ПІВНІЧНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"08" лютого 2024 р. Справа№ 910/12716/23

Північний апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючого: Тищенко А.І.

суддів: Скрипки І.М.

Михальської Ю.Б.

секретар судового засідання: Бендюг І.В.,

за участю представників сторін: згідно протоколу судового засідання від 08.02.2024,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в режимі відеоконференції апеляційні скарги Товариства з обмеженою відповідальністю "Л.С.Ц." та Товариства з обмеженою відповідальністю "Територіальне міжгосподарче об`єднання "Ліко-Холдінг"

на ухвалу Господарського суду міста Києва

від 02.10.2023

за заявою Київського національного лінгвістичного університету

про забезпечення позову

у справі №910/12716/23(суддя Т.В. Васильченко)

за позовом Київського національного лінгвістичного університету

до 1. Товариства з обмеженою відповідальністю "Л.С.Ц."

2. Товариства з обмеженою відповідальністю "Л-Груп"

про визнання недійсним договору та скасування рішень реєстратора,

ПОСТАНОВИВ:

Короткий зміст позовних вимог

У серпні 2023 року Київський національний лінгвістичний університет звернувся до Господарського суду міста Києва з позовом до Товариства з обмеженою відповідальністю "Л.С.Ц." та Товариства з обмеженою відповідальністю "Л-Груп" про визнання недійсним договору та скасування рішення реєстратора.

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що відповідач-1 без належних правових підстав забезпечив виконання договору позики №28-1/10 від 28.10.2020, укладеного з відповідачем-2, шляхом укладення договору іпотеки №6129 від 16.11.2020, предметом якого є нерухоме майно гуртожиток секція 4, літ. "А" (реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна: 00) та гуртожиток секції 5, літ. "А" (реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна: 61), так як дані об`єкти нерухомості належать позивачу.

Короткий зміст заяви про забезпечення позову

12.09.2023 через відділ діловодства Господарського суду міста Києва позивач подав заяву про забезпечення позову, за якою до набрання законної сили рішенням у цій справі №910/12716/23 позивач просить забезпечити позов шляхом: заборони державним реєстраторам прав на нерухоме майно та всім органам, уповноваженим на проведення державної реєстрації (в тому числі Міністерству юстиції України та його територіальним органам, виконавчим органам сільських, селищних та міських рад, Київській, Севастопольській міській, районним, районним у містах Києві та Севастополі державним адміністраціям, акредитованим суб`єктам, нотаріусам, іншим особам та органам, які виконують функції державного реєстратора прав на нерухоме майно відповідно до Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень») вчиняти будь-які реєстраційні дії, в тому числі, але не виключно, державну реєстрацію права власності та інших речових прав на нерухоме майно, державну реєстрацію обтяжень на нерухоме майно, скасування реєстраційних дій, виключення записів про державну реєстрацію, а також вносити до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно (в т. ч. до Реєстру прав власності на нерухоме майно, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна та Державного реєстру іпотек) записи про державну реєстрацію права власності та інших речових прав та їх обтяжень, записи про скасування державної реєстрації права власності та інших речових прав та їх обтяжень, змін до таких записів щодо нерухомого майна гуртожиток (секція 5, літ. «А»), реєстраційний номер об`єкту нерухомого майна 61; загальною площею 1212,8 кв. м. за адресою: м. Київ, вул. Ломоносова, 50/2, секц.5 та гуртожиток (секція 4, літ. «А»), реєстраційний номер об`єкту нерухомого майна 00; загальною площею 722,6 кв. м. за адресою: м. Київ, вул. Ломоносова, 50/2, секц. 4, окрім реєстраційних дій, спрямованих на скасування та/або вилучення записів з реєстру внесених на підставі рішень про державну реєстрацію прав та їх обтяжень індексний номер 55171601 від 16.11.2020 та 55171712 від 16.11.2020; заборони Товариству з обмеженою відповідальністю «Л-Груп» (ідентифікаційний код 31811499) у будь-який спосіб звертати стягнення на нерухоме майно та/або вчиняти дії щодо відчуження майна - гуртожитку (секція 4, літ. «А»), реєстраційний номер об`єкту нерухомого майна 00; загальною площею 722,6 кв. м. за адресою: м. Київ, вул. Ломоносова, 50/2, секц. 4; заборони Товариству з обмеженою відповідальністю «Л-Груп» (ідентифікаційний код 31811499) у будь-який спосіб звертати стягнення на нерухоме майно та/або вчиняти дії щодо відчуження майна - гуртожитку (секція 5, літ. «А»), реєстраційний номер об`єкту нерухомого майна 61; загальною площею 1212,8 кв.м. за адресою: м. Київ, вул. Ломоносова, 50/2, секц.5.

Короткий зміст ухвали місцевого господарського суду та мотиви її прийняття

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 02.10.2023 у справі № 910/12716/23 заяву Київського національного лінгвістичного університету про забезпечення позову задоволено частково.

Згідно ухвали суду до набрання законної сили рішенням Господарського суду міста Києва у справі №910/12716/23 заборонено державним реєстраторам прав на нерухоме майно та всім органам, уповноваженим на проведення державної реєстрації (в тому числі Міністерству юстиції України та його територіальним органам, виконавчим органам сільських, селищних та міських рад, Київській, Севастопольській міській, районним, районним у містах Києві та Севастополі державним адміністраціям, акредитованим суб`єктам, нотаріусам, іншим особам та органам, які виконують функції державного реєстратора прав на нерухоме майно відповідно до Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень») вчиняти реєстраційні дії щодо реєстрації права власності та інших речових прав на нерухоме майно, державну реєстрацію обтяжень на нерухоме майно, скасування реєстраційних дій, виключення записів про державну реєстрацію, а також вносити до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно (в т. ч. до Реєстру прав власності на нерухоме майно, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна та Державного реєстру іпотек) записи про державну реєстрацію права власності та інших речових прав та їх обтяжень, записи про скасування державної реєстрації права власності та інших речових прав та їх обтяжень, змін до таких записів щодо нерухомого майна гуртожиток (секція 5, літ. «А»), реєстраційний номер об`єкту нерухомого майна 61; загальною площею 1212,8 кв. м. за адресою: м. Київ, вул. Ломоносова, 50/2, секц.5 та гуртожиток (секція 4, літ. «А»), реєстраційний номер об`єкту нерухомого майна 00; загальною площею 722,6 кв. м. за адресою: м. Київ, вул. Ломоносова, 50/2, секц. 4, окрім, як на виконання судових рішень, які набрали законної сили.

В іншій частині в задоволенні заяви Київського національного лінгвістичного університету про забезпечення позову у справі №910/12716/23 відмовлено.

Стягувач: Київський національний лінгвістичний університет (03680, м. Київ, вул. Велика Васильківська, 73, ідентифікаційний код 02125289).

Боржник: Товариство з обмеженою відповідальністю "Л-Груп" (03191, м. Київ, вул. Ю. Здановської, буд. 58А, приміщення 127, ідентифікаційний код 31811499).

Постановляючи ухвалу, суд першої інстанції зазначив, що у даному випадку існує обґрунтована необхідність у збереженні існуючого на сьогоднішній день кола суб`єктів спірних правовідносин та відображеної в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно інформації щодо такого майна, що можливе шляхом заборони вчинення реєстраційних дій щодо такого майна, до встановлення дійсних обставин перебігу спірних правовідносин.

Короткий зміст вимог апеляційної скарги та узагальнення її доводів

Не погоджуючись з прийнятою ухвалою, Товариство з обмеженою відповідальністю "Територіальне міжгосподарче об`єднання "Ліко-Холдінг" та Товариство з обмеженою відповідальністю "Л.С.Ц." звернулись до Північного апеляційного господарського суду з апеляційними скаргами, у яких просять оскаржувану ухвалу скасувати, відмовити в задоволенні клопотання про забезпечення позову.

В обґрунтування своїх вимог, апелянти зазначили, що судом першої інстанції не враховано, що відповідно до частини 1 статті 33, частини 1 статті 35 Закону України «Про іпотеку» реалізації права іпотекодержателя звернути стягнення на предмет іпотеки, обов`язково передує вимога про виконання основного зобов`язання. І лише якщо останнє не виконане чи неналежно виконане, іпотекодержатель може звернути стягнення на предмет іпотеки. Крім того, відповідно до частини 1 статті 38 Закону України «Про іпотеку», якщо іпотекодержатель має право на продаж предмета іпотеки за договором, то він зобов`язаний за 30 днів до укладення договору купівлі-продажу письмово повідомити іпотекодавця та всіх осіб, які мають права чи вимоги на предмет іпотеки, про свій намір укласти цей договір. Тобто, обґрунтовуючи ризики звернення стягнення на предмет іпотеки в позасудовому порядку, позивач повинен надати докази вимоги про стягнення на передане в іпотеку майно у випадку ухилення від повернення позики. Водночас, на думку скаржників, позивач не навів, а суд не дослідив доказів, які підтверджують дійсність наміру іпотекодержателя звернути стягнення на іпотечне майно.

Узагальнені доводи відзиву на апеляційну скаргу

У відзивах на апеляційні скарги, позивач просить відмовити у їх задоволенні, а оскаржувану ухвалу залишити без змін, наголошуючи на законності і обґрунтованості ухвали суду першої інстанції.

Явка представників у судове засідання

В судове засідання 08.02.2024 з`явились представники позивача та відповідача-2, представники інших у часників справи не з`явились, про причини неявки суд не повідомили, про час та місце розгляду справи повідомлялись належним чином.

Відповідно до частини першої статті 202 Господарського процесуального кодексу України неявка у судове засідання будь-якого учасника справи за умови, що його належним чином повідомлено про дату, час і місце цього засідання, не перешкоджає розгляду справи по суті, крім випадків, визначених цією статтею.

Якщо учасник справи або його представник були належним чином повідомлені про судове засідання, суд розглядає справу за відсутності такого учасника справи у разі: неявки в судове засідання учасника справи ( його представника) без поважних причин або без повідомлення причин неявки (частина третя статті 202 Господарського процесуального кодексу України).

Застосовуючи згідно статті 3 Господарського процесуального кодексу України, статті 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» при розгляді справи частину 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, колегія суддів зазначає, що право особи на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку кореспондується обов`язок добросовісно користуватися наданими законом процесуальними правами, утримуватись від дій, що зумовлюють затягування судового процесу, та вживати надані процесуальним законом заходи для скорочення періоду судового провадження (пункт 35 рішення Європейського суду з прав людини у справі «Юніон Еліментарія Сандерс проти Іспанії»(«Alimentaria Sanders S.A. v. Spain») від 07.07.1989).

Обов`язок швидкого здійснення правосуддя покладається, в першу чергу, на відповідні державні судові органи. Розумність тривалості судового провадження оцінюється в залежності від обставин справи та з огляду на складність справи, поведінку сторін, предмет спору. Нездатність суду ефективно протидіяти недобросовісно створюваним учасниками справи перепонам для руху справи є порушенням ч. 1 ст. 6 даної Конвенції (§ 66 69 рішення Європейського суду з прав людини від 08.11.2005р. у справі «Смірнова проти України»).

З огляду на викладене, а також враховуючи те, що явка представників учасників справи в судові засідання не була визнана обов`язковою, судочинство здійснюється, серед іншого, на засадах рівності та змагальності сторін і учасники судового провадження на власний розсуд користуються наданими ним процесуальними правами, зокрема, правом на участь у судовому засіданні, суд апеляційної інстанції дійшов висновку про можливість здійснення розгляду апеляційної скарги у даній справі за відсутності представників учасників справи, які не з`явились у судове засідання.

Обставини справи встановлені судом першої інстанції та перевірені судом апеляційної інстанції

Звертаючись із заявою про забезпечення позову, позивач зазначає, що йому належать на праві власності два гуртожитки: - гуртожиток (секція 4, літ. «А»), реєстраційний номер об`єкту нерухомого майна 00; - гуртожиток (секція 5, літ. «А»), реєстраційний номер об`єкту нерухомого майна 61, що підтверджується рішеннями суду у справах №910/19914/21 та №10/19908/21, які набрали законної сили, та відповідними записами в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно (інформаційні довідки додаються).

Оскільки позивач є державним Університетом, його майно, зокрема гуртожитки, відповідно до статті 14 Закону України «Про іпотеку», частини 4 статті 80 Закону України «Про освіту», не може бути предметами іпотеки за будь-яких умов.

Водночас, як вказує позивач, щодо обох гуртожитків продовжують обліковуватись записи про те, що вони є предметами іпотеки за оскаржуваним договором іпотеки від 16.11.2020 (зареєстрований за номером 6129).

Обґрунтовуючи наявність підстав для забезпечення позову у даній справі, Університет вказав, що судами у справах 910/19914/21 та № 910/19908/21 було встановлено, що гуртожитки (спірне майно) перереєстровувались та передавались в іпотеку під час розгляду судових спорів щодо цих саме гуртожитків, а дії учасників правовідносин були визнані такими, що не відповідають статтям 3, 13 Цивільного кодексу України. Тобто попередні незаконні володільці вчиняли дії, спрямовані на передачу гуртожитків та їх обтяження іпотекою з метою ускладнення їх повернення Університету.

Так, з метою ухилення від виконання умов інвестиційного договору №18 під час розгляду справи № 910/2861/18, ТОВ "ТМО "ЛІКО-ХОЛДІНГ" передало ТОВ «Л.С.Ц.», яке створено шляхом виділу з ТОВ "ТМО "ЛІКО-ХОЛДІНГ" спірні гуртожитки, а 16.11.2020 було укладено договір іпотеки (зареєстрований за номером 6129), за яким ТОВ «Л.С.Ц.» гуртожитки передало в іпотеку ТОВ "Л-ГРУП":

Також, 16.11.2020 було укладено також договір іпотеки (зареєстрований за номером 6130), яким ТОВ «Л.С.Ц.» передав в іпотеку ТОВ "СПОРТИВНИЙ КОМПЛЕКС "ОЛІМПІЯ" гуртожиток (секція 6, літ. «А»), реєстраційний номер об`єкту нерухомого майна 61; загальною площею 716 кв.м. за адресою: м. Київ, вул. Ломоносова, 50/2, секц.6.

Позивач вважає, що вказані договори іпотеки були укладені саме з метою обтяження майна Університету іпотекою для ускладнення його витребування та невиконання інвестиційного договору №18 та забезпечення можливості в чергове перереєструвати гуртожитки за третіми особами.

Крім того, строк виконання основного зобов`язання за договором позики, який забезпечено оспорюваним договором іпотеки, відповідно до реєстру та договору закінчився 27.10.2021, тобто на цей момент іпотекодержатель має можливість в будь-який момент звернути стягнення на предмет іпотеки.

За вказаних обставин, Університет вважає, що незалежно від того, яка особа передала нерухоме майно в іпотеку, іпотекодержатель має формальне право звернути стягнення на предмет іпотеки шляхом реєстрації за собою чи продажу третій особі, і позивач вважає реальними ризики чергової перереєстрації гуртожитків за іпотекодержателем або продаж гуртожитків іншим особам.

На думку заявника, застосування заходів забезпечення позову спрямоване на збереження існуючого становища нерухомого майна, право власності на яке належить позивачу, до винесення рішення у даній справі. У тому випадку, якщо під час розгляду даної справи спірне майно буде перереєстровано за іншою особою, стане неможливим ефективний захист поновлення порушених прав та інтересів позивача, за захистом яких він звернувся.

Позивач зазначає, що застосування заявленого заходу забезпечення позову, шляхом заборони Міністерству юстиції України, його службовим та посадовим особам, органам, які виконують функції державного реєстратора прав на нерухоме майно відповідно до Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» вчиняти будь-які реєстраційні дії стосовно зазначеного нерухомого майна (гуртожитків) сприятиме збереженню титулу власника майна на час розгляду справи, а також запобіганню невиправданому розширенню кола осіб, прав та інтересів яких може посуватися судове рішення.

При цьому, заявлені заходи забезпечення позову, не зможуть нанести шкоду господарській діяльності відповідачів та є цілком співмірними із позовними вимогами. У разі задоволення заяви про забезпечення позову буде дотримано баланс між правами і законними інтересами сторін.

Задовольняючи заяву, суд першої інстанції дійшов до висновків, що вжиття спірних заходів забезпечення позову спрямоване на запобігання імовірним порушенням майновим правам позивача, забезпечуючи збалансованість інтересів сторін. У даному випадку, існує обґрунтована необхідність у збереженні існуючого на сьогоднішній день кола суб`єктів спірних правовідносин та відображеної в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно інформації щодо такого майна, що можливе шляхом заборони вчинення реєстраційних дій щодо такого майна, до встановлення дійсних обставин перебігу спірних правовідносин.

Мотиви та джерела права, з яких виходить суд апеляційної інстанції при прийнятті постанови

Колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції щодо часткового задоволення заяви позивача та вжиття заходів забезпечення позову, з огляду на таке.

Відповідно до ст. 136 Господарського процесуального кодексу України господарський суд за заявою учасника справи має право вжити передбачених статтею 137 цього Кодексу заходів забезпечення позову. Забезпечення позову допускається як до пред`явлення позову, так і на будь-якій стадії розгляду справи, якщо невжиття таких заходів може істотно ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду або ефективний захист або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача, за захистом яких він звернувся або має намір звернутися до суду.

У вирішенні питання про забезпечення позову господарський суд має здійснити оцінку, зокрема, обґрунтованості доводів заявника щодо необхідності вжиття відповідних заходів з урахуванням: розумності, обґрунтованості і адекватності вимог заявника щодо забезпечення позову; забезпечення збалансованості інтересів сторін, а також інших учасників судового процесу; наявності зв`язку між конкретним заходом до забезпечення позову і предметом позовної вимоги, зокрема, чи спроможний такий захід забезпечити фактичне виконання судового рішення в разі задоволення позову; імовірності утруднення виконання або невиконання рішення господарського суду в разі невжиття таких заходів.

Достатньо обґрунтованим для забезпечення позову є підтверджена доказами наявність фактичних обставин, з якими пов`язується застосування певного виду забезпечення позову. Саме лише посилання в заяві на потенційну можливість вчинення відповідачем певних дій не є достатньою підставою для задоволення відповідної заяви.

Адекватність заходу до забезпечення позову, що застосовується господарським судом, визначається його відповідністю вимогам, на забезпечення яких він вживається. Оцінка такої відповідності здійснюється господарським судом, зокрема, з урахуванням співвідношення прав (інтересу), про захист яких просить заявник, з вартістю майна, на яке вимагається накладення арешту, або майнових наслідків заборони відповідачеві вчиняти певні дії.

Отже, умовою застосування заходів до забезпечення позову є достатньо обґрунтоване припущення, що невжиття таких заходів може істотно ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду або ефективний захист або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача, що має бути підтверджено доказами наявності фактичних обставин, з якими пов`язується застосування певного заходу до забезпечення позову.

Заходи до забезпечення позову повинні бути співрозмірними із заявленими позивачем вимогами. Співмірність передбачає співвідношення господарським судом негативних наслідків від вжиття заходів до забезпечення позову з тими негативними наслідками, які можуть настати в результаті невжиття цих заходів, з урахуванням відповідності права чи законного інтересу, за захистом яких заявник звертається до суду, та майнових наслідків заборони відповідачу здійснювати певні дії.

Метою вжиття заходів щодо забезпечення позову є уникнення можливого порушення в майбутньому прав та охоронюваних законом інтересів позивача, а також можливість реального виконання рішення суду та уникнення будь-яких труднощів при виконанні у випадку задоволення позову.

Крім цього, при здійсненні судочинства суди застосовують Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод від 04.11.1950 №ETS № 005 (далі - Конвенція) та практику Європейського суду з прав людини як джерело права (ст. 17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини").

За приписами ст. 6 Конвенції кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру.

Кожен, чиї права та свободи, визначені в цій Конвенції, було порушено, має право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження (ст. 13 Конвенції).

Європейський суд з прав людини у рішенні від 29 червня 2006 року в справі "Пантелеєнко проти України" зазначив, що засіб юридичного захисту має бути ефективним, як на практиці, так і за законом.

Поняття "ефективний засіб", за висновками Європейського суду з прав людини (рішення від 31 липня 2003 року у справі "Дорани проти Ірландії"), передбачає запобігання порушенню або припиненню порушення, а так само встановлення механізму відновлення, поновлення порушеного права.

В ході вирішенні справи "Каіч та інші проти Хорватії" (рішення від 17 липня 2008 року) Європейський Суд з прав людини вказав, що для Конвенції було б неприйнятно, якби стаття 13 декларувала право на ефективний засіб захисту, але без його практичного застосування. Таким чином, обов`язковим є практичне застосування ефективного механізму захисту. Протилежний підхід суперечитиме принципу верховенства права.

При цьому, обов`язок доказування покладається на особу, яка подала заяву про забезпечення позову.

Колегія суддів погоджується висновком суду першої інстанції щодо задоволення заяви позивача про вжиття заходів забезпечення позову, з огляду на таке.

Згідно з частиною 1 статті 137 ГПК України позов забезпечується: 1) накладенням арешту на майно та (або) грошові кошти, що належать або підлягають передачі або сплаті відповідачу і знаходяться у нього чи в інших осіб; 2) забороною відповідачу вчиняти певні дії; 3) встановленням обов`язку вчинити певні дії; 4) забороною іншим особам вчиняти дії щодо предмета спору або здійснювати платежі, або передавати майно відповідачеві, або виконувати щодо нього інші зобов`язання; 5) зупиненням стягнення на підставі виконавчого документа або іншого документа, за яким стягнення здійснюється у безспірному порядку; 6) зупиненням продажу майна, якщо подано позов про визнання права власності на це майно, або про виключення його з опису і про зняття з нього арешту; 7) передачею речі, що є предметом спору, на зберігання іншій особі, яка не має інтересу в результаті вирішення спору; 8) зупиненням митного оформлення товарів чи предметів, що містять об`єкти інтелектуальної власності; 9) арештом морського судна, що здійснюється для забезпечення морської вимоги; 10) іншими заходами, необхідними для забезпечення ефективного захисту або поновлення порушених чи оспорюваних прав та інтересів, якщо такий захист або поновлення не забезпечуються заходами, зазначеними у пунктах 1 - 9 цієї частини.

Згідно з частиною 4 статті 139 Господарського процесуального кодексу України у заяві можуть бути зазначені кілька заходів забезпечення позову, що мають бути вжиті судом, із обґрунтуванням доцільності вжиття кожного з цих заходів.

Отже, з положень частини 4 статті 139 Господарського процесуального кодексу України слідує, що особа, яка подала заяву про забезпечення позову, повинна обґрунтувати причини звернення із заявою про забезпечення позову. З цією метою та з урахуванням загальних вимог, передбачених ст. 74 Господарського процесуального кодексу України, обов`язковим є подання доказів наявності фактичних обставин, з якими пов`язується застосування певного заходу до забезпечення позову.

Заходи щодо забезпечення позову обов`язково повинні застосовуватися відповідно до їх мети, з урахуванням безпосереднього зв`язку між предметом позову та заявою про забезпечення позову.

Співмірність передбачає співвіднесення господарським судом негативних наслідків від вжиття заходів до забезпечення позову з тими негативними наслідками, які можуть настати в результаті невжиття цих заходів, з урахуванням відповідності права чи законного інтересу, за захистом яких заявник звертається до суду.

Відповідно до ч. 1 ст. 73 Господарського процесуального кодексу України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Частинами 1-2 ст. 74 Господарського процесуального кодексу України встановлено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. У разі посилання учасника справи на невчинення іншим учасником справи певних дій або відсутність певної події, суд може зобов`язати такого іншого учасника справи надати відповідні докази вчинення цих дій або наявності певної події. У разі ненадання таких доказів суд може визнати обставину невчинення відповідних дій або відсутності події встановленою.

Окрім того, засіб захисту повинен бути "ефективним" як у законі, так і на практиці, зокрема, у тому сенсі, щоб його використання не було ускладнене діями або недоглядом органів влади відповідної держави (п. 75 рішення Європейського суду з прав людини у справі "Афанасьєв проти України" від 5 квітня 2005 року (заява № 38722/02).

З огляду на закріплені в наведених положеннях принципи з урахуванням практики Європейського суду з прав людини щодо їх застосування (рішення від 29.06.2006 у справі "Пантелеєнко проти України", від 31.07.2003 у справі "Дорани проти Ірландії", від 17.07.2008 у справі "Каіч та інші проти Хорватії") вбачається, що Держава Україна несе обов`язок перед зацікавленими особами забезпечити ефективний засіб захисту порушених прав, зокрема - через належний спосіб захисту та відновлення порушеного права. Причому обраний спосіб захисту порушеного права має бути ефективним та забезпечити реальне відновлення порушеного права.

Ефективний засіб захисту повинен забезпечити поновлення порушеного права, а у разі неможливості такого поновлення - гарантувати особі можливість отримання нею відповідного відшкодування.

Метою вжиття заходів щодо забезпечення позову є уникнення можливого порушення в майбутньому прав та охоронюваних законом інтересів позивача, а також можливість реального виконання рішення суду та уникнення будь-яких труднощів при виконанні у випадку задоволення позову.

Як вбачається з матеріалів справи, позивач звернувся до суду з вимогами про визнання недійсним договору іпотеки (зареєстрований за номером 6129), укладеного 16.11.2020 між Товариством з обмеженою відповідальністю «Л.С.Ц.» та Товариством з обмеженою відповідальністю «Л-Груп»; визнання протиправним та скасування рішення державного реєстратора - приватного нотаріуса Оніщук Оксани Іванівни про державну реєстрацію прав та їх обтяжень індексний номер 55171601 від 26.11.2020; визнання протиправним та скасування рішення державного реєстратора - приватного нотаріуса Оніщук Оксани Іванівни про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, індексний номер 551717121 від 26.11.2020.

Відтак, має застосовуватися та досліджуватися така підстава вжиття заходів забезпечення позову як достатньо обґрунтоване припущення, що невжиття таких заходів може істотно ускладнити чи унеможливити ефективний захист або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача, за захистом яких він звернувся до суду.

У немайнових спорах має досліджуватися чи не призведе невжиття заявленого заходу забезпечення позову до порушення вимоги щодо справедливого та ефективного захисту порушених прав, оскільки позивач не зможе їх захистити в межах одного судового провадження за його позовом без нових звернень до суду, в тому числі задля попередження потенційних труднощів у подальшому виконанні такого рішення, в разі задоволення позовних вимог, що відповідає правовій позиції викладеній у постанові Верховного Суду у складі суддів об`єднаної палати Касаційного господарського суду від 16.08.2018 у справі №910/1040/18 та постановах Верховного Суду від 08.04.2021 у справі №910/21049/17, від 29.03.2021 у справі №910/16800/20 та від 16.03.2021 у справі №921/302/20.

Як зазначено в постанові від 21.12.2022 у справі №914/2350/18(914/608/20) Великої Палати Верховного Суду вимога про скасування рішення державного реєстратора про державну реєстрацію права власності на нерухоме майно за відповідачем є спором про право.

При цьому, у вищевказаній постанові Велика Палата Верховного Суду зауважила на тому, що з метою унеможливлення неодноразового відчуження спірного майна існує інститут забезпечення позову. У подібних спорах вжиття відповідних заходів забезпечення позову може не допустити подальше відчуження нерухомого майна, тим самим забезпечивши позивачу ефективну можливість захистити свої права без необхідності повторного звернення до суду.

Вище вказувалось, що в обґрунтування поданої заяви про забезпечення позову, заявник посилався на ті обставини, що право власності на спірні гуртожитки належить позивачу, що підтверджується рішеннями судів у справах №910/19914/21 та №910/19908/21 та записами в Державному реєстрі.

Втім, спірні гуртожитки стали предметом іпотеки за договором іпотеки (номер 6129) від 16.11.2020, укладеного між відповідачами, без згоди та відома позивача.

Тоді як, незалежно від того, яка особа передала нерухоме майно в іпотеку, іпотекодержатель має право звернути стягнення на предмет іпотеки шляхом реєстрації спірного майна за собою, оскільки згідно статті 23 Закону України «Про іпотеку» у разі переходу права власності на предмет іпотеки від іпотекодавця до іншої особи, у тому числі в порядку спадкування чи правонаступництва, іпотека є дійсною для набувача відповідного нерухомого майна навіть у випадку, якщо до відома набувача не доведена інформація про обтяження майна іпотекою.

Позаяк, у разі перереєстрації гуртожитків (зміни володільця) до завершення розгляду цієї справи, майбутнім рішенням не поновляться порушені права Університету, рішення втратить свій сенс, а позивач буде вимушений подавати черговий позов про витребування майна.

Застосування заявленого заходу забезпечення позову, за доводами позивача, є необхідним заходом з урахуванням того, що ТОВ «Л-Груп» є іпотекодержателем майна за оскаржуваним договором іпотеки від 16.11.2020 (номер 6130), а строк виконання основного зобов`язання за договором позики, відповідно до реєстру та договору, закінчився 27.10.2021. Тобто на цей момент іпотекодержатель має підстави та можливість в будь - який момент звернути стягнення на предмет іпотеки у зв`язку із закінченням строку виконання основного зобов`язання.

Наведені обставини у їх сукупності, з урахуванням їх хронологічності, дають обґрунтовані підстави вважати, що має місце існування обставин, а не виключно припущень заявника, про можливість вчинення Товариством з обмеженою відповідальністю «Л-Груп» дій, які, у випадку задоволення майбутнього позову заявника, нівелюють мету звернення з ним, адже зумовлять необхідність з метою відновлення порушених прав позивача на спірне майно звертатися до набувачів такого майна за інших підстав з новими позовами, що не відповідає принципу правової визначеності, а саме «одне порушене право - один позов».

У відповідності до статті 41 Конституції України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним.

Згідно зі статтею 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» при здійсненні судочинства суди застосовують Конвенцію та практику Європейського суду з прав людини як джерело права.

Статтею 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року (далі - Конвенція) встановлено, що кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права.

У рішенні Конституційного Суду України у справі №3-рп/2003р від 30.01.2003 року визначено, що правосуддя за своєю суттю визнається таким за умови, що воно відповідає вимогам справедливості і забезпечує ефективне поновлення в правах.

У відповідності до приписів ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру.

Відповідно до ст. 13 Конвенції кожен, чиї права та свободи, визнані в цій Конвенції, було порушено, має право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження.

Європейський суд з прав людини у своєму рішенні від 29.06.2006 у справі «Пантелеєнко проти України», набуло статусу остаточного 12.02.2007, зазначив, що засіб юридичного захисту має бути ефективним, як на практиці, так і за законом.

У рішенні Європейського Суду з прав людини "Продан проти Молдови" суд наголосив, що право на справедливий судовий розгляд, гарантований Європейською конвенцією з прав людини, буде ілюзією, якщо правова система держав, які ратифікували Конвенцію, дозволятиме остаточному, обов`язковому судовому рішенню залишатися невиконаним, завдаючи шкоди одній зі сторін. Не може бути й мови, щоб закріплені в пункті 1 статті 6 процесуальні гарантії, що надаються сторонам, - справедливий, відкритий та швидкий судовий розгляд - не передбачали виконання судових рішень. Тлумачення статті 6 як такої, що стосується виключно доступу до суду та провадження у справі, скоріш за все призвело б до виникнення ситуацій, несумісних із принципом верховенства права, який держави зобов`язалися поважати, підписавши Конвенцію. Таким чином, виконання рішення, постановленого судом, має вважатися невіддільним складником "судового розгляду", передбаченого у статті 6.

При цьому, сфера зобов`язань Договірних держав за статтею 13 коливається в залежності від природи скарги заявника; проте засіб юридичного захисту, якого вимагає стаття 13, має бути "ефективним" як на практиці, так і за законом (рішення у справі "Кудла проти Польщі" заява №30210/96). Існування такого засобу повинно бути достатнім не тільки в теорії, але й на практиці, без чого йому бракуватиме необхідної доступності та ефективності (рішення у справі "Міфсуд проти Франції" заява №57220/00 та у справі "Пантелеєнко проти України" заява "№1901/02).

Таким чином, обов`язковим є практичне застосування ефективного механізму захисту. Протилежний підхід суперечитиме принципу верховенства права.

Держава Україна несе обов`язок перед зацікавленими особами забезпечити ефективний засіб захисту порушених прав, зокрема - через належний спосіб захисту та відновлення порушеного права.

На це вказується, зокрема, і в пункті 4 мотивувальної частини рішення Конституційного Суду України №15-рп/2004 від 02.11.2004 у справі №1-33/2004, де зазначено, що верховенство права вимагає від держави його втілення у правотворчу та правозастосовну діяльність, яка здійснюється, зокрема і судом як основним засобом захисту прав, свобод та інтересів у державі.

При цьому, під час вирішення питання щодо забезпечення позову обґрунтованість позову не досліджується, адже питання обґрунтованості заявлених позовних вимог є предметом дослідження судом під час розгляду спору по суті і не вирішується ним під час розгляду клопотання про забезпечення позову.

Відповідно до частини 1 статті 25 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» проведення реєстраційних дій (щодо реєстрації прав/обтяжень прав) зупиняється, зокрема на підставі судового рішення про заборону вчинення реєстраційних дій, що набрало законної сили.

При цьому згідно із частиною другою цієї статті Закону судове рішення або заява власника об`єкта нерухомого майна про заборону вчинення реєстраційних дій реєструється у Державному реєстрі прав.

Відповідно до частини 3 статті 25 Закону України "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень" державний реєстратор приймає рішення про відновлення реєстраційних дій на підставі судового рішення про скасування судового рішення, що було підставою для прийняття рішення про зупинення проведення реєстраційних дій та/або судового рішення про скасування заборони вчинення реєстраційних дій, або на підставі заяви власника об`єкта нерухомого майна про відкликання власної заяви про заборону вчинення реєстраційних дій, зареєстрованих у Державному реєстрі прав.

Отже, заборона вчинення реєстраційних дій є одним із заходів забезпечення позову, який передбачений, зокрема, Законом України "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень".

За висновками Верховного Суду, викладених у постанові від 26.01.2021 у справі №916/3200/17(916/2146/20), суди попередніх інстанцій, встановивши, що наданими позивачем доказами підтверджується обґрунтованість припущення позивача щодо можливості зміни власника/передачі в оренду/передачі в управління спірного майна особам, які наразі не є учасниками справи, що в подальшому ускладнить ефективне поновлення права у разі задоволення позову, дійшли правильного висновку про задоволення заяви позивача про забезпечення позову, шляхом заборони проведення будь-яких реєстраційних дій в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно щодо об`єкту нерухомого майна.

Колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції про те, що заявником доведено наявність фактичних обставин, з якими пов`язується застосування заходів забезпечення позову і суд вбачає наявність зв`язку між заявленими до застосування заходами забезпечення позову в частині заборони вчинення реєстраційних дій уповноваженими на те особами щодо спірного нерухомого майна і предметом спору у справі №910/12716/23, співмірність та адекватність заходів із позовними вимогами, адже існує спір щодо правомірності укладення між Товариством з обмеженою відповідальністю «Л.С.Ц.» та Товариством з обмеженою відповідальністю «Л-Груп» договору іпотеки (номер 6129) від 16.11.2020 та набуття іпотекодержателем ТОВ «Л-Груп» права звернення стягнення на нерухоме майно - гуртожитки, який вирішується в даному судовому спорі, і тому до вирішення такого спору подальше відчуження спірного майна, в т.ч. шляхом звернення стягнення, може (у випадку задоволення позову) призвести до зумовлення необхідності понесення додаткових витрат для відновлення в подальшому прав на це майно.

З огляду на викладене, суд першої інстанції прийшов до обґрунтованого висновку про те, що заборона вчинення реєстраційних дій відносно майна, що є предметом договору іпотеки, по суті спрямоване на не відчуження цих об`єктів, які є предметом оспорюваного договору іпотеки і на які може бути звернено стягнення іпотекодержателем, враховуючи, що строк виконання зобов`язання за договором позики закінчився 27.10.2021, а тому наявні правові підстави для вжиття заходів забезпечення позову у цій частині.

Відтак, з огляду на предмет даного спору, доцільною є заборона вчинення щодо спірного нерухомого майна дій, пов`язаних з його державною перереєстрацією, крім як на виконання судових рішень, які набрали законної сили щодо цього майна.

ЄСПЛ у низці своїх рішень вказував, що вилучення власності в інтересах судочинства, яке не позбавляє власника його майна, а тільки тимчасово припиняє його можливості користуватися та розпоряджатися цим майном, зазвичай пов`язане із здійсненням контролю за використанням власності, що охоплюється сферою застосування другого абзацу ст. 1 Першого протоколу до Конвенції (рішення від 22.02.1994 у справі "Раймондо проти Італії", ухвала щодо прийнятності від 07.11.2006 у справі "Адамчик проти Польщі", рішення у справах "Карамітров та інші проти Болгарії" від 10.01.2008).

Отже, допускається обмеження судами розпорядження майном особи, за умови дотримання таких вищенаведених вимог, встановлених статтею 1 Першого протоколу до Конвенції як законність, пропорційність та загальний інтерес.

Аналогічна правова позиція викладена у постановах Верховного Суду від 07.04.2023 у справі №910/15043/21(910/10070/22) та від 16.09.2020 у справі №910/13208/19.

При цьому, визначені заявником заходи забезпечення позову не покладають обтяжливих обов`язків на відповідачів, а є тимчасовими обмеженнями їх прав.

Водночас, суд наголошує, що заборона внесення відповідних змін до реєстру є тимчасовою і не має своїм наслідком будь-якого перешкоджання господарській діяльності відповідачів (постанова Верховного Суду від 10.09.2021 у справі №910/18567/20).

Вжиття спірних заходів забезпечення позову спрямоване на запобігання імовірним порушенням майновим правам позивача, забезпечуючи збалансованість інтересів сторін.

У даному випадку, існує обґрунтована необхідність у збереженні існуючого на сьогоднішній день кола суб`єктів спірних правовідносин та відображеної в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно інформації щодо такого майна, що можливе шляхом заборони вчинення реєстраційних дій щодо такого майна, до встановлення дійсних обставин перебігу спірних правовідносин.

У той же час, судом враховано, що при постановленні ухвали про заборону відповідачу або іншим особам вчиняти певні дії, господарський суд повинен точно визначити, які саме дії (чітко визначені) забороняється вчиняти, тобто не будь-які дії щодо предмета спору (схожий правовий висновок викладено в постановах Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 08.02.2023 року у справі №916/2262/22, від 19.05.2021 року у справі № 910/19775/20, від 15.11.2019 у справі № 916/1936/19).

За таких обставин, суд дійшов до висновку про необхідність задоволення заяви Київського національного лінгвістичного університету про забезпечення позову в частині заборони державним реєстраторам прав на нерухоме майно та всім органам, уповноваженим на проведення державної реєстрації (в тому числі Міністерству юстиції України та його територіальним органам, виконавчим органам сільських, селищних та міських рад, Київській, Севастопольській міській, районним, районним у містах Києві та Севастополі державним адміністраціям, акредитованим суб`єктам, нотаріусам, іншим особам та органам, які виконують функції державного реєстратора прав на нерухоме майно відповідно до Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень») вчиняти реєстраційні дії щодо реєстрації права власності та інших речових прав на нерухоме майно, державну реєстрацію обтяжень на нерухоме майно, скасування реєстраційних дій, виключення записів про державну реєстрацію, а також вносити до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно (в т. ч. до Реєстру прав власності на нерухоме майно, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна та Державного реєстру іпотек) записи про державну реєстрацію права власності та інших речових прав та їх обтяжень, записи про скасування державної реєстрації права власності та інших речових прав та їх обтяжень, змін до таких записів щодо нерухомого майна гуртожиток (секція 5, літ. «А»), реєстраційний номер об`єкту нерухомого майна 61; загальною площею 1212,8 кв. м. за адресою: м. Київ, вул. Ломоносова, 50/2, секц.5 та гуртожиток (секція 4, літ. «А»), реєстраційний номер об`єкту нерухомого майна 00; загальною площею 722,6 кв. м. за адресою: м. Київ, вул. Ломоносова, 50/2, секц. 4, окрім, як на виконання судових рішень, які набрали законної сили.

За вказаних обставин, наявне обґрунтоване припущення, що невжиття заходів забезпечення позову може істотно ускладнити чи унеможливити ефективний захист або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача, за захистом яких він звернувся до суду.

Оскільки судом встановлено обґрунтованість необхідності вжиття заходів забезпечення позову, між позовними вимогами, що пред`явлені Київським національним лінгвістичним університетом та обраним засобом забезпечення позову існує зв`язок, обраний заявником захід забезпечення позову є розумним, обґрунтованим, адекватним та ефективним, спосіб забезпечення позову відповідає меті вжиття заходів щодо забезпечення позову, якою є уникнення можливого порушення в майбутньому прав та охоронюваних законом інтересів заявника.

За висновками суду, визначені заявником заходи забезпечення позову гарантуватимуть ефективний захист оспорюваних прав та інтересів заявника, за захистом яких останінй звернувся до суду.

При цьому суд зазначає, що вказані заходи забезпечення позову мають наслідком лише збереження існуючого становища до розгляду справи по суті та ніяким чином не зумовлюють фактичного вирішення спору по суті.

Застосування вищезгаданих заходів до забезпечення позову не порушує прав та охоронюваних законом інтересів стягувача у справі чи інших осіб, що не є учасниками даного судового процесу.

Водночас, місцевий господарський суд обґрунтовано зазначив про відсутність підстав щодо додаткового забезпечення позову шляхом заборони Товариству з обмеженою відповідальністю «Л-Груп» у будь-який спосіб звертати стягнення на нерухоме майно та/або вчиняти дії щодо відчуження нерухомого майна, так як наведений заявником захід забезпечення позову поглинається вжитим судом заходом забезпечення позову шляхом заборони уповноваженим особам на проведення державної реєстрації щодо реєстрації права власності та інших речових прав на спірне нерухоме майно і, за висновком суду, за даних обставин є достатнім.

Висновки суду апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги

Враховуючи вищевикладене, колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції щодо часткового задоволення заяви Київського національного лінгвістичного університету.

Статтею 74 Господарського процесуального кодексу України передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи.

Відповідно до статті 86 Господарського процесуального кодексу України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтуються на всебічному та повному і об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Враховуючи вищевикладене, апеляційний господарський суд погоджується із висновками місцевого суду як законними, обґрунтованими обставинами й матеріалами справи, детальний аналіз яких, як і нормативне обґрунтування прийнятої ухвали наведено місцевим судом, підстав для скасування його не знаходить. Доводи апелянтів по суті їх скарг в межах заявлених вимог, як безпідставні й необґрунтовані не заслуговують на увагу, оскільки не спростовують викладених в ухвалі висновків.

Оцінюючи вищенаведені обставини, колегія приходить до висновку, що ухвала Господарського суду міста Києва від 02.10.2023 у справі № 910/12716/23 обґрунтована, відповідає обставинам справи і чинному законодавству, а отже, підстав для її скасування не вбачається, у зв`язку з чим апеляційні скарги не підлягає задоволенню.

Враховуючи вищевикладене та керуючись статтями 129, 269, 270, 271, 273, пунктом 1 частини 1 статті 275, статтями 276, 282, 284, Господарського процесуального кодексу України, Північний апеляційний господарський суд, -

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційні скарги Товариства з обмеженою відповідальністю "Л.С.Ц." та Товариства з обмеженою відповідальністю "Територіальне міжгосподарче об`єднання "Ліко-Холдінг" на ухвалу Господарського суду міста Києва від 02.10.2023 у справі № 910/12716/23 залишити без задоволення.

Ухвалу Господарського суду міста Києва від 02.10.2023 у справі № 910/12716/23 залишити без змін.

Матеріали справи №910/12716/23 повернути до Господарського суду міста Києва.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена у порядку, передбаченому статтями 286-291 Господарського процесуального кодексу України.

Повний текст складено: 08.03.2024.

Головуючий суддя А.І. Тищенко

Судді І.М. Скрипка

Ю.Б. Михальська