довіреності) (постанова Великої Палати Верховного Суду віл 02.07.2020 у справі №9901/39/20, ухвала Верховного Суду у складі суддів об`єднаної палати Касаційного господарського суду від 18.06.2021 у справі №922/751/20, постанови Верховного Суду від 29.03.2023 у справі №913/720/20, від 04.11.2023 у справі №910/2010/19 (925/364/19 ).

Тобто у порядку самопредставництва юридичну особу може представляти за посадою її керівник або інші особи, повноваження яких визначені законодавством чи установчими документами. Визнання особи такою, що діє в порядку самопредставництва, необхідно, щоб у відповідному законі, статуті, положенні чи трудовому договорі (контракті) було чітко визначене її право діяти від імені такої юридичної особи (суб`єкта владних повноважень без права юридичної особи) без додаткового уповноваження (довіреності).

Аналогічна правова позиція викладена у постанові Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 10.01.2024 у справі №914/2920/23.

Таким чином, у цьому випадку представництво ІНФОРМАЦІЯ_42 може здійснювати: адвокат як представник юридичної особи; керівник або інша уповноважена особа відповідно до закону, статуту, положення, трудового договору (контракту) в порядку самопредставництва.

Як вбачається з матеріалів справи, поданий від імені ІНФОРМАЦІЯ_42 позов підписав ОСОБА_1, повноваження якого підтверджуються витягом з наказу ІНФОРМАЦІЯ_42 НОМЕР_31 (т. 1, а.с. 193), яким ОСОБА_1 призначено на посаду ІНФОРМАЦІЯ_13, Функціональні обов`язки ІНФОРМАЦІЯ_13 (т. 1, а.с. 189-192), Положення про відділ (представництва з питань логістичного забезпечення) ІНФОРМАЦІЯ_14 (т. 1, а.с. 183-188), довіреність від 16.01.2023 НОМЕР_32 (т. 1, а.с. 180), а також витяг з Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань (т. 1, а.с. 49).

Відповідно до абзацу 3 пункту 3 Положення про відділ (представництва з питань логістичного забезпечення) ІНФОРМАЦІЯ_14 одним з основних завдань вказаного відділу є здійснення самопредставництва, представництва інтересів ІНФОРМАЦІЯ_42, зокрема в судових установах.

Згідно з Функціональними обов`язками ІНФОРМАЦІЯ_13, заступник начальника відділу, яким є ОСОБА_1., здійснює самопредставництво, представництво інтересів ІНФОРМАЦІЯ_42, зокрема в судових установах.

З огляду на вищенаведені норми права та документи, які було надано суду першої інстанції на підтвердження повноважень ОСОБА_1, колегія суддів вважає, що вони належним чином підтверджують повноваження останнього діяти від імені ІНФОРМАЦІЯ_42 у порядку самопредставництва, зокрема подавати та підписувати позов від імені цієї юридичної особи, а відтак суд першої інстанції правомірно ухвалою від 10.08.2023 відмовив відповідачу у задоволенні клопотання про залишення позову без розгляду.

Статтею 11 ЦК України визначено, що цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки; підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є договори та інші правочини.

Частиною 1 статті 626 ЦК України визначено, що договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

За приписами статей 509, 526 ЦК України, статей 173, 193 Господарського кодексу України (далі - ГК України) суб`єкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобов`язання належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобов`язання - відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться.

Правова природа договору не залежить від його назви, а визначається його змістом, а тому при оцінці відповідності волі сторін та укладеного договору суд повинен надати правову оцінку його умовам, правам та обов`язкам сторін для визначення спрямованості як їх дій, так і певних правових наслідків, тобто дослідити відповідні умови договору з зазначенням своїх висновків за результатами такої оцінки у прийнятому судовому рішенні.

Аналогічна правова позиція викладена у постанові Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 30.05.2023 у справі №914/4127/21.

У зв`язку з викладеним, колегія суддів погоджується з висновком місцевого господарського суду, що за правовою природою укладений сторонами договір є договором поставки, за яким, відповідно до статті 712 ЦК України, продавець (постачальник), який здійснює підприємницьку діяльність, зобов`язується передати у встановлений строк (строки) товар у власність покупця для використання його у підприємницькій діяльності або в інших цілях, не пов`язаних з особистим, сімейним, домашнім або іншим подібним використанням, а покупець зобов`язується прийняти товар і сплатити за нього певну грошову суму.

Частиною 2 цієї статті визначено, що до договору поставки застосовуються загальні положення про купівлю-продаж, якщо інше не встановлено договором, законом або не випливає з характеру відносин сторін.

Відповідно до статті 265 ГК України за договором поставки одна сторона - постачальник зобов`язується передати (поставити) у зумовлені строки (строк) другій стороні - покупцеві товар (товари), а покупець зобов`язується прийняти вказаний товар (товари) і сплатити за нього певну грошову суму.

Отже, укладення Підприємством та ІНФОРМАЦІЯ_48 державного контракту на поставку (закупівлю) продукції НОМЕР_1 було спрямоване на отримання останнім товару та одночасного обов`язку по здійсненню його оплати у встановлений договором строк.

Покупець зобов`язаний оплатити товар після його прийняття або прийняття товаророзпорядчих документів на нього, якщо договором або актами цивільного законодавства не встановлений інший строк оплати товару (частина 1 статті 692 ЦК України).

Згідно з абзацом 1 частини 693 ЦК України якщо договором встановлений обов`язок покупця частково або повністю оплатити товар до його передання продавцем (попередня оплата), покупець повинен здійснити оплату в строк, встановлений договором купівлі-продажу, а якщо такий строк не встановлений договором, - у строк, визначений відповідно до статті 530 цього Кодексу.

Пунктом 2.6. контракту (у редакції, чинній на момент здійснення попередньої оплати) передбачено, що замовник може здійснювати попередню оплату в розмірі до 99% від орієнтовної вартості продукції за Контрактом на строк не більш як 9 місяців з дати перерахування коштів на розрахунковий рахунок виконавця. У разі проведення попередньої оплати продукція поставляється протягом 30 днів з дати перерахування коштів на розрахунковий рахунок виконавця, але у будь-якому випадку, не пізніше строку поставки продукції, зазначеного у Специфікації продукції, що поставляється за контрактом. Попередня оплата здійснюється на підставі рахунку, наданого виконавцем, шляхом перерахування коштів на його розрахунковий рахунок протягом 15 банківських днів.

На підставі виставленого відповідачем рахунку-фактури НОМЕР_7 та вимоги на оплату НОМЕР_8 ІНФОРМАЦІЯ_48 09.03.2022 було перераховано Підприємству в якості попередньої оплати ІНФОРМАЦІЯ_17, що підтверджується платіжним дорученням НОМЕР_9.

Отже, товар поставлявся на умовах попередньої оплати.

За частиною 1 статті 663 ЦК України продавець зобов`язаний передати товар покупцеві у строк, встановлений договором купівлі-продажу, а якщо зміст договору не дає змоги визначити цей строк, - відповідно до положень статті 530 цього Кодексу.

Відповідно до положень частини 1 статті 664 ЦК України обов`язок продавця передати товар покупцеві вважається виконаним у момент:

1) вручення товару покупцеві, якщо договором встановлений обов`язок продавця доставити товар;

2) надання товару в розпорядження покупця, якщо товар має бути переданий покупцеві за місцезнаходженням товару.

Договором купівлі-продажу може бути встановлений інший момент виконання продавцем обов`язку передати товар.

Товар вважається наданим у розпорядження покупця, якщо у строк, встановлений договором, він готовий до передання покупцеві у належному місці і покупець поінформований про це. Готовий до передання товар повинен бути відповідним чином ідентифікований для цілей цього договору, зокрема шляхом маркування.

Відповідно до пункту 3.1. контракту, продукція поставляється виконавцем замовнику та передається вантажоодержувачу в пункті перетину державного кордону (місця поставки).

Поставка виконавцем та приймання вантажоодержувачем продукції за контрактом здійснюється відповідно до комплекту технічної документації, що поставляється разом з продукцією, у місці поставки. Продукція передається виконавцем та приймається вантажоодержувачем згідно з товаросупровідними документами, технічною документацією, Сертифікатами якості, сертифікатами походження (пункт 3.2. контракту).

Згідно з пунктом 3.4. контракту датою виконання виконавцем зобов`язань щодо поставки продукції є дата, зазначена в товаросупровідній документації або декларації, оформлені митним органом відповідно до постанови ІНФОРМАЦІЯ_86 від 02.03.2022 №174.

Пунктом 4.1. контракту визначено, що виконавець зобов`язаний поставити продукцію згідно з умовами контракту не пізніше строку, визначеного у специфікації та надати замовнику документи згідно пункту 2.5. контракту.

Додатковою угодою НОМЕР_5 викладено Специфікацію у новій редакції, відповідно до якої сторони погодили поставку ІНФОРМАЦІЯ_10 товару на загальну суму ІНФОРМАЦІЯ_11, який має бути поставлений до ІНФОРМАЦІЯ_60

Таким чином, відповідач зобов`язаний був поставити продукцію до ІНФОРМАЦІЯ_60

Як було правильно встановлено місцевим господарським судом та не заперечувалося сторонами, на виконання умов контракту Підприємство поставило ІНФОРМАЦІЯ_46 ІНФОРМАЦІЯ_15, що підтверджується актами приймання-передачі товару: від ІНФОРМАЦІЯ_61, а також митними деклараціями: НОМЕР_10, НОМЕР_11, НОМЕР_12, НОМЕР_13, НОМЕР_14, НОМЕР_15, НОМЕР_16, НОМЕР_17, НОМЕР_18, НОМЕР_19, НОМЕР_20, НОМЕР_21, НОМЕР_22, НОМЕР_23, НОМЕР_24, належним чином засвідчені копії яких містяться в матеріалах даної справи

Таким чином, суд першої інстанції дійшов правильного висновку, що обумовлений державним контрактом товар поставлено не в повному обсязі та з порушенням строку, оскільки із здійсненої позивачем суми попередньої оплати, відповідачем поставлено ІНФОРМАЦІЯ_15, відтак непоставленими залишається ІНФОРМАЦІЯ_68 (ІНФОРМАЦІЯ_11 - ІНФОРМАЦІЯ_16)

Крім цього, доказів внесення змін до державного контракту на поставку (закупівлю) продукції НОМЕР_6 в частині строків поставки товару матеріали справи не містять.

Відповідно до приписів частини 2 статті 693 ЦК України якщо продавець, який одержав суму попередньої оплати товару, не передав товар у встановлений строк, покупець має право вимагати передання оплаченого товару або повернення суми попередньої оплати.

Зі змісту зазначеної норми права вбачається, що умовою її застосування є неналежне виконання продавцем свого зобов`язання зі своєчасного передання товару покупцю. А у разі настання такої умови покупець має право діяти альтернативно: або вимагати передання оплаченого товару від продавця, або вимагати повернення суми попередньої оплати. Можливість обрання певно визначеного варіанта правової поведінки боржника є виключно правом покупця, а не продавця. Отже, волевиявлення щодо обрання одного з варіантів вимоги покупця має бути вчинено ним в активній однозначній формі такої поведінки, причому доведеної до продавця.

Оскільки законом не визначено форму пред`явлення такої вимоги покупця, останній може здійснити своє право будь-яким шляхом: як шляхом звернення до боржника з претензією, листом, телеграмою тощо, так і шляхом пред`явлення через суд вимоги у визначеній законом процесуальній формі позову.

Враховуючи вищенаведене, суд першої інстанції дійшов правильного висновку, що вартість непоставленого товару на суму попередньої оплати становить ІНФОРМАЦІЯ_47 (ІНФОРМАЦІЯ_17 - ІНФОРМАЦІЯ_69, яку останній зобов`язаний був повернути позивачу.

Відповідно до пункту 2 частини 1 статті 231 ГПК України господарський суд закриває провадження у справі, якщо відсутній предмет спору.

Господарський суд закриває провадження у справі у зв`язку з відсутністю предмета спору, зокрема, у випадку припинення існування предмета спору (наприклад, сплата суми боргу, знищення спірного майна, скасування оспорюваного акта державного чи іншого органу тощо), якщо між сторонами у зв`язку з цим не залишилося неврегульованих питань.

Як було правильно встановлено місцевим господарським судом, після відкриття провадження у даній справі, Підприємством повернуто ІНФОРМАЦІЯ_46 кошти у розмірі ІНФОРМАЦІЯ_70, що підтверджується платіжною інструкцією НОМЕР_33, з призначенням платежу: "повернення коштів за держ. контрактом НОМЕР_1. Без податку (ПДВ)".

З урахуванням викладеного, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про наявність підстав для закриття провадження у справі №910/3327/23 в частині стягнення попередньої оплати на підставі пункту 2 частини 1 статті 231 ГПК України, оскільки була повернута відповідачем після відкриття провадження у справі.

Рішення в частині обґрунтованості позовних вимог щодо повернення невикористаної суми попередньої оплати та закриття провадження у справі в цій частині не оскаржується та не оспорюється Підприємством.

В апеляційній скарзі Підприємство вказувало на недопустимість та недостовірність доказу - копії державного контракту на поставку (закупівлю) продукції НОМЕР_1, посилаючись на відсутність оригіналу вказаного правочину, що ставить під сумнів його існування.

Згідно з пунктом 8 частини 3 статті 162 ГПК України позовна заява повинна містити перелік документів та інших доказів, що додаються до заяви; зазначення доказів, які не можуть бути подані разом із позовною заявою (за наявності); зазначення щодо наявності у позивача або іншої особи оригіналів письмових або електронних доказів, копії яких додано до заяви.

Відповідно до частин 1, 2 статті 91 ГПК України письмовими доказами є документи (крім електронних документів), які містять дані про обставини, що мають значення для правильного вирішення спору. Письмові докази подаються в оригіналі або в належним чином засвідченій копії, якщо інше не передбачено цим Кодексом. Якщо для вирішення спору має значення лише частина документа, подається засвідчений витяг з нього.

Якщо подано копію (електронну копію) письмового доказу, суд за клопотанням учасника справи або з власної ініціативи може витребувати у відповідної особи оригінал письмового доказу. Якщо оригінал письмового доказу не поданий, а учасник справи або суд ставить під сумнів відповідність поданої копії (електронної копії) оригіналу, такий доказ не береться судом до уваги (частина 6 статті 91 ГПК України).

Разом із позовом ІНФОРМАЦІЯ_3 подало належним чином завірену копію державного контракту на поставку (закупівлю) продукції НОМЕР_1 (т. 1, а.с. 7-10). При цьому у самому позові ІНФОРМАЦІЯ_48 зазначено, що оригінали всіх документів, які подані разом з позовом знаходяться у нього та в Підприємства.

Заперечуючи обставину наявності оригіналу вказаного доказу, у судовому засіданні 08.06.2023 представником відповідача було заявлено усне клопотання про витребування оригіналу державного контракту.

Під час з`ясування обставин справи позивач усно пояснив відсутність оригіналу державного контракту тим, що у зв`язку з ІНФОРМАЦІЯ_71, сторони уклали зазначений правочин шляхом обміну його примірниками через електронне листування.

Як вбачається з матеріалів справи та підтверджується описом речей і документів, вилучених (додаток №1 до протоколу тимчасового доступу до речей і документів від 19.04.2023) (т. 1, а.с. 219-226) на підставі ухвали слідчого судді Печерського районного суду міста Києва від 24.02.2023 у справі №757/5641/23-к у зв`язку з досудовим розслідуванням у кримінальному провадженні №0000783, старшим слідчим ІНФОРМАЦІЯ_72 ОСОБА_2 вилучено, зокрема справу НОМЕР_1, що містить оригінали та фотокопії документів згідно з внутрішнім описом.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 08.06.2023 витребувано у ІНФОРМАЦІЯ_72 шляхом надання для огляду в судовому засіданні оригіналу державного контракту на поставку (закупівлю) продукції НОМЕР_6, який міститься в матеріалах кримінального провадження № НОМЕР_34 від 30.09.2022 з його подальшим поверненням, або забезпечення можливості ознайомлення з оригіналом державного контракту на поставку (закупівлю) продукції НОМЕР_6 в приміщенні суду, в судовому засіданні.

28.06.2023 через відділ автоматизованого документообігу суду від ІНФОРМАЦІЯ_72 на виконання вимог ухвали суду від 08.06.2023 надійшли оригінали матеріалів контракту НОМЕР_1 який міститься в матеріалах кримінального провадження № НОМЕР_34 від 30.09.2022.

У судовому засіданні 06.07.2023 місцевим господарським судом оглянуто документи, надані ІНФОРМАЦІЯ_73, та зазначено про ненадання оригіналу державного контракту ані позивачем, ані відповідачем, ані ІНФОРМАЦІЯ_73.

За статтею 638 ЦК України договір є укладеним, якщо сторони досягли згоди з усіх істотних умов договору.

Статтею 241 ЦК України встановлено, що правочин, вчинений представником з перевищенням повноважень, створює, змінює, припиняє цивільні права та обов`язки особи, яку він представляє, лише у разі наступного схвалення правочину цією особою. Правочин вважається схваленим зокрема у разі, якщо особа, яку він представляє, вчинила дії, що свідчать про прийняття його до виконання. Наступне схвалення правочину особою, яку представляють, створює, змінює і припиняє цивільні права та обов`язки з моменту вчинення цього правочину.

Договір є укладеним з моменту одержання особою, яка направила пропозицію укласти договір, відповіді про прийняття цієї пропозиції (частина 1 статті 640 ЦК України).

Відповідно до абзацу 1 частини 2 статті 639 ЦК України якщо сторони домовилися укласти договір у певній формі, він вважається укладеним з моменту надання йому цієї форми, навіть якщо законом ця форма для даного виду договорів не вимагалася.

Також колегія суддів зауважує, що не можна вважати неукладеним договір після його повного чи часткового виконання сторонами. Якщо дії сторін свідчать про те, що договір фактично був укладений, суд має розглянути по суті питання щодо відповідності цього договору вимогам закону (пункт 49 постанови Великої Палати Верховного Суду від 05.06.2018 у справі №338/180/17).

Фактичне виконання усіма сторонами спірного договору виключає кваліфікацію цього договору як неукладеного.

Подібний правовий висновок також викладено в постановах Верховного Суду від 11.10.2018 у справі №922/189/18, від 30.08.2022 у справі №918/772/21 та від 02.08.2022 у справі №922/3303/21.

Як було правильно встановлено місцевим господарським судом, відповідачем здійснено часткову поставку обумовленої державним контрактом продукції, оплату за який позивач здійснив на умовах попередньої оплати на підставі виставленого скаржником рахунку-фактури від 08.03.2022 НОМЕР_2 та вимоги про оплату від ІНФОРМАЦІЯ_74, в яких міститься посилання на державний контракт НОМЕР_1. Поставлена продукція була прийнята ІНФОРМАЦІЯ_48, що підтверджується актами приймання-передачі товару від ІНФОРМАЦІЯ_61, в яких також міститься посилання на спірний договір. Крім цього, у призначенні платежу платіжного доручення від ІНФОРМАЦІЯ_75, згідно з яким відповідачем добровільно повернуто невикористану суму попередньої оплати, вказано: "повернення коштів за держ. контрактом НОМЕР_1. Без податку (ПДВ)". Також судом було правильно зауважено на тому, що між сторонами велося листування щодо стану виконання державного контракту та укладалися додаткові угоди щодо вказаного правочину.

Крім цього, у своєму відзиві (т. 1, а.с. 67) Підприємство визнало факт укладення спірного державного контракту.

Отже, колегія суддів погоджується з висновком місцевого господарського суду, що сторонами вчинялися дії щодо фактичного виконання державного контракту НОМЕР_1, що спростовує доводи апелянта про неукладеність та неіснування угоди, якою обґрунтовуються позовні вимоги ІНФОРМАЦІЯ_42.

Під час розгляду справи у суді першої інстанції Підприємство заперечувало проти прийняття заяви ІНФОРМАЦІЯ_42 про збільшення розміру позовних вимог.

04.07.2023 ІНФОРМАЦІЯ_3 звернулося до Господарського суду міста Києва із заявою про збільшення розміру позовних вимог, в якій, окрім суми попередньої оплати, яка в подальшому була повернута відповідачем, було заявлено до стягнення ІНФОРМАЦІЯ_67 згідно з наданим позивачем розрахунком, враховуючи часткову поставку продукції.

Відповідно до пункту 2 частини 2 статті 46 ГПК України крім прав та обов`язків, визначених у статті 42 цього Кодексу позивач вправі збільшити або зменшити розмір позовних вимог - до закінчення підготовчого засідання або до початку першого судового засідання, якщо справа розглядається в порядку спрощеного позовного провадження.

За частиною 5 статті 46 ГПК України у разі подання будь-якої заяви, передбаченої пунктом 2 частини другої, частиною третьою або четвертою цієї статті, до суду подаються докази направлення копій такої заяви та доданих до неї документів іншим учасникам справи. Таке надсилання може здійснюватися в електронній формі через електронний кабінет з урахуванням положень статті 42 цього Кодексу. У разі неподання таких доказів суд не приймає до розгляду та повертає заявнику відповідну заяву, про що зазначає в ухвалі.

Частиною 3 статті 163 ГПК України передбачено, що у разі збільшення розміру позовних вимог або зміни предмета позову несплачену суму судового збору належить сплатити до звернення в суд із відповідною заявою.

Під збільшенням або зменшенням розміру позовних вимог слід розуміти відповідно збільшення або зменшення кількісних показників за тією ж самою вимогою, яку було заявлено в позовній заяві. Збільшено (чи зменшено) може бути лише розмір вимог майнового характеру. Під збільшенням розміру позовних вимог не може розумітися заявлення ще однієї чи кількох вимог, додатково до викладених у позовній заяві. Неправомірно під виглядом збільшення розміру позовних вимог висувати нові вимоги, які не були зазначені у тексті позовної заяви. Тобто збільшенням розміру позовних вимог є збільшення позову за тією ж вимогою, яку було заявлено у позовній заяві, тому збільшення розміру позовних вимог не може бути пов`язано із пред`явленням додаткових чи нових позовних вимог, про які не йшлося у позовній заяві, в тому числі шляхом доповнення немайнової вимоги майновою.

Оскільки ІНФОРМАЦІЯ_48 заявлено до стягнення більший розмір штрафних санкції, визначивши інший період нарахування, що є диспозитивним правом позивача, не пред`явлено нових вимог, надано докази направлення копій такої заяви та доданих до неї документів відповідачу, а також враховуючи сплату максимального судового збору, місцевий господарський суд правомірно прийняв вказану заяву до розгляду та вирішив здійснювати розгляд справи з урахуванням заяви про збільшення максимального розміру позовних вимог.

В апеляційній скарзі відповідач вказував на порушення судом першої інстанції норм процесуального права щодо прийняття нових доказів, поданих разом із заявою про збільшення розміру позовних вимог.

Колегією суддів встановлено, що разом вищезазначеною заявою про збільшення розміру позовних вимог ІНФОРМАЦІЯ_48 подано копії митних декларацій: НОМЕР_10, НОМЕР_11, НОМЕР_12, НОМЕР_13, НОМЕР_14, НОМЕР_15, НОМЕР_16, НОМЕР_17, НОМЕР_18, НОМЕР_19, НОМЕР_20, НОМЕР_21, НОМЕР_22, НОМЕР_35.

Частинами 2, 4, 8 статті 80 ГПК України передбачено, що позивач, особи, яким законом надано право звертатися до суду в інтересах інших осіб, повинні подати докази разом з поданням позовної заяви. Якщо доказ не може бути поданий у встановлений законом строк з об`єктивних причин, учасник справи повинен про це письмово повідомити суд та зазначити: доказ, який не може бути подано; причини, з яких доказ не може бути подано у зазначений строк; докази, які підтверджують, що особа здійснила всі залежні від неї дії, спрямовані на отримання вказаного доказу. Докази, не подані у встановлений законом або судом строк, до розгляду судом не приймаються, крім випадку, коли особа, яка їх подає, обґрунтувала неможливість їх подання у вказаний строк з причин, що не залежали від неї.

Копії доказів (крім речових доказів), що подаються до суду, заздалегідь надсилаються або надаються особою, яка їх подає, іншим учасникам справи. Суд не бере до уваги відповідні докази у разі відсутності підтвердження надсилання (надання) їх копій іншим учасникам справи, крім випадку, якщо такі докази є у відповідного учасника справи або обсяг доказів є надмірним, або вони подані до суду в електронній формі, або є публічно доступними (частина 9 статті 80 ГПК України).

Відповідно до сталої практики Верховного Суду докази, що підтверджують заявлені вимоги, мають бути подані учасниками справи одночасно з заявами по суті справи у суді першої інстанції, а неможливість подання доказів у цей строк повинна бути письмово доведена позивачем суду та належним чином обґрунтована. При цьому докази, якими учасники справи обґрунтовують свої вимоги, повинні існувати на момент звернення до суду з відповідним позовом, і саме на учасника справи покладено обов`язок подання таких доказів одночасно з позовною заявою. Єдиний винятковий випадок, коли можливим є прийняття судом доказів з порушенням встановленого строку, - наявність об`єктивних обставин, які унеможливлюють своєчасне вчинення такої процесуальної дії (наприклад, якщо стороні не було відомо про існування доказів), тягар доведення яких також покладений на учасника справи (постанова Верховного Суду у справі № 910/161/181/18 від 27.06.2023).

За частиною 2 статті 182 ГПК України у підготовчому засіданні суд у разі необхідності заслуховує уточнення позовних вимог та заперечень проти них та розглядає відповідні заяви; з`ясовує, чи надали сторони докази, на які вони посилаються у позові і відзиві, а також докази, витребувані судом чи причини їх неподання.

Відповідно до приписів частин 3, 4 статті 13 ГПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних з вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.

Учасники справи зобов`язані подавати усі наявні у них докази в порядку та строки, встановлені законом або судом, не приховувати докази (пункт 4 частини 2 статті 42 ГПК України).

Зі змісту вищезазначених митних декларацій вбачається, що одержувачем товару є Підприємство, тому саме останнє було зобов`язане подати вказані докази, а відтак скаржник помилково вважає ці документи новими, оскільки було обізнане з обставинами, які ці докази підтверджують.

Враховуючи вищевикладене, з метою повного та всебічного розгляду справи, враховуючи наявність у відповідача вищезазначених митних декларацій, на яких ґрунтується новий розрахунок штрафних санкцій, та прийняття до розгляду місцевим господарським судом заяви про збільшення розміру позовних вимог, місцевий господарський суд правомірно прийняв вказані документи до розгляду.

Крім цього, суд апеляційної інстанції звертає увагу на те, що не кожне допущене судом порушення процедури може істотно впливати на права учасників справи та тягнути порушення гарантій статті 6 Конвенції. За змістом цієї статті більшість процесуальних порушень, допущених на одній стадії цивільного процесу, можна виправити на іншій його стадії (пункт 50 постанови Великої Палати Верховного Суду від 26.10.2022 у справі №201/13239/15-ц; пункт 69 постанови Великої Палати Верховного Суду від 14.12.2022 у справі №2-3887/2009 (провадження № 14-36цс21).

Наведене також узгоджується з частиною другою статті 309 та частиною другою статті 311 ГПК України, що не може бути скасоване правильне по суті і законне рішення з одних лише формальних міркувань. Порушення норм процесуального права може бути підставою для скасування або зміни рішення лише за умови, якщо це порушення призвело до ухвалення незаконного рішення.

Вичерпний перелік випадків порушення норм процесуального права, які є обов`язковими підставами для скасування судового рішення суду першої інстанції та ухвалення нового судового рішення, закріплений частиною 3 статті 277 ГПК України.

Зі змісту вказаної норми випливає, що порушення норм процесуального права щодо прийняття вищезазначених митних декларацій не унеможливило встановлення фактичних обставин, які мають значення для правильного вирішення справи, оскільки даними деклараціями підтверджуються фактичні обставини справи щодо поставки спірного товару, що не заперечувалося відповідачем. Відповідач був отримувачем продукції за даними митними деклараціями і не заявляв, що вони у нього відсутні, підроблені тощо. Тому порушення порядку прийняття доказів, на що посилається скаржник, не мало істотного значення для встановлення фактичних обставин справи і не призвело до ухвалення незаконного рішення, тому не може бути підставою для скасування судового рішення.

Також в апеляційній скарзі Підприємство заперечувало обґрунтованість розрахунку штрафних санкцій.

У зв`язку із несвоєчасною поставкою товару, позивачем нараховано до стягнення ІНФОРМАЦІЯ_76 пені, нарахованої за період з 17.11.2022 по 15.03.2023 на вартість непоставленого товару на підставі підпункту 1 пункту 7.2. договору.

У той же час, 04.07.2023 ІНФОРМАЦІЯ_3 звернулося до Господарського суду міста Києва із заявою про збільшення розміру позовних вимог, у якій, окрім суми попередньої оплати, яка в подальшому повністю була повернута відповідачем, було заявлено до стягнення ІНФОРМАЦІЯ_49 пені, нарахованої за період з 09.04.2022 по 07.10.2022, виходячи з часткової поставки продукції.

Стаття 549 ЦК України визначає неустойку (штраф, пеню) як грошову суму або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення ним зобов`язання. Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання. Штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов`язання.

Статтею 230 ГК України визначено, що штрафними санкціями визнаються господарські санкції у вигляді грошової суми, які учасник господарських відносин зобов`язаний сплатити у разі неналежного виконання господарського зобов`язання. Цією ж статтею визначено види штрафних санкцій - неустойка, штраф, пеня. При цьому, порядок нарахування та розмір санкцій, які можуть бути встановлені договором, встановлені частиною 4 статті 231 ГК України: у відсотковому відношенні до суми невиконаної частини зобов`язання, в певній визначеній грошовій сумі, у відсотковому відношенні до суми зобов`язання незалежно від ступеня його виконання, або у кратному розмірі до вартості товарів.

За частиною 2 статті 231 ГК України у разі якщо порушено господарське зобов`язання, в якому хоча б одна сторона є суб`єктом господарювання, що належить до державного сектора економіки, або порушення пов`язане з виконанням державного контракту, або виконання зобов`язання фінансується за рахунок Державного бюджету України чи за рахунок державного кредиту, штрафні санкції застосовуються, якщо інше не передбачено законом чи договором, зокрема за порушення строків виконання зобов`язання стягується пеня у розмірі 0,1 відсотка вартості товарів (робіт, послуг), з яких допущено прострочення виконання за кожний день прострочення, а за прострочення понад тридцять днів додатково стягується штраф у розмірі семи відсотків вказаної вартості.

Відповідно до підпункту 1 пункту 7.2. контракту, за порушення строків поставки продукції виконавець сплачує замовнику пеню у розмірі 0,1% від вартості непоставленої (недопоставленої) продукції, за кожний день прострочення поза встановлені контрактом строки поставки, а за прострочення понад 30 днів з виконавця додатково стягується штраф у розмірі 7% вказаної суми.

Відповідно до частини 6 статті 232 ГК України нарахування штрафних санкцій за прострочення виконання зобов`язання, якщо інше не встановлено законом або договором, припиняється через шість місяців від дня, коли зобов`язання мало бути виконано.

Разом із цим, пеня нарахована за період з 09.04.2022 по 07.10.2022, що становить 182 дні, тобто 5 місяців 29 днів, а відтак нарахування здійснено в межах строку, визначеного частиною 6 статті 232 ГК України.

Крім цього, суд апеляційної інстанції зауважує, що пунктом 7 Розділу IX Прикінцевих положень ГК України передбачено, що під час дії карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України з метою запобігання поширенню коронавірусної хвороби (COVID-19), строки, визначені статтями 232, 269, 322, 324 цього Кодексу, продовжуються на строк дії такого карантину.

Вказаний пункт був введений в дію на підставі Закону України "Про внесення змін до деяких законодавчих актів України, спрямованих на забезпечення додаткових соціальних та економічних гарантій у зв`язку з поширенням коронавірусної хвороби (COVID-19)" від 30.03.2020 №540-IX (далі - Закон України від 30.03.2020 року №540-IX), який набрав чинності з 02.04.2020.

За таких обставин, дія Закону України від 30.03.2020 №540-IX фактично надає можливість нараховувати штрафні санкції більше, ніж за шість місяців.

В апеляційній скарзі Підприємство зазначало про необґрунтованість здійсненого розрахунку пені, оскільки позивачем не було надано митних декларацій про поставку продукції 29.06.2022, 05.07.2022 та 29.07.2022.

Як було зазначено раніше, кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних з вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій (частини 3, 4 статті 13 ГПК України).

Велика Палата Верховного Суду неодноразово наголошувала на необхідності застосування передбачених процесуальним законом стандартів доказування та зазначала, що принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин справи. Зокрема, цей принцип передбачає покладення тягаря доказування на сторони. Водночас цей принцип не створює для суду обов`язку вважати доведеною та встановленою обставину, про яку стверджує сторона. Таку обставину треба доказувати таким чином, аби реалізувати стандарт більшої переконливості, за яким висновок про існування стверджуваної обставини з урахуванням поданих доказів видається вірогіднішим, ніж протилежний. Тобто певна обставина не може вважатися доведеною, допоки інша сторона її не спростує (концепція негативного доказу), оскільки за такого підходу принцип змагальності втрачає сенс (пункт 81 постанови Великої Палати Верховного Суду від 18.03.2020 у справі №129/1033/13-ц, провадження №14-400цс19; пункт 9.58 постанови Великої Палати Верховного Суду від 16.11.2021 у справі №904/2104/19, провадження № 12-57гс21).

Покладений на суд обов`язок оцінювати докази, обставини справи з огляду на їх вірогідність передбачає, що висновки суду можуть будуватися на умовиводах про те, що факти, які розглядаються, скоріше були (мали місце), аніж не були.

Кожна із сторін судового спору самостійно визначає докази, які, на її думку, належним чином підтверджують або спростовують заявлені позовні вимоги. Суд з дотриманням вимог щодо всебічного, повного, об`єктивного та безпосереднього дослідження наявних у справі доказів визначає певну сукупність доказів, з урахуванням їх вірогідності та взаємного зв`язку, які, за його внутрішнім переконанням, дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, що входять до предмета доказування. Сторона судового спору, яка не погоджується з доводами опонента, має їх спростовувати шляхом подання відповідних доказів, наведення аргументів, надання пояснень тощо. Інакше принцип змагальності, задекларований у статті 13 ГПК України, втрачає сенс.

Іншими словами, відсутність у сторін цього судового спору належним чином оформлених документів, які би підтверджували певну обставину, яка входить до предмета доказування, не усуває обов`язок відповідача заперечувати проти доводів позивача шляхом надання всіх наявних у нього доказів на спростування кожного заявленого позивачем аргументу.

Аналогічна правова позиція викладена у постанові Великої Палати Верховного Суду від 21.06.2023 у справі №916/3027/21.

Вказуючи на відсутність у матеріалах справи копій митних декларацій про поставку продукції ІНФОРМАЦІЯ_50 та на можливу невідповідність по кількості поставленого по них товару, відповідач не був позбавлений можливості надати наявні у нього документи, вказати достовірні дані та надати контррозрахунок. Однак Підприємство ухилилося від надання наявних у нього доказів та вдалося лише до заперечення розрахунку позивача.

Неврахування поставок ІНФОРМАЦІЯ_50 навпаки призводить до збільшення нарахованих розмірів штрафних санкцій, що є виходом за межі позовних вимог (частина 2 статті 237 ГПК України) та погіршує становище відповідача, яке існувало до звернення останнього з апеляційною скаргою.

З огляду на вказане, перевіривши надані позивачем розрахунки штрафних санкцій за відповідні періоди, беручи до уваги відсутність зустрічного розрахунку відповідача, місцевий господарський суд дійшов правильного висновку, що обґрунтований розмір пені становить ІНФОРМАЦІЯ_77 штрафу.

Одним з доводів апеляційної скарги слугувало неврахування судом першої інстанції настання форс-мажорних обставин.

В обґрунтування своїх доводів Підприємство вказало на відсутність його вини у порушенні строків постачання за державним контрактом, так як вживало всіх залежних від нього заходів щодо належного виконання зобов`язань та недопущення господарського правопорушення. Так, для забезпечення потреб ІНФОРМАЦІЯ_18 в ІНФОРМАЦІЯ_19, за відповідним завданням ІНФОРМАЦІЯ_20, відповідачем був укладений зовнішньоекономічний контракт НОМЕР_36 з компанією ІНФОРМАЦІЯ_4., ІНФОРМАЦІЯ_78 (надалі - інопостачальник), в рамках якого здійснювалось постачання продукції на виконання держконтракту.

З метою виконання контракту, для забезпечення потреб ІНФОРМАЦІЯ_18 в боєприпасах, відповідач отримавши кошти від замовника, здійснив купівлю іноземної валюти та перерахував їх іноземному постачальнику в якості попередньої оплати продукції.

Виробником продукції, поставка якої для потреб ІНФОРМАЦІЯ_18 в рамках контракту здійснювалась на виконання держконтракту є "ІНФОРМАЦІЯ_21. Однак, як зазначає відповідач, у зв`язку з внутрішньополітичною ситуацією в ІНФОРМАЦІЯ_79, виробник не міг постачати товар для потреб України безпосередньо, а тому відповідач був змушений закуповувати товар у виробника через компанії в третіх країнах.

Непоставка частини товару у передбачений держконтрактом строк була зумовлена пожежею в одному із виробничих цехів Виробника "ІНФОРМАЦІЯ_22", яка сталася 11.04.2022, внаслідок якої був знищений електричний щит одного з пресів виробничого обладнання. Про цю форс-мажорну обставину відповідач повідомляв Позивача (копії листа ІНФОРМАЦІЯ_23" від ІНФОРМАЦІЯ_80, лист компанії "ІНФОРМАЦІЯ_24." НОМЕР_37.

Тож, на думку відповідача, така істотна зміна обставин має місце не внаслідок поведінки сторін договору, а у зв`язку з пожежею на заводі-виробника "ІНФОРМАЦІЯ_25, яка, в свою чергу, потягнула за собою недотримання продавцем - польською компанією "ІНФОРМАЦІЯ_24." строків поставки виробів для ІНФОРМАЦІЯ_23" за зовнішньоекономічним контрактом від ІНФОРМАЦІЯ_81.

Відповідач також вказує, що докладав всіх можливих зусиль для належного виконання держконтракту, а звертаючись з відповідними листами до інопостачальника з виконання контракту та продукції.

На підтвердження вказаних обставин, відповідачем було долучено до матеріалів справи копії листів компанії-контрагента відповідача ІНФОРМАЦІЯ_4. від 26.05.2022 НОМЕР_38 (т. 1, а.с. 111), копію сертифікату ІНФОРМАЦІЯ_82 (т. 1, а.с. 112, 113), сертифікату ІНФОРМАЦІЯ_83 (т. 1, а.с. 114-117).

Відповідно до пункту 7.3 контракту сторони звільняються від відповідальності за невиконання або неналежне виконання зобов`язань за контрактом у разі виникнення обставин непереборної сили, які виникли незалежно від волі сторін.

Відповідно до статті 614 ЦК України особа, яка порушила зобов`язання, несе відповідальність за наявності її вини (умислу або необережності), якщо інше не встановлено договором або законом. Особа є невинуватою, якщо вона доведе, що вжила всіх залежних від неї заходів щодо належного виконання зобов`язання.

Згідно з абзацом 1 частини 1 статті 617 ЦК України особа, яка порушила зобов`язання, звільняється від відповідальності за порушення зобов`язання, якщо вона доведе, що це порушення сталося внаслідок випадку або непереборної сили.

За частиною 2 статті 218 ГК України, у разі якщо інше не передбачено законом або договором, суб`єкт господарювання за порушення господарського зобов`язання несе господарсько-правову відповідальність, якщо не доведе, що належне виконання зобов`язання виявилося неможливим внаслідок дії непереборної сили, тобто надзвичайних і невідворотних обставин за даних умов здійснення господарської діяльності.

Звільнення від відповідальності означає, що особа не має зобов`язання зі сплати неустойки (штрафу, пені), у такому разі не залишається суми коштів, яку він (боржник) має сплатити кредиторові у разі порушення зобов`язання.

Форс-мажорними обставинами (обставинами непереборної сили) є надзвичайні та невідворотні обставини, що об`єктивно унеможливлюють виконання зобов`язань, передбачених умовами договору (контракту, угоди тощо), обов`язків згідно із законодавчими та іншими нормативними актами.

Ознаками форс-мажорних обставин є наступні елементи: вони не залежать від волі учасників цивільних (господарських) відносин; мають надзвичайний характер; є невідворотними; унеможливлюють виконання зобов`язань за даних умов здійснення господарської діяльності.

Форс-мажорні обставини не мають преюдиціального (заздалегідь встановленого) характеру. При їх виникненні сторона, яка посилається на дію форс-мажорних обставин, повинна це довести. Сторона яка посилається на конкретні обставини повинна довести те, що вони є форс-мажорними, в тому числі, саме для конкретного випадку.

Виходячи з ознак форс-мажорних обставин, необхідно також довести їх надзвичайність та невідворотність. Те, що форс-мажорні обставини необхідно довести, не виключає того, що наявність форс-мажорних обставин може бути засвідчено відповідним компетентним органом.

Аналогічна правова позиція викладена у постановах Верховного Суду в постановах: від 25.01.2022 у справі № 904/3886/22, від 16.07.2019 у справі №917/1053/18, від 16.07.2019 у справі № 917/1053/18 та від 09.11.2021 у справі №913/20/21.

Відповідно до пункту 7.3. державного контакту сторони звільняються від відповідальності за невиконання або неналежне виконання зобов`язань за контрактом у разі виникнення обставин непереборної сили, які виникли незалежно від волі сторін.

Частиною 1 статті 141 Закону "Про торгово-промислові палати в Україні" встановлено, що ІНФОРМАЦІЯ_84 та уповноважені нею регіональні торгово-промислові палати засвідчують форс-мажорні обставини (обставини непереборної сили) та видають сертифікат про такі обставини протягом семи днів з дня звернення суб`єкта господарської діяльності за собівартістю. Сертифікат про форс-мажорні обставини (обставини непереборної сили) для суб`єктів малого підприємництва видається безкоштовно.

Суд зазначає, що вищенаведені висновки Верховного Суду щодо застосування статті 141 Закону України "Про торгово-промислові палати в Україні", зокрема щодо підтвердження наявності форс-мажорних обставин, мають загальний характер та підлягають застосуванню у тому числі й щодо спірних правовідносин.

Отже, саме відповідний сертифікат ТПП України є документом, який підтверджує виникнення форс-мажорних обставин та строк їх дії, а тому надані відповідачем копії листів компанії-контрагента відповідача ІНФОРМАЦІЯ_4. від ІНФОРМАЦІЯ_52, сертифіката ІНФОРМАЦІЯ_82 та сертифіката ІНФОРМАЦІЯ_83, є неналежними доказами виникнення форс-мажорних обставин у розумінні приписів чинного законодавства України.

Також зі змісту сертифікатів ІНФОРМАЦІЯ_82 та сертифікату ІНФОРМАЦІЯ_83 вбачається, що уповноваженими іноземними органами засвідчено форс-мажорні обставини на території країни виробника - контрагента постачальника - польської компанії ІНФОРМАЦІЯ_24. та у болгарської компанії - ІНФОРМАЦІЯ_26

Отже, суд першої інстанції дійшов правильного висновку, що вказані сертифікати можуть підтверджувати наявність обставин непереборної сили у правовідносинах, які виникли між Підприємством та його контрагентами, а не в спірних правовідносинах між Підприємством та ІНФОРМАЦІЯ_48, які виникли на підставі державного контракту.

Крім цього, ІНФОРМАЦІЯ_48 разом з позовом було надано копії сертифікатів ІНФОРМАЦІЯ_55 від 03.10.2022 НОМЕР_39.

Вказаними документами засвідчено настання форс-мажорних обставин у період з 11.04.2022 по 16.11.2022, що зумовлено ІНФОРМАЦІЯ_85, що стало підставою ІНФОРМАЦІЯ_37 та наявність обставин непереборної сили у продавця за зовнішньоекономічним контрактом НОМЕР_40, що підтверджена сертифікатом ІНФОРМАЦІЯ_82 та сертифікатом ІНФОРМАЦІЯ_83.

Як було вказано раніше, форс-мажорні обставини не мають преюдиціального (заздалегідь встановленого) характеру. При їх виникненні сторона, яка посилається на дію форс-мажорних обставин, повинна це довести. Сторона яка посилається на конкретні обставини повинна довести те, що вони є форс-мажорними, в тому числі, саме для конкретного випадку.

У разі наявності певних обставин (форс-мажорних), які засвідчені для конкретної особи відповідним сертифікатом ТПП України, суд має оцінити зазначений доказ у сукупності з іншими доказами відповідно до статті 86 ГПК України.

Враховуючи викладене, колегія суддів зауважує, що військова агресія Російської Федерації проти України та ІНФОРМАЦІЯ_37, не може вважатися форс-мажорною обставиною щодо неналежного невиконання державного контракту, оскільки саме ІНФОРМАЦІЯ_34, постанова ІНФОРМАЦІЯ_86 від ІНФОРМАЦІЯ_56 та "ІНФОРМАЦІЯ_8" від ІНФОРМАЦІЯ_57 затверджений ІНФОРМАЦІЯ_3 (зі змінами), слугували підставами для укладення вказаного державного контракту (пункт 1.2.).

Також Статутом Підприємства визначено, що воно створено з метою одержання прибутку від здійснення комерційної діяльності у галузі ІНФОРМАЦІЯ_27, які підлягають експортному контролю, а також товарів, які містять відомості, що становлять державну таємницю, підвищення ефективності використання і розвитку експортного потенціалу підприємств ІНФОРМАЦІЯ_28.

Завданнями підприємства є, зокрема здійснення діяльності з ІНФОРМАЦІЯ_29.

Предметом діяльності Підприємства є, зокрема здійснення на комерційній основі операцій з ІНФОРМАЦІЯ_30.

Тобто, статутною діяльністю Підприємства є ІНФОРМАЦІЯ_31.

Крім цього, суд апеляційної інстанції звертає увагу на те, що абзацом 2 частини 1 статті 617 ЦК України та частиною 2 статті 218 ГК України прямо передбачено, що не вважається випадком, зокрема, недодержання (порушення) своїх обов`язків контрагентом боржника, відсутність на ринку товарів, потрібних для виконання зобов`язання, відсутність у боржника необхідних коштів.

З огляду на вказані приписи чинного законодавства та статутну діяльність відповідача, посилання у сертифікатах Київської ТТП на неможливість виконання контрагентом відповідача своїх зобов`язань не може слугувати підтвердженням форс-мажорних обставин.

Отже, суд апеляційної інстанції зазначає, що Підприємством не доведено наявності форс-мажорних обставин (обставини непереборної сили), які у період з 11.04.2022 по 16.11.2022 обумовили неможливість виконання зобов`язання щодо поставки товару, строк виконання якого настав.

Крім цього, колегія суддів зауважує, що повідомлення про неможливість вчасного виконання своїх зобов`язань не є доказом вжиття всіх залежних від постачальника заходів щодо належного виконання зобов`язання за державним контрактом.

Щодо суперечливої поведінки позивача.

У своїй апеляційній скарзі Підприємство вказує, що ІНФОРМАЦІЯ_3 у позові спочатку визнавало обставини дії форс-мажору, проте у подальшому змінило свою позицію, заперечуючи їх настання.

За приписами частини 1 статті 75 ГПК України обставини, які визнаються учасниками справи, не підлягають доказуванню, якщо суд не має обґрунтованих підстав вважати їх недостовірними або визнаними у зв`язку з примусом. Обставини, які визнаються учасниками справи, можуть бути зазначені в заявах по суті справи, поясненнях учасників справи, їх представників.

Відмова від визнання обставин приймається судом, якщо сторона, яка відмовляється, доведе, що вона визнала ці обставини внаслідок помилки, що має істотне значення, обману, насильства, погрози чи тяжкої обставини, або що обставини визнано у результаті зловмисної домовленості її представника з іншою стороною. Про прийняття відмови сторони від визнання обставин суд постановляє ухвалу. У разі прийняття судом відмови сторони від визнання обставин вони доводяться в загальному порядку (частина 2 статті 75 ГПК України).

Колегією суддів враховано, що Верховний Суд неодноразово наголошував на необхідності врахування принципу добросовісності (пункт 6 статті 3 ЦК України) - стандарту поведінки, що характеризується чесністю, відкритістю і повагою інтересів іншої сторони договору або відповідного правовідношення (постанови Верховного Суду від 10.04.2019 у справі № 390/34/17, від 28.09.2021 у справі №918/1045/20).

Доктрина "venire contra factum proprium" (заборони суперечливої поведінки), в основі якої лежить принцип добросовісності, базується ще на римській максимі - "non concedit contra factum proprium" (ніхто не може діяти всупереч своїй попередній поведінці). Поведінкою, яка суперечить добросовісності та чесній діловій практиці, є, зокрема, поведінка, що не відповідає попереднім заявам або поведінці сторони, за умови, що інша сторона розумно покладається на них.

Відповідна правова позиція викладена у постановах Верховного Суду від 28.04.2021 у справі №910/9351/20, від 09.06.2021 у справі №911/3039/19, від 08.09.2021 у справі №910/10444/20.

Так, з матеріалів справи вбачається, що сертифікати ІНФОРМАЦІЯ_55 НОМЕР_26, НОМЕР_27 були подані ІНФОРМАЦІЯ_48 разом з позовом, але вказані документи були отримані останнім з листами відповідача від ІНФОРМАЦІЯ_63, від ІНФОРМАЦІЯ_64.

Однак подання доказів, які можуть підтверджувати настання певної обставини, не може означати автоматичне визнання заявником цієї обставини, оскільки, як було вказано раніше, обставини, які визнаються учасниками справи, можуть бути зазначені в заявах по суті справи, поясненнях учасників справи, їх представників.

Разом із цим, статтею 13 ГПК України передбачено, що кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом; кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних з вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.

Крім цього, сприяння своєчасному, всебічному, повному та об`єктивному встановленню всіх обставин справи, подання усіх наявних доказів в порядку та строки, встановлені законом або судом та неприховування доказів є одними з головних обов`язків учасників справи з метою всебічного, повного, об`єктивного та безпосереднього дослідження наявних у справі доказів (пункти 2, 4 частини 2 статті 42, частина 1 статті 86 ГПК України).

Зі змісту заяв по суті ІНФОРМАЦІЯ_42 не вбачається визнання останнім настання для відповідача обставин непереборної сили, а відтак позивач не був зобов`язаний заявляти відмову від визнання вказаних обставин. У судових засіданнях представник позивача також не визнавав настання для Підприємства обставин непереборної сили.

Також колегія суддів зазначає, що збільшення позовних вимог зумовлене нарахуванням штрафних санкцій за інший період, що є процесуальним правом позивача та є виявом диспозитивності господарського судочинства, за яким учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд.

Як зазначено раніше у постанові, товар за державним контрактом мав бути поставлений до 08.04.2022, відтак першим днем прострочення вважається 09.04.2022.

У позові ІНФОРМАЦІЯ_3 нарахувало пеню за період з 17.11.2022 по 15.03.2023, а в заяві про збільшення розміру позовних вимог змінило період нарахування - з 09.04.2022 по 07.10.2022 з урахуванням часткових поставок продукції.

З огляду на те, що збільшення позовних вимог є процесуальним правом ІНФОРМАЦІЯ_42 і такий новий розрахунок штрафних санкцій відповідає положенням договору та закону, колегія суддів вважає безпідставними доводи скаржника про порушення позивачем доктрини суперечливої поведінки.

Щодо зменшення розміру штрафних санкцій на 99%.

З матеріалів справи вбачається, що під час розгляду справи у суді першої інстанції Підприємство просило суд зменшити розмір штрафних санкцій на 99%, яке було частково задоволено місцевим господарським судом та зменшено їх розмір на 50%.

Згідно з частиною 1 статті 233 ГК України у разі, якщо належні до сплати штрафні санкції надмірно великі порівняно зі збитками кредитора, суд має право зменшити розмір санкцій. При цьому повинно бути взято до уваги: ступінь виконання зобов`язання боржником; майновий стан сторін, які беруть участь у зобов`язанні; не лише майнові, але й інші інтереси сторін, що заслуговують на увагу.

За частиною 2 статті 233 ГК України якщо порушення зобов`язання не завдало збитків іншим учасникам господарських відносин, суд може з урахуванням інтересів боржника зменшити розмір належних до сплати штрафних санкцій.

Аналогічні положення також містить частина третя статті 551 ЦК України, положення якої України надають суду право зменшити розмір неустойки за умови, якщо її розмір значно перевищує розмір збитків, та за наявності інших обставин, які мають істотне значення.

При цьому, неустойка має на меті, насамперед, стимулювати боржника до виконання основного грошового зобов`язання та не може становити непомірний тягар для споживача і бути джерелом отримання невиправданих додаткових прибутків для кредитора. Таку правову позицію викладено в Рішенні Конституційного Суду України від 11.07.2013 №7-рп/2013. Аналогічні висновки наведені у постанові Верховного Суду від 04.02.2020 у справі №918/116/19.

Крім цього, таку функцію, як сприяння належному виконанню зобов`язання, стимулювання боржника до належної поведінки, неустойка виконує до моменту порушення зобов`язання боржником. Після порушення боржником свого обов`язку неустойка починає виконувати функцію майнової відповідальності. Неустойка не є каральною санкцією, а має саме компенсаційний характер (постанова Верховного Суду від 02.11.2022 у справі №910/14591/21).

Для того щоб неустойка не набула ознак каральної санкції діє правило частини третьої статті 551 ЦК України про те, що суд вправі зменшити розмір неустойки, якщо він є завеликим порівняно зі збитками, які розумно можна було б передбачити

У цих висновках суд апеляційної інстанції звертається до правової позиції Великої Палати Верховного Суду, викладеної в постанові від 18.04.2023 у справі № 199/3152/20 (Провадження № 14-224цс21) з посиланням на висновки в постановах Великої Палати Верховного Суду від 18.03.2020 у справі № 902/417/18, (провадження № 12-79гс19) (пункт 8.24) та від 28.06.2019 у справі № 761/9584/15-ц, (провадження № 14-623цс18) (пункт 85).

У визначенні підстав для зменшення розміру неустойки колегія суддів виходить з такого.

Так, положеннями статті 3 ЦК України регламентовано загальні засади цивільного законодавства, якими, згідно з пунктами 3, 6 частини першої цієї статті ЦК України, є свобода договору, справедливість, добросовісність та розумність.

Добросовісність є не тільки однією з основоположних засад цивільного законодавства, а також імперативним принципом щодо дій усіх учасників цивільних правовідносин (пункт 6 частини першої статті 3 ЦК України). Добросовісність - це відповідність дій учасників цивільних правовідносин певному стандарту поведінки, який характеризується чесністю, відкритістю, повагою інтересів іншої сторони договору або відповідного правовідношення. Тобто цивільний оборот ґрунтується на презумпції добросовісності та чесності учасників цивільних відносин, які вправі розраховувати саме на таку поведінку інших учасників, що відповідатиме зазначеним критеріям та уявленням про честь і совість.

Такий висновок викладено у постанові Великої Палати Верховного Суду від 07.09.2022 у справі №910/16579/20.

Отже, застосування неустойки має здійснюватися із дотриманням принципу розумності, добросовісності та справедливості, а тому, в силу загальних засад справедливості, добросовісності, розумності, може бути застосований також закріплений законодавцем в статті 3 ЦК України принцип можливості обмеження свободи договору (статті 6, 627 цього Кодексу) і як норма прямої дії, і як безпосередній правовий засіб врегулювання прав та обов`язків у правовідносинах.

Главою 24 ГК України загальні засади відповідальності учасників господарських відносин врегульовано таким чином, що господарсько-правова відповідальність передбачена за правопорушення у сфері господарювання шляхом застосування до правопорушників господарських санкцій на підставах і в порядку, передбачених цим Кодексом, іншими законами та договором. Тож справедливість, добросовісність, розумність як загальні засади цивільного законодавства є застосовними у питаннях застосування господарсько-правової відповідальності.

За частиною 2 статті 216 ГК України застосування господарських санкцій повинно гарантувати захист прав і законних інтересів громадян, організацій та держави, в тому числі відшкодування збитків учасникам господарських відносин, завданих внаслідок правопорушення, та забезпечувати правопорядок у сфері господарювання.

Господарсько-правова відповідальність базується на принципах, згідно з якими: потерпіла сторона має право на відшкодування збитків незалежно від того, чи є застереження про це в договорі; передбачена законом відповідальність виробника (продавця) за недоброякісність продукції застосовується також незалежно від того, чи є застереження про це в договорі; сплата штрафних санкцій за порушення зобов`язання, а також відшкодування збитків не звільняють правопорушника без згоди другої сторони від виконання прийнятих зобов`язань у натурі; у господарському договорі неприпустимі застереження щодо виключення або обмеження відповідальності виробника (продавця) продукції (частина третя статті 216 ГК України).

За частинами 1 та 2 статті 217 ГК України господарськими санкціями визнаються заходи впливу на правопорушника у сфері господарювання, в результаті застосування яких для нього настають несприятливі економічні та/або правові наслідки. У сфері господарювання застосовуються такі види господарських санкцій: відшкодування збитків; штрафні санкції; оперативно-господарські санкції.

Господарські санкції, що встановлюються відповідно до договору чи закону за несвоєчасне виконання зобов`язання, спрямовані передусім на компенсацію кредитору майнових втрат, яких він зазнає внаслідок несвоєчасного здійснення з ним розрахунку з боку боржника. Такі санкції не можуть розглядатися кредитором як спосіб отримання доходів, що є більш вигідним порівняно з надходженнями від належно виконаних господарських зобов`язань.

Отже, якщо відповідальність боржника перед кредитором за неналежне виконання обов`язку щодо своєчасного розрахунку не обмежена жодними межами, а залежить виключно від встановлених договором процентів (штрафу, пені, річних відсотків), то за певних обставин обсяг відповідальності може бути нерозумним з огляду на його непропорційність наслідкам правопорушення. Він може бути несправедливим щодо боржника, а також щодо третіх осіб, оскільки майновий тягар відповідних виплат може унеможливити виконання боржником певних зобов`язань, зокрема з виплати заробітної плати своїм працівникам та іншим кредиторам, тобто цей тягар може бути невиправдано обтяжливим чи навіть непосильним. У таких випадках невизнання за судом права на зменшення розміру відповідальності може призводити до явно нерозумних і несправедливих наслідків. Тобто має бути дотриманий розумний баланс між інтересами боржника та кредитора.

У наведених висновках судова колегія звертається до правової позиції Великої Палати Верховного Суду, викладеної в постанові від 18.03.2020 у справі № 902/417/18.

Таким чином, зменшення розміру заявленої до стягнення неустойки є правом суду, а за відсутності у законі вичерпного переліку обставин як підстав для зменшення судом розміру неустойки (частина 3 статті 551 ЦК України) господарський суд, оцінивши надані сторонами докази та обставини справи у їх сукупності, на власний розсуд вирішує питання про наявність або відсутність у кожному конкретному випадку обставин, за яких можливе зменшення неустойки (правова позиція Верховного Суду викладена в постанові від 26.08.2021 у справі № 911/378/17 (911/2223/20).

З огляду на судову практику, у вирішенні судом питання про зменшення розміру заявленої до стягнення неустойки суди, зокрема, беруть до уваги ступінь виконання основного зобов`язання, поважність причин несвоєчасного виконання відповідачем зобов`язання, поведінку відповідача, яка свідчить про вжиття ним всіх можливих заходів до виконання зобов`язання (правова позиція Верховного Суду викладена в постанові від 22.05.2019 у справі № 910/11733/18).

При вирішенні питання про зменшення пені суд бере до уваги також співвідношення розміру заборгованості боржника та розміру пені. Такий підхід є усталеним в судовій практиці (постанови Великої Палати Верховного Суду від 18.03.2020 у справі №902/417/18 та Верховного Суду від 23.09.2019 у справі №920/1013/18, від 26.03.2020 у справі №904/2847/19).

При цьому вирішення питання про зменшення неустойки та розмір, до якого вона підлягає зменшенню, закон відносить на розсуд суду (правова позиція Верховного Суду викладена в постанові від 04.06.2019 у справі №904/3551/18).

Поряд з викладеним суд апеляційної інстанції зазначає, що у вирішенні судом питання про зменшення розміру заявленої до стягнення неустойки підлягають врахуванню та оцінці на предмет підтвердженості та обґрунтованості як ті підстави для зменшення неустойки, що прямо передбачені законом (частина третя статті 551 ЦК України, стаття 233 ГК України), так і ті, які хоча прямо і не передбачені законом, однак були заявлені як підстави для зменшення розміру неустойки та мають індивідуальний для конкретних спірних правовідносин характер.

Крім цього категорії "значно" та "надмірно", які використовуються в статті 551 ЦК України та в статті 233 ГК України, є оціночними і мають конкретизуватися у кожному окремому випадку, з урахуванням того, що правила наведених статей направлені на запобігання збагаченню кредитора за рахунок боржника, а також недопущення заінтересованості кредитора у порушенні зобов`язання боржником (висновок сформульований в постанові Верховного Суду від 14.07.2021 у справі №916/878/20).

Водночас, як свідчить судова практика, суди звертають увагу на те, що зменшення розміру пені на 99% фактично нівелює мету існування неустойки як цивільної відповідальності за порушення зобов`язання, що, у свою чергу, може розцінюватися як спосіб уникнення відповідальності та призведе до порушення балансу інтересів сторін (правова позиція Верховного Суду в постановах від 04.02.2020 у справі №918/116/19 (пункт 8.15), від 15.06.2022 у справі №922/2141/21, від 05.04.2023 у справі №910/18718/21).

Суд зауважує, що зменшення судом неустойки до певного розміру відбувається із визначенням її у конкретній грошовій сумі, що підлягає стягненню, тоді як переведення зменшуваного розміру неустойки у частки, а відповідно і апелювання у спорах про зменшення розміру неустойки такими категоріями, як частка або процент, на який зменшується неустойка, не відображає об`єктивний стан сукупності обставин, які є предметом судового дослідження при вирішенні питання про зменшення неустойки.

При цьому слід звернути увагу, що законодавець надає суду право зменшувати розмір неустойки, а не звільняти боржника від її сплати. Поряд з цим сукупність обставин у конкретних правовідносинах (формальні ознаки прострочення боржника, порушення зобов`язання з вини кредитора - стаття 616 ЦК України, тощо) можуть вказувати на несправедливість стягнення з боржника неустойки в будь-якому істотному розмірі. Визначення справедливого розміру неустойки належить до дискреційних повноважень суду.

При вирішенні спорів про стягнення неустойки судам належить відмежовувати вирішення питання про зменшення розміру неустойки від вирішення питання про її необґрунтованість (повністю або в частині) внаслідок невідповідності розміру неустойки вимогам закону - зокрема, у разі, якщо за порушення умов зобов`язання застосовується неустойка, розмір якої має імперативний характер (встановлений законом) (частина 2 статті 231 ГК України).

Таким чином, у разі зменшення розміру неустойки суд ухвалює рішення про часткове задоволення позову (та відмову у задоволенні решти вимог - щодо частини, на яку неустойку зменшено), тоді як у разі необґрунтованості розміру неустойки (повністю або частково), суд може ухвалити рішення про відмову у задоволенні позову повністю або частково, в залежності від розміру необґрунтованої частини неустойки.

Також відмінність полягає у мотивах суду при прийнятті відповідного рішення, яке мотивується або зменшенням розміру неустойки або її необґрунтованістю в повному обсязі або в частині суми.

Висновки Верховного Суду у справах щодо спорів, в яких вирішувалось питання щодо зменшення неустойки, демонструють очевидну різноманітність обставин (підстав та чинників), які беруться судом до уваги та впливають на рішення щодо зменшення розміру неустойки, що підлягає стягненню.

Отже, і чинники, якими обґрунтовані конкретні умови про неустойку: обставини (їх сукупність), що є підставою для застосування неустойки за порушення зобов`язань, її розмір; і обставини (їх сукупність), що є підставою зменшення судом неустойки, у кожних конкретних правовідносинах (справах) мають індивідуальний характер.

А тому і розмір неустойки, до якого суд її зменшує (на 90%, 70% чи 50% тощо), у кожних конкретно взятих правовідносинах (справах) також має індивідуально-оціночний характер, оскільки цей розмір (частина або процент, на які зменшується неустойка), який обумовлюється встановленими та оціненими судом обставинами у конкретних правовідносинах, визначається судом у межах дискреційних повноважень, наданих суду відповідно до положень частини першої, другої статті 233 ГК України та частини третьої статті 551 ЦК України, тобто у межах судового розсуду.

Таким чином, в питаннях підстав для зменшення розміру неустойки правовідносини у кожному спорі про її стягнення є відмінними, оскільки кожного разу суд, застосовуючи дискрецію для вирішення цього питання, виходить з конкретних обставин, якими обумовлене зменшення штрафних санкцій, які водночас мають узгоджуватись з положеннями статті 233 ГК України та частини третьої статті 551 ЦК України, а також досліджуватись та оцінюватись судом в порядку статей 86, 210, 237 ГПК України.

Такий підхід є усталеним в судовій практиці, зокрема Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду (постанови від 11.07.2023 у справі № 914/3231/16, від 10.08.2023 у справі №910/8725/22, від 26.09.2023 у справі №910/22026/21, від 02.11.2023 у справі №910/13000/22, від 07.11.2023 у справі №924/215/23, від 09.11.2023 у справі №902/919/22).

У зв`язку з викладеним індивідуальний характер підстав, якими у конкретних правовідносинах обумовлюється зменшення судом розміру неустойки (що підлягає стягненню за порушення зобов`язання), а також дискреційний характер визначення судом розміру, до якого суд її зменшує, зумовлюють висновок про відсутність універсального максимального і мінімального розміру неустойки, на який її може бути зменшено, що водночас вимагає, щоб цей розмір відповідав принципам верховенства права.

Висновок про індивідуальний характер підстав, якими у конкретних правовідносинах обумовлюється зменшення судом розміру неустойки (що підлягає стягненню за порушення зобов`язання), а також дискреційний характер визначення судом розміру, до якого суд її зменшує, що виключає формування єдиних (для вирішення спорів про стягнення неустойки) критеріїв та алгоритму визначення підстав для зменшення розміру неустойки та критеріїв для встановлення розміру (на 90%, 70% чи 50 % тощо), до якого суд має право її зменшити, залежить виключно від оцінки судами фактичних обставин справи та обґрунтованості доводів і заперечень сторін.

Аналогічна правова позиція викладена у постанові Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду у постанові від 15.02.2023 у справі № 920/437/22 та підтримана у постанові об`єднаної палати Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 19.01.2024 у справі №911/2269/22.

Як було раніше зазначено, підставою для укладення державного контракту слугувало ІНФОРМАЦІЯ_36.

За весь час дії державного контракту - 1 рік 11 місяців (станом на момент перегляду оскаржуваного рішення) відповідачем було поставлено 47,72% обумовленої договором продукції.

Колегією суддів також враховано характер спірної продукції, її цільове спрямування та призначення в ІНФОРМАЦІЯ_35, час виконання контракту, який на момент ухвалення постанови триває майже два роки, а тому акцентує увагу сторін на неприпустимості порушення строків виконання зобов`язань з поставки даного виду продукції.

Крім цього, судом апеляційної інстанції також береться до уваги суперечлива поведінка відповідача, який спочатку у відзиві на позов (т. 1, а.с. 67) вказав про укладення державного контракту, проте надалі взагалі заперечував його існування, при цьому здійснював поставку продукції та повернення невикористаної частини авансу за таким контрактом.

Разом із цим, колегія суддів погоджується з доводами апелянта про умови укладення державного контакту та враховує майновий стан скаржника.

Враховуючи вищевикладене, виходячи із загальних засад цивільного законодавства, зокрема верховенства права, справедливості, добросовісності та розумності, суд апеляційної інстанції вважає обґрунтованим висновок суду першої інстанції про наявність підстав для зменшення розміру пені та штрафу на 50%, тобто пені до ІНФОРМАЦІЯ_87

Також в апеляційній скарзі Підприємство вказувало на необґрунтовану відмову у залученні ІНФОРМАЦІЯ_5 та ІНФОРМАЦІЯ_4 у якості третіх осіб, які не заявляють самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідача, що є обов`язковою підставою для скасування рішення.

Відповідно до частин 1-3 статті 50 ГПК України треті особи, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору, можуть вступити у справу на стороні позивача або відповідача до закінчення підготовчого провадження у справі або до початку першого судового засідання, якщо справа розглядається в порядку спрощеного позовного провадження, у разі коли рішення у справі може вплинути на їхні права або обов`язки щодо однієї із сторін. Їх може бути залучено до участі у справі також за заявою учасників справи.

Якщо суд при вирішенні питання про відкриття провадження у справі або при підготовці справи до розгляду встановить, що рішення господарського суду може вплинути на права та обов`язки осіб, які не є стороною у справі, суд залучає таких осіб до участі у справі як третіх осіб, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору.

У заявах про залучення третіх осіб і у заявах третіх осіб про вступ у справу на стороні позивача або відповідача зазначається, на яких підставах третіх осіб належить залучити до участі у справі.

Отже, треті особи, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору, можуть бути залучені до участі у справі за умови, що рішення суду, прийняте за наслідками розгляду справи по суті, може вплинути на права, свободи, інтереси або обов`язки таких осіб.

Як було зазначено раніше, державний контракт укладено між ІНФОРМАЦІЯ_48 та Підприємством, а відтак правові наслідки неналежного виконання умов вказаного правочину поширюються виключно на сторін спірного контракту.

Правовідносини відповідача з його контрагентом знаходяться поза межами даного спору, а наявність або відсутність у відповідача права на стягнення з контрагента збитків не є предметом даного спору.

Також колегія суддів зауважує, що перебування Підприємства у сфері управління ІНФОРМАЦІЯ_5, наказом якого затверджено нову редакцію статуту відповідача, також не є підставою для залучення розвідувального органу до участі в даній справі.

Враховуючи, предмет, підстави та характер спірних правовідносин, суд апеляційної інстанції вважає правильним висновок місцевого господарського суду про відсутність підстав для залучення зазначених осіб до участі у дану справу в якості третіх осіб.

У своїй апеляційній скарзі Підприємство вказувало про порушення норм процесуального права в частині розподілу судового збору.

За загальним правилом викладеним у частині 1 статті 129 ГПК України судовий збір покладається: 1) у спорах, що виникають при укладанні, зміні та розірванні договорів, - на сторону, яка безпідставно ухиляється від прийняття пропозицій іншої сторони, або на обидві сторони, якщо судом відхилено частину пропозицій кожної із сторін; 2) у спорах, що виникають при виконанні договорів та з інших підстав, - на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Проте у випадку зловживання стороною чи її представником процесуальними правами або якщо спір виник внаслідок неправильних дій сторони, суд має право покласти на таку сторону судові витрати повністю або частково незалежно від результатів вирішення спору (частина 9 статті 129 ГПК України).

Із системного тлумачення частин 1, 9 статті 129 ГПК України випливає, якщо за результатами вирішення спору позов підлягає частковому задоволенню, але спір виник внаслідок неправильних дій відповідача, то в такому випадку суд має право покласти на останнього судові витрати у повному обсязі.

Ухвалюючи спірне рішення, суд першої інстанції дійшов правильного висновку про те, що спір у даній справі виник внаслідок неправильних дій відповідача, а відтак сплачений судовий збір було правомірно покладено у повному обсязі на Підприємство.

Також колегія суддів зауважує на тому, що заявлена до стягнення сума штрафних санкцій є обґрунтованою, але була зменшена на підставі частини 3 статті 551 ЦК України та статті 233 ГК України, відтак судовий збір у разі зменшення судом розміру пені покладається на відповідача повністю, без урахування зменшення такого розміру.

Статтею 129 Конституції України встановлено, що основними засадами судочинства є змагальність сторін та свобода в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.

Згідно з частинами 1-3 статті 13 ГПК України судочинство у господарських судах здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених цим Кодексом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом.

Відповідно до частини 1 статті 74 ГПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Згідно зі статтею 76 ГПК України належними є докази, на підставі яких можна встановити обставини, які входять в предмет доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування. Предметом доказування є обставини, які підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.

Колегія суддів зауважує, що при вирішенні спорів про стягнення неустойки судам належить відмежовувати вирішення питання про зменшення розміру неустойки від вирішення питання про її необґрунтованість (повністю або в частині).

Таким чином, у разі зменшення розміру неустойки суд ухвалює рішення про часткове задоволення позову (та відмову у задоволенні решти вимог - щодо частини, на яку неустойку зменшено), тоді як у разі необґрунтованості розміру неустойки (повністю або частково), суд може ухвалити рішення про відмову у задоволенні позову повністю або частково, в залежності від розміру необґрунтованої частини неустойки.

З огляду на встановлені обставини справи та наявні в матеріалах справи докази, колегія суддів погоджується з рішенням суду першої інстанції щодо часткового задоволення позовних вимог у зв`язку зі зменшення розмірів штрафних санкцій на 50%.

Доводи апелянта про те, що рішення суду першої інстанції, прийняте з порушенням норм процесуального права та з неправильним застосуванням норм матеріального права, не знайшли свого підтвердження під час перегляду справи судом апеляційної інстанції, а наявні в матеріалах справи докази свідчать про обґрунтованість викладених в оскаржуваному рішенні висновків суду.

Також колегія суддів зазначає, що враховуючи положення частини 1 статті 9 Конституції України та беручи до уваги ратифікацію Законом України від 17.07.1997 №475/97-ВР Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і Першого протоколу та протоколів №2,4,7,11 до Конвенції та прийняття Закону України від 23.02.2006 №3477-IV (3477-15) "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини", суди також повинні застосовувати Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод (Рим, 04.11.1950) та рішення Європейського суду з прав людини як джерело права.

Європейський суд з прав людини у справі "Проніна проти України" у рішенні від 18.07.2006 та у справі "Трофимчук проти України" у рішенні від 28.10.2010 зазначив, що пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент сторін. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень.

З урахуванням усіх фактичних обставин справи, встановлених судом апеляційної інстанції, інші доводи відповідача, викладені в апеляційній скарзі, не беруться до уваги, оскільки не впливають на вирішення спору у даній справі.

Згідно зі статтею 276 ГПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

З огляду на вищезазначене, апеляційний господарський суд вважає, що рішення Господарського суду міста Києва від 14.09.2023 у справі №910/3327/23 прийнято відповідно до вимог чинного законодавства, з правильним застосуванням норм матеріального та процесуального права, доводи апеляційної скарги законних та обґрунтованих висновків суду першої інстанції не спростовують, а тому підстав для його скасування чи зміни не вбачається, відповідно, апеляційна скарга Громадської організації має бути залишена без задоволення.

Судовий збір за розгляд апеляційної скарги у зв`язку з відмовою в її задоволенні, на підставі статті 129 ГПК України, покладається на апелянта.

Керуючись статтями 253-254, 269, 275-284 Господарського процесуального кодексу України, Північний апеляційний господарський суд

ПОСТАНОВИВ:

1. Апеляційну скаргу ІНФОРМАЦІЯ_1" - ІНФОРМАЦІЯ_2" на рішення Господарського суду міста Києва від 14.09.2023 у справі №910/3327/23 залишити без задоволення.

2. Рішення Господарського суду міста Києва від 14.09.2023 у справі №910/3327/23 залишити без змін.

3. Поновити дію рішення Господарського суду міста Києва від 14.09.2023 у справі №910/3327/23.

4. Матеріали справи №910/3327/23 повернути до Господарського суду міста Києва.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена до Верховного Суду в порядку та в строк, передбачені статтями 287-289 ГПК України.

Повний текст постанови складено 08.03.2024.

Головуючий суддя А.О. Мальченко

Судді О.В. Агрикова

Т.П. Козир