РІШЕННЯ

Іменем України

27 лютого 2024 року м. Чернігівсправа № 927/34/24

Господарський суд Чернігівської області у складі судді Шморгуна В. В., розглянувши матеріали справи у відкритому судовому засіданні за участю секретаря судового засідання Тарасевич А. М.

Позивач: Товариство з обмеженою відповідальністю «Агропартнер»,

, проспект Перемоги, 133, м. Чернігів, 14013

Відповідач: Агропромисловий кооператив «Старосільський»,

, вул. Миру, 26, с. Старосілля, Чернігівський район, Чернігівська область, 15124

Предмет спору: про стягнення 2 099 642,68 грн,

ПРЕДСТАВНИКИ СТОРІН:

від позивача: Сокол Н. М., адвокат;

від відповідача: не з`явився,

ВСТАНОВИВ:

Товариство з обмеженою відповідальністю «Агропартнер» звернулось до суду з позовом до Агропромислового кооперативу «Старосільський», у якому позивач просить суд стягнути з відповідача 2 099 642,68 грн, з яких 1 477 711,80 грн попередньої оплати, 14 777,12 грн штрафу, 97 286,06 грн - 3% річних та 509 867,70 грн інфляційних втрат.

Процесуальні дії у справі.

Ухвалою суду від 05.01.2024 прийнято позовну заяву до розгляду, відкрито провадження у справі, призначено підготовче засідання на 25.01.2024 об 11:00 та встановлено сторонам строки для подання заяв по суті, зокрема відповідачу п`ятнадцятиденний строк з дня отримання ухвали для подання до суду та позивачу відзиву на позов.

Ухвала суду від 05.01.2024 була доставлена відповідачу в його Електронний кабінет у підсистемі «Електронний суд» ЄСІТС 05.01.2024 о 19:51, що підтверджується довідкою про доставку електронного листа.

Отже, останнім днем для подання відповідачем відзиву є 23.01.2024.

У зв`язку з перебуванням судді Шморгуна В. В. у відпустці, підготовче засідання, призначене на 25.01.2024 об 11:00, не відбулось.

Ухвалою суду від 29.01.2024 призначено підготовче засідання на 08.02.2024 о 10:00 та повідомлено сторін про час та місце проведення цього судового засідання.

Відповідач був належним чином повідомлений про час та місце проведення судового засідання, що підтверджується довідкою про доставку електронного листа в Електронний кабінет в підсистемі «Електронний суд» в ЄСІТС, але у підготовче засідання 08.02.2024 не з`явився, будь-яких заяв та клопотань до суду від нього не надходило.

Згідно з п. 1 ч. 3 ст. 202 Господарського процесуального кодексу України підготовче засідання 08.02.2024 проводилось за відсутності відповідача (його представника).

У підготовчому засіданні 08.02.2024 суд постановив ухвалу про закриття підготовчого провадження та призначення справи до судового розгляду по суті на 27.02.2024 об 11:30.

Ухвалою суду від 08.02.2024 повідомлено сторін про час та місце проведення судового засідання з розгляду справи по суті 27.02.2024.

Відповідач був належним чином повідомлений про час та місце розгляду справи, що підтверджується довідкою про доставку електронного листа в Електронний кабінет в підсистемі «Електронний суд» в ЄСІТС, але у судове засідання 27.02.2024 не з`явився, будь-яких клопотань та заяв до суду не подавав.

Згідно з п. 2 ч. 3 ст. 202 Господарського процесуального кодексу України судове засідання з розгляду справи по суті 27.02.2024 проводилось за відсутності відповідача (його представника).

До початку судового засідання від позивача через систему «Електронний суд» надійшли додаткові пояснення, у яких він виклав свої доводи щодо обґрунтованості розрахунку суми боргу, нарахування 3% річних та інфляційних втрат.

Відповідно до ч. 1, 5 ч. 3 статті 162 Господарського процесуального кодексу України у позовній заяві позивач викладає свої вимоги щодо предмета спору та їх обґрунтування. Позовна заява повинна містити виклад обставин, якими позивач обґрунтовує свої вимоги; зазначення доказів, що підтверджують вказані обставини; правові підстави позову.

Позовом у процесуальному сенсі є звернення до суду із вимогою про захист своїх прав та інтересів, який складається із двох елементів, які характеризують суть конкретного позову, його зміст та правову природу, а саме: предмета і підстави позову.

Предмет спору - це об`єкт спірних правовідносин, щодо якого виник спір між позивачем і відповідачем.

Під предметом позову розуміється певна матеріально-правова вимога позивача до відповідача, стосовно якої позивач просить прийняти судове рішення.

Підстава позову - це обставини, якими позивач обґрунтовує свої вимоги. Такі обставини складають юридичні факти, які тягнуть за собою певні правові наслідки. Підставу позову становлять фактична й правова підстава.

Фактична підстава позову - це юридичні факти, на яких ґрунтуються позовні вимоги позивача до відповідача.

Правова підстава позову - це посилання в позовній заяві на закони та інші нормативно-правові акти, на яких ґрунтується позовна вимога позивача.

Відповідно до ч. 1, 2 ст. 161 Господарського процесуального кодексу України при розгляді справи судом в порядку позовного провадження учасники справи викладають письмово свої вимоги, заперечення, аргументи, пояснення та міркування щодо предмета спору виключно у заявах по суті справи, визначених цим Кодексом.

Заявами по суті справи є: позовна заява; відзив на позовну заяву (відзив); відповідь на відзив; заперечення; пояснення третьої особи щодо позову або відзиву.

Частиною 5 ст. 161 ГПК України передбачено, що суд може дозволити учаснику справи подати додаткові пояснення щодо окремого питання, яке виникло при розгляді справи, якщо визнає це необхідним.

Надане позивачем доповнення до правової позиції є штучним використанням підходу, щоб доповнити позовну заяву.

Аналогічний висновок викладений в постанові ВП ВС у справі 477/2330/18 від 14.12.2022.

Відповідно до ст. 118 Господарського кодексу України право на вчинення процесуальних дій втрачається із закінченням встановленого законом або призначеного судом строку.

Заяви, скарги і документи, подані після закінчення процесуальних строків, залишаються без розгляду, крім випадків, передбачених цим Кодексом.

Суд за заявою учасника справи поновлює пропущений процесуальний строк, встановлений законом, якщо визнає причини його пропуску поважними, крім випадків, коли цим кодексом встановлено неможливість такого поновлення (ч. 1 ст. 119 ГПК України).

Оскільки позивач у зазначених письмових поясненнях виклав обставини, якими він обґрунтовує свої вимоги, та які повинні були зазначені ним саме у позові, не просив дозволу подати такі пояснення, а суд поза межами цього строку не визнав їх подання необхідним, суд залишив ці письмові пояснення без розгляду.

У судовому засіданні 27.02.2024 на підставі ч. 6 ст. 240 Господарського процесуального кодексу України суд проголосив вступну та резолютивну частини рішення.

Короткий зміст позовних вимог та узагальнені доводи учасників справи.

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що на виконання умов укладеного між сторонами договору поставки №К-334-АПР від 31.05.2021 та додаткової угоди від 01.06.2021 до нього позивач перерахував відповідачу попередню оплату за товар у розмірі 1 888 934,20 грн, проте останній здійснив поставку товару лише на суму 411 222,40 грн. Решту отриманої передоплати у розмірі 1 477 711,80 грн відповідач на вимогу позивача не повернув, що стало підставою для звернення до суду із цим позовом.

Відзиву на позов, відповіді на відзив та заперечень у встановлений строк до суду не надходило.

Згідно з ч. 9 ст. 165 Господарського процесуального кодексу України у разі ненадання відповідачем відзиву у встановлений судом строк без поважних причин, суд вирішує справу за наявними матеріалами.

Відповідно до ч. 4 ст. 165 Господарського процесуального кодексу України якщо відзив не містить вказівки на незгоду відповідача з будь-якою із обставин, на яких ґрунтуються позовні вимоги, відповідач позбавляється права заперечувати проти такої обставини під час розгляду справи по суті, крім випадків, якщо незгода з такою обставиною вбачається з наданих разом із відзивом доказів, що обґрунтовують його заперечення по суті позовних вимог, або відповідач доведе, що не заперечив проти будь-якої із обставин, на яких ґрунтуються позовні вимоги, з підстав, що не залежали від нього.

Оскільки відповідач не подав відзив у встановлений судом строк, справа вирішується за наявними у ній матеріалами.

Обставини, які є предметом доказування у справі. Докази, якими сторони підтверджують або спростовують наявність кожної обставини, яка є предметом доказування у справі.

31.05.2021 між Агропромисловим кооперативом «Старосільський» (далі - Постачальник) та Товариством з обмеженою відповідальністю «Агропартнер» (далі - Покупець) було укладено договір поставки №К-334-АПР (далі - Договір).

Відповідно до п. 1.1 Договору Постачальник зобов`язаний виростити та поставити, а Покупець зобов`язаний прийняти та оплатити не менше 100% сільськогосподарської продукції українського походження (Товар), гречку врожаю 2021 року, що вирощена на земельних ділянках (полях) Постачальника, які зазначені в Переліку земельних ділянок (додаток д цього договору).

За умовами п. 3.3, 4.3, 5.1, 6.2 Договору кількість Товару, запланована до поставки, строк поставки, ціна Товару, порядок та строк оплати Товару узгоджуються сторонами у відповідній додатковій угоді.

У п. 8.2 Договору сторони погодили, що за прострочення поставки Товару на строк до 45 робочих днів Постачальник сплачує Покупцю штраф у розмірі 1% від вартості несвоєчасно поставленого Товару.

Цей Договір набуває чинності з моменту його підписання уповноваженими представниками Сторін і діє до 31.12.2021, але в будь-якому випадку до повного виконання Сторонами своїх зобов`язань за цим Договором (п. 12.1 Договору).

01.06.2021 сторони уклали додаткову угоду до Договору, у якій дійшли згоди про наступне: ціна Товару 4280,00 грн з ПДВ за 1 тонну (п. 1); кількість Товару, що буде поставлений 500 тонн, але в будь-якому випадку кількість товару не може бути меншою ніж 100% обсягу врожаю гречки 2021 року, вирощеної на земельних ділянках (полях) Постачальника (п. 2); строк поставки Товару до 01.10.2021 (п. 3); Покупець сплачує за Товар шляхом перерахування грошових коштів на рахунок Постачальника у такий спосіб: протягом 3 робочих днів після підписання видаткової накладної на прийняття Товару (п. 4).

Позивач у період з 15.06.2021 по 20.10.2021 перерахував відповідачу кошти як оплату за Товар за Договором у загальному розмірі 1 888 934,20 грн, на підтвердження чого надав платіжні доручення: №38784 від 15.06.2021 на суму 100 000,00 грн, №38815 від 18.06.2021 на суму 100 000,00 грн, №38833 від 23.06.2021 на суму 150 000,00 грн, №38870 від 29.06.2021 на суму 50 000,00 грн, №38880 від 30.06.2021 на суму 50 000,00 грн, №2369 від 08.07.2021 на суму 65 700,00 грн, №2547 від 02.08.2021 на суму 150 000,00 грн, №2548 від 02.08.2021 на суму 157 000,00 грн, №39503 від 27.09.2021 на суму 150 000,00 грн, №39634 від 06.10.2021 на суму 150 000,00 грн, №39680 від 13.10.2021 на суму 200 000,00 грн, №39700 від 20.10.2021 на суму 177 300,00 грн, №39703 від 20.10.2021 на суму 388 934,20 грн.

Відповідач за вказаними господарськими операціями (зарахування коштів на його рахунок) склав податкові накладні.

У період з 16.10.2021 по 21.10.2021 відповідач поставив позивачу Товар загальною кількістю 96,08 тон, на підтвердження чого надані товарно-транспортні накладні №10487 від 16.10.2021, №10498 від 17.10.2021, №10501 від 18.10.2021, №10545 від 19.10.2021, №10575 від 20.10.2021, №10597 від 21.10.2021.

З урахуванням погодженої сторонами ціни Товару (2480,00 грн за 1 тонну), загальна вартість поставленого Товару становить 411 222,40 грн.

Отже, відповідач недопоставив відповідачу Товар, за який позивач перерахував кошти, на загальну суму 1 477 711,80 грн.

20.11.2023 позивач направив відповідачу досудову вимогу №1010 від 20.11.2023, у якій просив у семиденний строк повернути грошові кошти у розмірі 1 477 711,80 грн.

Доказів щодо дати отримання/неотримання відповідачем вказаної досудової вимоги позивач суду не надав.

Відповідач доказів поставки Товару позивачу на загальну суму 1 477 711,80 грн або доказів повернення вказаних коштів позивачу суду не надав.

Оцінка суду.

Згідно з п. 1 ч. 2 ст. 11 Цивільного кодексу України підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є договори та інші правочини.

Відповідно до ч. 1 ст. 174 Господарського кодексу України господарські зобов`язання можуть виникати, зокрема, з господарського договору та інших угод, передбачених законом, а також з угод, не передбачених законом, але таких, які йому не суперечать.

Частиною 1 ст. 627 Цивільного кодексу України передбачено, що відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Частина 1 ст. 626 Цивільного кодексу України встановлює, що договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

Відповідно до ч. 1 ст. 173 Господарського кодексу України господарським визнається зобов`язання, що виникає між суб`єктом господарювання та іншим учасником (учасниками) відносин у сфері господарювання з підстав, передбачених цим Кодексом, в силу якого один суб`єкт (зобов`язана сторона, у тому числі боржник) зобов`язаний вчинити певну дію господарського чи управлінсько-господарського характеру на користь іншого суб`єкта (виконати роботу, передати майно, сплатити гроші, надати інформацію тощо), або утриматися від певних дій, а інший суб`єкт (управнена сторона, у тому числі кредитор) має право вимагати від зобов`язаної сторони виконання її обов`язку.

За договором поставки продавець (постачальник), який здійснює підприємницьку діяльність, зобов`язується передати у встановлений строк (строки) товар у власність покупця для використання його у підприємницькій діяльності або в інших цілях, не пов`язаних з особистим, сімейним, домашнім або іншим подібним використанням, а покупець зобов`язується прийняти товар і сплатити за нього певну грошову суму.

До договору поставки застосовуються загальні положення про купівлю-продаж, якщо інше не встановлено договором, законом або не випливає з характеру відносин сторін (ч. 1, 2 статті 712 ЦК України).

За приписами ч. 1 ст. 530 Цивільного кодексу України якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

Відповідно до ч. 1, 2 ст. 693 Цивільного кодексу України якщо договором встановлений обов`язок покупця частково або повністю оплатити товар до його передання продавцем (попередня оплата), покупець повинен здійснити оплату в строк, встановлений договором купівлі-продажу, а якщо такий строк не встановлений договором, - у строк, визначений відповідно до статті 530 цього Кодексу. У разі невиконання покупцем обов`язку щодо попередньої оплати товару застосовуються положення статті 538 цього Кодексу. Якщо продавець, який одержав суму попередньої оплати товару, не передав товар у встановлений строк, покупець має право вимагати передання оплаченого товару або повернення суми попередньої оплати.

Відповідно до ч. 1 ст. 193 Господарського кодексу України суб`єкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобов`язання належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобов`язання - відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться.

Аналогічні положення містяться у ч. 1 ст. 526 Цивільного кодексу України.

Статтею 193 Господарського кодексу України та ст. 525 Цивільного кодексу України визначено, що одностороння відмова від виконання зобов`язань, крім випадків, передбачених законом не допускається.

Згідно зі ст. 610 Цивільного кодексу України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).

Відповідно до ст. 612 Цивільного кодексу України боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом.

Щодо заявленої до стягнення попередньої оплати.

Як встановив суд, за умовами Договору та Додаткової угоди до нього відповідач у термін до 01.10.2021 зобов`язався поставити позивачу 500 тонн гречки врожаю 2021 року вартістю 4280,00 грн за 1 тонну, а позивач оплатити вартість поставленого Товару протягом трьох робочих днів після підписання видаткової накладної.

Тобто умовами Додаткової угоди передбачено поставку Товару на умовах його післясплати.

Відповідач до закінчення обумовленого сторонами терміну поставки (01.10.2021) взагалі не поставив позивачу жодної кількості Товару, а така поставка була здійснена у період з 16.10.2021 по 21.10.2021 у кількості 96,08 тонн на загальну суму 411 222,40 грн.

Натомість позивач за погоджений у Договорі Товар перерахував відповідачу кошти у загальному розмірі 1 888 934,20 грн, з яких 972 700,00 грн до закінчення договірного терміну поставки (з 15.06.2021 по 27.09.2021), а 916 234,20 грн після закінчення цього терміну (з 06.10.2021 по 20.10.2021).

При цьому кошти у розмірі 1 322 700,00 грн були сплачені позивачем до дати початку поставки відповідачем Товару.

Тобто позивач за власною ініціативою здійснив попередню оплату за Товар (у тому числі після закінчення строку поставки), хоча це не було обумовлено сторонами.

З урахуванням встановлених судом обставин, вартість оплаченого позивачем, але не поставленого відповідачем Товару, становить 1 477 711,80 грн.

Припис частини 2 статті 693 Цивільного кодексу України містить в собі альтернативу щодо реалізації покупцем своїх прав у випадку непоставки товару у встановлений договором строк, а саме: покупець має право вимагати передання оплаченого товару або повернення суми попередньої оплати.

Наведена норма наділяє покупця, як сторону правочину, саме правами, і яке з них сторона реалізує - є виключно її волевиявленням.

Виходячи із системного аналізу вимог чинного законодавства аванс (попередня оплата) - це грошова сума, яка не забезпечує виконання договору, а є сумою, що перераховується згідно з договором наперед, у рахунок майбутніх розрахунків, зокрема, за товар який має бути поставлений, за роботи, які мають бути виконані. При цьому аванс підлягає поверненню особі, яка його сплатила, лише у випадку невиконання зобов`язання, за яким передавався аванс, незалежно від того, з чиєї вини це відбулося (висновок про застосування норм права, викладений у постанові Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 21 лютого 2018 року у справі № 910/12382/17).

Оскільки позивач до закінчення терміну поставки сплатив відповідачу кошти як попередню оплату за Товар у розмірі 972 700,00 грн, а відповідач поставив Товар на суму 411 222,40 грн, відповідно до ч. 2 статті 693 ЦК України, ч. 1 статті 530 ЦК України у відповідача виникло зобов`язання повернути позивачу суму попередньої оплати (тобто сплатити грошові кошти) у розмірі 561 477,60 грн (972 700,00 411 222,40) з наступного дня після спливу строку поставки, тобто з 02.10.2021.

Аналогічні правові висновки викладені у постанові Великої Палати Верховного Суду від 22.09.2020 у справі №918/631/19.

Решта коштів у розмірі 916 234,20 грн, на суму яких відповідач не поставив товару, були сплачені позивачем вже після закінчення обумовленого сторонами терміну поставки, а відтак зазначені вище висновки про виникнення у відповідача зобов`язання повернути позивачу вказану суму попередньої оплати з наступного дня після спливу строку поставки застосовуванню не підлягають (термін поставки сплив ще до сплати спірних коштів).

У даному випадку покупець має право вимагати повернення суми попередньої оплати виключно шляхом пред`явлення відповідної вимоги продавцю (постачальнику).

Відповідно до ч. 1 ст. 42 Господарського кодексу України підприємництво - це самостійна, ініціативна, систематична, на власний ризик господарська діяльність, що здійснюється суб`єктами господарювання (підприємцями) з метою досягнення економічних і соціальних результатів та одержання прибутку.

Суб`єкти господарювання укладають договори на різних, погоджених між ними умовах. Суб`єкти господарської діяльності здійснюють господарську діяльність на власний ризик, самостійно обирають способи поведінки з контрагентами, способи проведення та оформлення господарських операцій тощо.

У разі здійснення підприємницької діяльності особа (у даному випадку позивач) має усвідомлювати, що господарська діяльність здійснюється нею на власний ризик, особа має здійснювати власний комерційний розрахунок щодо наслідків здійснення відповідних дій, самостійно розраховувати ризики настання несприятливих наслідків в результаті тих чи інших її дій та самостійно приймати рішення про вчинення чи утримання від таких дій (аналогічна правова позиція викладена у пункті 6.42 постанови Великої Палати Верховного Суду від 02.07.2019 у справі № 910/15484/17).

Враховуючи те, що сторони у Договорі не обумовлювали попередню оплату Товару, а відповідне рішення про здійснення авансування, у тому числі після закінчення договірного терміну поставки Товару, прийнято одноособово позивачем, тому усі ризики таких фінансових операцій та їх негативні наслідки покладаються на позивача.

Оскільки законом не визначено форму пред`явлення такої вимоги покупця, останній може здійснити своє право будь-яким шляхом: як шляхом звернення до боржника з претензією, листом, телеграмою тощо, так і шляхом пред`явлення через суд вимоги у визначеній законом процесуальній формі - формі позову (постанова Верховного Суду від 09.03.2023 у справі №910/5041/22).

Відповідно до ч. 2 ст. 530 ЦК України якщо строк (термін) виконання боржником обов`язку не встановлений або визначений моментом пред`явлення вимоги, кредитор має право вимагати його виконання у будь-який час. Боржник повинен виконати такий обов`язок у семиденний строк від дня пред`явлення вимоги, якщо обов`язок негайного виконання не випливає із договору або актів цивільного законодавства.

При цьому днем пред`явлення вимоги кредитором слід вважати день, у який боржник одержав надіслану йому вимогу, а в разі якщо вимогу надіслано засобами поштового зв`язку і підприємством зв`язку здійснено повідомлення про неможливість вручення поштового відправлення, то днем пред`явлення вимоги є дата оформлення названим підприємством цього повідомлення.

Позивач 20.11.2023 направив відповідачу вимогу, у якій просив у семиденний строк повернути кошти у розмірі 1 477 711,80 грн, проте доказів щодо дати вручення або невручення цієї вимоги відповідачу суду не надав, за відсутності яких неможливо встановити кінцевий термін повернення коштів у розмірі 916 234,20 грн, а відтак і початок прострочення виконання такого обов`язку саме за вимогою від 20.11.2023.

Разом з тим, як зазначав суд, вимога про повернення суми попередньої оплати може бути пред`явлена у формі позову, чим скористався позивач.

Доказів повернення позивачу коштів у розмірі 1 477 711,80 грн відповідач суду не надав.

Оскільки відповідач у порушення ст. 525, 526, 527, 530 Цивільного кодексу України, ст.193 Господарського кодексу України взятих на себе зобов`язань щодо поставки товару, за який він отримав попередню оплату не виконав, а позивач звернувся з вимогою про повернення такої попередньої оплати, господарський суд вважає, що позовні вимоги в частині стягнення з відповідача грошових коштів у розмірі 1 477 711,80 грн є обґрунтованими і підлягають задоволенню.

Щодо заявленого до стягнення штрафу.

Частина 1 ст. 216 Господарського кодексу України передбачає, що учасники господарських відносин несуть господарсько-правову відповідальність за правопорушення у сфері господарювання шляхом застосування до правопорушників господарських санкцій на підставі і в порядку передбачених цим Кодексом, іншими законами та договором.

Відповідно до ст. 546, 549 Цивільного кодексу України виконання зобов`язань за договором можуть забезпечуватись неустойкою (штрафом, пенею). Неустойка (штраф, пеня) є грошова сума або інше майно, яке боржник повинен передати кредитору в разі порушення боржником зобов`язання.

Штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов`язання.

Виконання зобов`язання (основного зобов`язання) забезпечується, якщо це встановлено договором або законом (ч. 1 ст. 548 Цивільного кодексу України).

Згідно зі ст. 624 Цивільного кодексу України, якщо за порушення зобов`язання встановлено неустойку, то вона підлягає стягненню у повному розмірі, незалежно від відшкодування збитків.

Зі ст. 230 Господарського кодексу України випливає, що штрафними санкціями у цьому Кодексі визнаються господарські санкції у вигляді грошової суми (неустойка, штраф, пеня), яку учасник господарських відносин зобов`язаний сплатити у разі порушення ним правил здійснення господарської діяльності, невиконання або неналежного виконання господарського зобов`язання.

У п. 8.2 Договору сторони погодили, що за прострочення поставки Товару на строк до 45 робочих днів Постачальник сплачує Покупцю штраф у розмірі 1% від вартості несвоєчасно поставленого Товару.

Позивач нарахував відповідачу штраф у розмірі 14 777,12 грн, тобто 1% від суми оплаченого, але взагалі не поставленого Товару (1 477 711,80 грн *1%).

Суд, здійснивши перевірку розрахунку штрафу, дійшов висновку про арифметично правильне його нарахування.

Отже, позовні вимоги в частині стягнення штрафу у розмірі 14 777,12 грн є обґрунтованими та підлягають задоволенню.

Щодо заявлених до стягнення інфляційних втрат та 3% річних

Позивач просить стягнути з відповідача 97 286,06 грн 3% річних за період з 02.10.2021 по 11.12.2023 та 509 867,70 грн інфляційних втрат за жовтень 2021 року жовтень 2023 року, нарахованих на суму неповернутої попередньої оплати у розмірі 1 477 711,80 грн.

Частиною другою статті 625 ЦК України визначено обов`язок боржника, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також 3 % річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Відтак, у разі несвоєчасного виконання боржником грошового зобов`язання у нього в силу закону (частини другої статті 625 ЦК України) виникає обов`язок сплатити кредитору, поряд із сумою основного боргу, суму інфляційних втрат, як компенсацію знецінення грошових коштів за основним зобов`язанням внаслідок інфляційних процесів у період прострочення їх оплати, та 3% річних від простроченої суми.

Нарахування інфляційних втрат на суму боргу та 3% річних відповідно до статті 625 ЦК України є мірою відповідальності боржника за прострочення грошового зобов`язання, оскільки виступає способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів унаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації боржника за неналежне виконання зобов`язання. Ці кошти нараховуються незалежно від вини боржника, зупинення виконавчого провадження чи виконання рішення суду про стягнення грошової суми. Подібні правові висновки сформульовані, зокрема, в постановах Великої Палати Верховного Суду від 19 червня 2019 року у справах № 703/2718/16-ц (провадження № 14-241цс19) та № 646/14523/15-ц (провадження № 14-591цс18), від 13 листопада 2019 року у справі № 922/3095/18 (провадження № 12-105гс19), від 18 березня 2020 року у справі № 902/417/18 (провадження № 12-79гс19).

За змістом статей 509, 524, 533-535 і 625 ЦК України грошовим є зобов`язання, виражене у грошових одиницях, що передбачає обов`язок боржника сплатити гроші на користь кредитора, який має право вимагати від боржника виконання цього обов`язку. Тобто грошовим є будь-яке зобов`язання, в якому праву кредитора вимагати від боржника сплати коштів кореспондує обов`язок боржника з такої сплати. Ці висновки узгоджуються з правовими висновками Великої Палати Верховного Суду, висловленими у постановах від 11 квітня 2018 року у справі № 758/1303/15-ц (провадження № 14-68цс18) та від 16 травня 2018 року у справі № 686/21962/15-ц (провадження № 14-16цс18).

Тобто правовідношення, в якому у зв`язку із фактичним закінченням строку поставки у відповідача виникло зобов`язання повернути позивачу суму попередньої оплати (тобто сплатити грошові кошти) відповідно до частини другої статті 693 ЦК України, є грошовим зобов`язанням, а тому відповідно на нього можуть нараховуватися інфляційні втрати та 3 % річних на підставі частини другої статті 625 цього Кодексу (п. 74 постанови Великої Палати Верховного Суду від 22.09.2020 у справі №918/631/19).

Суд, здійснивши перевірку розрахунку 3% річних та інфляційних втрат, дійшов висновку про неправильне їх нарахування, з огляду на наступне.

Як встановив суд, зобов`язання повернути позивачу суму попередньої оплати у розмірі 561 477,60 грн у відповідача виникло з 02.10.2021, відтак нарахування 3% річних та інфляційних втрат на суму 561 477,60 грн за заявлений позивачем період є правомірним.

Разом з тим, за висновком суду, решта коштів у розмірі 916 234,20 грн підлягала поверненню позивачу виключно за його вимогою, а не із закінченням обумовленого строку поставки (02.10.2021).

Позивач 20.11.2023 направив відповідачу відповідну вимогу, проте не надав доказів отримання або неотримання останнім цієї вимоги, що унеможливило визначення дати початку прострочення відповідачем виконання обов`язку з повернення коштів у розмірі 916 234,20 грн і нарахування 3% річних та інфляційних втрат.

При цьому інфляційні втрати, у тому числі на суму 916 234,20 грн, нараховані позивачем за період з жовтня 2021 року по жовтень 2023, тобто ще до пред`явлення вимоги відповідачу.

За наведених обставин, суд доходить, що 3% річних та інфляційні втрати, нараховані на суму 916 234,20 грн, стягненню з відповідача не підлягають.

Таким чином, стягненню з відповідача підлягають 3% річних за період з 02.10.2021 по 11.12.2023 та інфляційні втрати за жовтень 2021 року жовтень 2023 року, нараховані на суму неповернутої попередньої оплати у розмірі 561 477,60 грн, розмір яких за перерахунком суду становить 36 965,22 грн та 193 731,48 грн, відповідно.

Отже, позовні вимоги в частині стягнення з відповідача 3% річних та інфляційних втрат підлягають частковому задоволенню у зазначених судом розмірах.

Висновки суду.

Доказами у справі, відповідно до ч. 1 ст. 73 Господарського процесуального кодексу України, є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Ці дані встановлюються такими засобами:

1) письмовими, речовими і електронними доказами;

2) висновками експертів;

3) показаннями свідків (ч. 2 ст. 73 Господарського процесуального кодексу України).

Відповідно до ст. 74 Господарського процесуального кодексу України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи.

Згідно з ч. 1 ст. 76 Господарського процесуального кодексу України належними є докази, на підставі яких можна встановити обставини, які входять в предмет доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування.

Обставини, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування (ч. 1 ст. 77 Господарського процесуального кодексу України).

Відповідно до ст. 78 Господарського процесуального кодексу України достовірними є докази, створені (отримані) за відсутності впливу, спрямованого на формування хибного уявлення про обставини справи, які мають значення для справи.

Згідно зі ст. 79 Господарського процесуального кодексу України наявність обставини, на яку сторона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, вважається доведеною, якщо докази, надані на підтвердження такої обставини, є більш вірогідними, ніж докази, надані на її спростування.

Питання про вірогідність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.

Відповідно до ст. 86 Господарського процесуального кодексу України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також вірогідність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

Інші докази та пояснення учасників справи судом до уваги не приймаються, оскільки не спростовують вищевикладені висновки суду.

За змістом п. 41 висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до уваги Комітету Міністрів Ради Європи щодо якості судових рішень та висновків Європейського суду з прав людини, викладених у рішеннях у справах «Трофимчук проти України», «Серявін та інші проти України» обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов`язку може змінюватися залежно від характеру рішення. Згідно з практикою Європейського суду з прав людини очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а крім того, ще й від різних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах. З тим, щоб дотриматися принципу справедливого суду, обґрунтування рішення повинно засвідчити, що суддя справді дослідив усі основні питання, винесені на його розгляд.

Судом було вжито усіх заходів для забезпечення реалізації сторонами своїх процесуальних прав та з`ясуванні усіх питань, винесених на його розгляд.

За наведених у їх сукупності обставин, суд дійшов висновку, що позовні вимоги підлягають частковому задоволенню.

Щодо судових витрат.

Відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 129 Господарського процесуального кодексу України судовий збір покладається: у спорах, що виникають при виконанні договорів та з інших підстав, - на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

З урахуванням часткового задоволення позову, розмір судового збору, який підлягає стягненню з відповідача, становить 25 847,78 грн.

У позовній заяві позивач зазначив, що попередній розрахунок суми судових витрат на професійну правничу допомогу адвоката становить 10 000,00 грн.

У судовому засіданні 27.02.2024, до закінчення судових дебатів, представник позивача заявила клопотання про надання доказів, які підтверджують факт надання позивачу професійної правничої допомоги адвокатом та розмір витрат на таку допомогу, протягом п`яти днів після ухвалення судом рішення у цій справі.

Відповідно до ч. 8 ст. 129 ГПК України розмір судових витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду, за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву.

Згідно з ч. 1, 2 ст. 221 Господарського процесуального кодексу України якщо сторона з поважних причин не може до закінчення судових дебатів у справі подати докази, що підтверджують розмір понесених нею судових витрат, суд за заявою такої сторони, поданою до закінчення судових дебатів у справі, може вирішити питання про судові витрати після ухвалення рішення по суті позовних вимог.

Для вирішення питання про судові витрати суд призначає судове засідання, яке проводиться не пізніше п`ятнадцяти днів з дня ухвалення рішення по суті позовних вимог.

Враховуючи заяву представника позивача про надання доказів, які підтверджують факт надання позивачу професійної правничої допомоги адвокатом та розмір витрат на таку допомогу, протягом п`яти днів після ухвалення судом рішення у цій справі, суд вважає за необхідне призначити судове засідання для вирішення питання про розподіл судових витрат позивача на професійну правничу допомогу.

Керуючись ст. 13, 14, 42, 46, 73-80, 86, 129, 165, 233, 236-238, 240, 241 Господарського процесуального кодексу України, господарський суд

В И Р І Ш И В:

1. Позов задовольнити частково.

2. Стягнути з Агропромислового кооперативу «Старосільський» (, вул. Миру, 26, с. Старосілля, Чернігівський район, Чернігівська область, 15124) на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «Агропартнер» (, проспект Перемоги, 133, м. Чернігів, 14013) 1 477 711,80 грн попередньої плати, 14 777,12 грн штрафу, 36 965,22 грн - 3% річних, 193 731,48 грн інфляційних втрат та 25 847,78 грн витрат зі сплати судового збору.

3. У решті позову відмовити.

4. Судове засідання для вирішення питання про судові витрати призначити на 05.03.2024 на 12:00. Зобов`язати позивача докази щодо понесених витрат подати до суду та відповідачу через систему «Електронний суд».

Наказ видати після набрання рішенням законної сили.

Рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. Апеляційна скарга на рішення суду подається до Північного апеляційного господарського суду у строки, визначені ст. 256 Господарського процесуального кодексу України.

Веб-адреса Єдиного державного реєстру судових рішень: http://reyestr.court.gov.ua/.

Повне рішення складено 07.03.2024.

Суддя В. В. Шморгун