ЗАХІДНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
_________________________________________________________________________________________________________
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"28" лютого 2024 р. Справа №914/1507/23

Західний апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючого судді О.С. Скрипчук

суддів Н.М. Кравчук

О.І. Матущака,

секретар судового засідання Лагутін В.Б.

розглянувши апеляційну скаргу Львівської обласної прокуратури за № 15/2-1188вих-23 від 28.11.2023 (вх. № 01-05/3633/23 від 29.11.2023)

на рішення Господарського суду Львівської області від 30.10.2023 (повний текст рішення складено 10.11.2023, м. Львів, суддя У.І. Ділай)

у справі № 914/1507/23

за позовом: першого заступника керівника Золочівської окружної прокуратури Львівської області, м. Золочів Львівської області, в інтересах держави в особі Північного офісу Держаудитслужби, м. Київ

до відповідача-1: Акціонерного товариства Українська залізниця в особі Філії Центр забезпечення виробництва, м. Київ

до відповідача-2: Товариства з обмеженою відповідальністю Науково-виробниче підприємство Мастак, м. Золочів Львівської області

за участю третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, на стороні позивача: Західного міжобласного територіального відділення Антимонопольного комітету України, м. Львів

про визнання недійсним протоколу тендерного комітету та договору як таких, що суперечать інтересам держави й суспільства з умислу однієї сторони та застосування наслідків недійсності.

за участю представників:

прокурора: Р.В. Панькевич;

від позивача: Б.Л. Омельченко;

від відповідача-1: Ю.В. Становова;

від відповідача-2: П.О. Янчак

від третьої особи: не з`явився

ВСТАНОВИВ:

Перший заступник керівника Золочівської окружної прокуратури Львівської області в інтересах держави в особі Північного офісу Держаудитслужби звернувся з позовом до відповідача-1 Акціонерного товариства Українська залізниця в особі Філії Центр забезпечення виробництва та до відповідача-2 Товариства з обмеженою відповідальністю Науково-виробниче підприємство Мастак за участю третьої особи , яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, на стороні позивача Західного міжобласного територіального відділення Антимонопольного комітету України з позовом про визнання недійсним протоколу тендерного комітету та договору.

Позов обгрунтований тим, що на переконання прокурора договір поставки від 28.08.2018 №ЦЗВ-07-06718-01, укладений за підсумками тендера, результати якого спотворено антиконкурентними узгодженими діями всіх його учасників, підлягає визнанню недійсним як такий, що завідомо суперечить інтересам держави та суспільства з умислу ТОВ «НВП «Мастак», на підставі ст. ст. 203, 215, 228 ЦК України.

Пред`явлення позову прокурором зумовлено порушенням інтересів держави в бюджетній сфері, оскільки вчинення ТОВ «НВП «Мастак» порушення законодавства про захист економічної конкуренції у вигляді антиконкурентних узгоджених дій, які спотворили результати тендера, призвело до придбання послуги за рахунок бюджетних коштів за відсутності конкуренції та при формальному створенні учасниками тендера її видимості. Наслідком цього стало нівелювання мети публічної закупівлі отримання послуги з максимальною економією та ефективністю, із залученням мінімального обсягу бюджетних коштів.

Рішенням Господарського суду Львівської області від 30.10.2023 в задоволені позовних вимог прокурора відмовлено. Стягнуто з Золочівської окружної прокуратури Львівської області на користь Товариства з обмеженою відповідальністю Науково-виробниче підприємство Мастак 28 500,00 грн понесених витрат на професійну (правничу) допомогу.

Дослідивши матеріали справи, місцевий господарський суд погодився з доводами прокурора про те, що укладений між відповідачами правочин не в повній мірі відповідає основним принципам закупівель за публічні кошти, водночас у суду відсутні підстави вважати, що оспорюваний правочин не відповідає інтересам держави і суспільства, вчинений на шкоду інтересам держави як власника майна і підлягає визнанню недійсним.

Не погодившись з даним рішенням суду Львівська обласна прокуратура подала апеляційну скаргу за № 15/2-1188вих-23 від 28.11.2023 (вх. № 01-05/3633/23 від 29.11.2023), в якій просить скасувати рішення господарського суду Львівської області від 30.10.2023, прийняти нове рішення, яким позовні вимоги задовільнити.

Апеляційна скарга мотивована тим, що рішення прийняте з порушенням та неправильним застосуванням норм матеріального і процесуального права. Висновки суду покладені в основу його рішення, не відповідають фактичним обставинам справи, що призвело до неправомірної відмови у задоволенні позову прокурора.

Зокрема апелянт зазначає, що прокурор звернувся до суду з оскарженням протоколу розгляду тендерних пропозиції тендерного комітету та договору у зв`язку з їх невідповідністю інтересам держави та суспільства та просив визнати їх недійсними на підставі ч. 1 ст. 215, ч.1 ст. 203, ч. 3 ст. 228 ЦК України. При цьому враховуючи наявність умислу відповідача -2 як сторони оспорюваного договору, одержані за цим правочином 2 138 079, 60 грн на підставі ч. 3 ст. 228 ЦК України необхідно повернути іншій стороні договору, а з неї стягнути в дохід держави.

Разом з тим, прокурор вказує, що судом не обгрунтовано стягнення витрат у розмірі саме 28 500, 00 грн, зокрема не наведено розрахунку цієї суми витрат.

Товариство з обмеженою відповідальністю «Науково-виробниче підприємство «Мастак» подало до суду відзив на апеляційну скаргу, в якому просить апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення Господарського суду Львівської області без змін.

Відзив на апеляційну скаргу мотивований тим, що апеляційна скарга є необґрунтованою та висновків місцевого господарського суду не спростовує.

У судове засідання 28.02.2024 з`явився прокурор, надав пояснення, апеляційну скаргу підтримав.

У судове засідання 28.02.2024 з`явився позивач, надав пояснення.

У судове засідання 28.02.2024 з`явились представник відповідача-1, -2 надали пояснення, проти доводів апеляційної скарги заперечели.

У судове засідання 28.02.2024 представник третьої особи участі уповноваженого представника не забезпечив.

Відповідно до п. 4 ст. 269 ГПК України суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права.

Розглянувши матеріали справи, з`ясувавши всі фактичні обставини, об`єктивно оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи, суд встановив наступне.

26.06.2018 Філією ПАТ «Укрзалізниця» в електронній системі закупівель опубліковано оголошення про проведення відкритих торгів щодо закупівлі (код «ДК 021:2015: 38340000-0 Прилади для вимірювання величин») ідентифікатора струму рейкових кіл ІСРК-МЦ2 (90 шт.), мультиметр цифровий м-01/1 (59 шт.), комплект трасопошукових приладів КТП-5 (13 шт.), (ідентифікатор публічної закупівлі UA-2018-06-26-001302-a), доступне за посиланням: https://prozorro.gov.ua/tender/UA-2018-06-26-001302-a. Очікувана вартість предмета закупівлі становила 2 592 543,60 гривень.

Тендерні пропозиції з метою участі у відкритих торгах подано 2 суб`єктами господарювання: ТОВ «НВП «Мастак» (остаточна пропозиція 2 592 543,60 грн з ПДВ), ФОП Вах В.Д. (остаточна пропозиція 2 592 543,60 грн. з ПДВ) що підтверджується формою реєстру отриманих тендерних пропозицій.

Упродовж аукціону розмір пропозицій ТОВ «НВП «Мастак», ФОП Вах В.Д. не змінювався.

Відповідно до протоколу розгляду тендерних пропозицій від 09.08.2018 №1958/402/-18-Т переможцем визнано ТОВ «НВП «Мастак» з ціновою пропозицією 2 592 543,60 грн. з ПДВ та укладено з ТОВ «НВП «Мастак» договір поставки від 28.08.2018 №ЦЗВ-07-06718-01. Пунктом 4.3 договору передбачено, що його загальна сума складає 2 592 543,60 грн з ПДВ.

Сторонами договір виконано в повному обсязі.

У подальшому, рішенням адміністративної колегії Львівського обласного територіального відділення Антимонопольного комітету України від 14.05.2020 №63/36-р/к у справі № 63/1-01-20-2019 визнано, що ТОВ «НВК «Мастак» () та Фізична особа-підприємець Вах Володимир Дмитрович (ідентифікаційний код НОМЕР_1 ) визнано винними у вчиненні порушень законодавства про захист економічної конкуренції, що передбачене п.4 ч.2 ст.6 та п.1 ст.50 Закону України «Про захист економічної конкуренції» у вигляді вчинення антиконкурентних узгоджених дій, які стосуються спотворення результатів торгів на закупівлю: ідентифікатора струму рейкових кіл ІСРК-МЦ2 (90 шт.), мультиметр цифровий м-01/1 (59 шт.), комплект трасопошукових приладів КТП-5 (13 шт.) - «ДК 021:2015: 38340000-0 - Прилади для вимірювання величин», проведених Філією ПАТ «Укрзалізниця» згідно з ідентифікатором закупівлі UA-2018-06-26-001302-a.

Адміністративна колегія Львівського обласного територіального відділення Антимонопольного комітету України у своєму рішенні від 14.05.2020 № 63/36-р/к у справі № 63/1-01-20-2019 дійшла висновку, що ТОВ «НВП «Мастак» та ФОП Вах В.Д. під час підготовки документації в Торгах діяли не самостійно, а узгоджували свої дії та не змагалися між собою, що є обов`язковою умовою участі у конкурентних процедурах закупівель та за Законом України «Про публічні закупівлі».

Львівське обласне територіальне відділення Антимонопольного комітету України змінено найменування 03.06.2020 на Західне міжобласне територіальне відділення Комітету на підставі розпорядження Антимонопольного комітету України від 28.11.2019 №23-рп в редакції розпорядження Комітету від 07.05.2020 №5-рп. Також, на ТОВ «НВП «Мастак» та ФОП Вах В.Д. накладено штрафи за виявлені порушення у сумі по 68 000 грн на кожного.

Рішенням господарського суду Львівської області від 21.01.2021 у справі №914/1844/20 відмовлено в задоволенні позову ФОП Вах В.Д. до Західного міжобласного територіального відділення Антимонопольного комітету України про визнання недійним та скасування рішення адміністративної колегії Львівського обласного територіального відділення Антимонопольного комітету України № 63/36-р/к від 14.05.2020 у справі № 63/1-01-20-2019.

Як зазначає прокуратура, рішення Господарського суду Львівської області від 21.01.2021 у справі №914/1844/20 має преюдиційне значення для Господарського суду Львівської області у цій справі в силу ч.4 ст.75 ГПК України.

Згідно з платіжним дорученням №3576 від 13.01.2021 ТОВ «НВП «Мастак» проведено оплату нарахованих штрафних санкцій в сумі 68000,00грн. Згідно з платіжним дорученням №1411 від 22.01.2021 ФОП Вах В.Д. оплатив нараховані штрафні санкції в суму 68 000,00 грн.

Щодо підстав для визнання недійсними протоколу розгляду тендерних пропозицій від 09.08.2018 №1958/402/-18-Т та договору від 28.08.2018 № ЦЗВ-07-06718-01 прокуратура зазначила, що оголошуючи проведення відкритих торгів, Філія ПАТ «Укрзалізниця» мало на меті не просто задовольнити потребу в забезпеченні приладами для вимірювання величин для використання їх у сфері своєї діяльності, а здійснити їх придбання на засадах конкурентності учасників відповідного тендера. Орган Антимонопольного комітету України своїм рішенням підтвердив порушення вимог законодавства, яке полягало у спотворенні його учасниками, у тому числі ТОВ «НВП «Мастак», результатів торгів. Протиправність таких дій полягала в їх спрямуванні на здобуття перемоги у процедурі закупівлі будь-якою ціною, у тому числі шляхом домовленостей з іншим учасником.

Як стверджує прокуратура дії ТОВ «НВП «Мастак» спрямовані на порушення встановленого юридичного господарського порядку з метою одержання права на укладення договору не на конкурентних засадах, що не узгоджується із законною господарською діяльністю у сфері публічних закупівель, а отже, суперечить інтересам держави та суспільства, оскільки порушує правові та економічні засади функціонування вказаної сфери суспільних відносин, не сприяє, а навпаки, обмежує розвиток конкуренції у державі. Відтак, прокуратура вбачає у діях ТОВ «НВП «Мастак» наявність умислу на вчинення правочину, який завідомо суперечить інтересам держави та суспільства.

Прокуратура вважає, що договір, укладений за підсумками тендера, результати якого спотворено антиконкурентними узгодженими діями всіх його учасників, підлягає визнанню недійсним як такий, що завідомо суперечить інтересам держави та суспільства з умислу ТОВ «НВП «Мастак», на підставі ст. ст. 203, 215, 228 ЦК України. При цьому підстави для визнання недійсним протоколу розгляду тендерних пропозицій тендерного комітету Філії ПАТ «Укрзалізниця» № 1958/402/-18-Т від 09.08.2018 повною мірою застосовні для визнання недійсним договору. Відтак, спірний договір укладено в результаті прийняття спірного протокол розгляду тендерних пропозицій тендерного комітету Філії ПАТ «Укрзалізниця» № 1958/402/-18-Т від 09.08.2018, який підлягає визнанню недійсним на підставі ч. 1 ст. 215, ч. 1 ст. 203 і ч. 3 ст. 228 ЦК України.

Прокуратура вважає, що рішенням АМКУ було виявлені порушення, які були непомічені замовником торгів. Однак, це не означає, що вказані порушення замовник не був зобов`язаний встановлювати та самостійно виявляти під час перевірки тендерних документів учасників та перевірки ТОВ «НВП «Мастак» на предмет пов`язаності з ФОП Вах В.Д., тобто з іншим учасником публічної закупівлі. Таким чином, орган АМКУ своїм рішенням підтвердив порушення вимог законодавства, яке полягало у спотворенні його учасниками, у тому числі ТОВ «НВП «Мастак», результатів торгів. Протиправність таких дій полягала в їх спрямуванні на здобуття перемоги у процедурі закупівлі будь-якою ціною, у тому числі шляхом домовленостей з іншим учасником.

За міркуваннями прокуратури, відповідач-2 на власний ризик, маючи намір на укладання незаконного договору поставки від 28.08.2018 з метою отримання прибутку, порушуючи інтереси держави та суспільства, а також інших учасників ринкових відносин, усвідомлюючи протиправність таких дій, його суперечність інтересам держави і суспільства, прагнув та свідомо допускав настання протиправних наслідків, прийняв участь у проведенні процедури із закупівлі товару, внаслідок чого отримав бюджетні кошти в сумі 2 138 079,60 грн.

Щодо застосування наслідків недійсності договору від 28.08.2018 № ЦЗВ-07-06718-01 прокуратура зазначила таке.

Протокол розгляду тендерних пропозицій тендерного комітету Філії ПАТ «Укрзалізниця» № 1958/402/-18-Т від 09.08.2018 та Договір від 28.08.2018 № ЦЗВ-07-06718-01 оспорюються з підстав їх невідповідності вимогам ч. 1 ст. 203 ЦК України, а саме у зв`язку з невідповідністю інтересам держави та суспільства за наявності умислу ТОВ «НВП «Мастак».

Оспорюваний договір наразі є виконаним та оплаченим на суму 2138079,60 грн. Однак, незважаючи на притягнення ТОВ «НВП «Мастак» та ФОП Вах В.Д. до відповідальності у вигляді накладення штрафу, негативні наслідки укладеного з ТОВ «НВП «Мастак» договору від 28.08.2018 № ЦЗВ-07-06718-01 залишаються не усунутими.

За твердженням прокуратури, враховуючи наявність умислу лише у ТОВ «НВП «Мастак» як сторони оспорюваного договору, одержані кошти в сумі 2138079,60 грн повинні бути повернуті іншій стороні договору (Філії ПАТ «Укрзалізниця»), а отримані останнім за рішенням суду кошти стягнуті в дохід держави в особі Північного офісу Держаудитслужби.

При винесенні постанови колегія суддів виходила з наступного.

Щодо представництва прокурора.

Відповідно до ч. 2 ст. 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Згідно з п. 3 ч. 1 ст. 131-1 Конституції України прокуратура здійснює представництво інтересів держави в суді у виключних випадках і в порядку, що визначені законом.

Частинами 3, 4 ст. 53 ГПК України унормовано, що у визначених законом випадках прокурор звертається до суду з позовною заявою, бере участь у розгляді справ за його позовами, а також може вступити за своєю ініціативою у справу, провадження у якій відкрито за позовом іншої особи, до початку розгляду справи по суті, подає апеляційну, касаційну скаргу, заяву про перегляд судового рішення за нововиявленими або виключними обставинами.

Прокурор, який звертається до суду в інтересах держави, в позовній чи іншій заяві, скарзі обґрунтовує, в чому полягає порушення інтересів держави, необхідність їх захисту, визначені законом підстави для звернення до суду прокурора, а також зазначає орган, уповноважений державою здійснювати відповідні функції у спірних правовідносинах. Невиконання цих вимог має наслідком застосування положень, передбачених статтею 174 цього Кодексу.

Правові засади організації і діяльності прокуратури України, статус прокурорів, порядок здійснення прокурорського самоврядування, а також систему прокуратури України визначає Закон України «Про прокуратуру».

За положеннями ст. 23 Закону України «Про прокуратуру» представництво прокурором інтересів громадянина або держави в суді полягає у здійсненні процесуальних та інших дій, спрямованих на захист інтересів громадянина або держави, у випадках та порядку, встановлених законом. Прокурор здійснює представництво в суді законних інтересів держави у разі порушення або загрози порушення інтересів держави, якщо захист цих інтересів не здійснює або неналежним чином здійснює орган державної влади, орган місцевого самоврядування чи інший суб`єкт владних повноважень, до компетенції якого віднесені відповідні повноваження, а також у разі відсутності такого органу. Наявність таких обставин обґрунтовується прокурором у порядку, передбаченому частиною четвертою цієї статті, крім випадку, визначеного абзацом четвертим цієї частини. Наявність підстав для представництва має бути обґрунтована прокурором у суді. Прокурор зобов`язаний попередньо, до звернення до суду, повідомити про це громадянина та його законного представника або відповідного суб`єкта владних повноважень. У разі підтвердження судом наявності підстав для представництва прокурор користується процесуальними повноваженнями відповідної сторони процесу. Наявність підстав для представництва може бути оскаржена громадянином чи її законним представником або суб`єктом владних повноважень.

Аналіз положень ч. 3 ст. 53 Закону України «Про прокуратуру» дає підстави для висновку, що прокурор може представляти інтереси держави в суді лише у двох випадках: якщо захист цих інтересів не здійснює або неналежним чином здійснює орган державної влади, орган місцевого самоврядування чи інший суб`єкт владних повноважень, до компетенції якого віднесені відповідні повноваження; у разі відсутності такого органу.

Так, захищати інтереси держави повинні насамперед відповідні суб`єкти владних повноважень, а не прокурор. Щоб інтереси держави не залишилися незахищеними, прокурор виконує субсидіарну роль, замінює у судовому провадженні відповідного суб`єкта владних повноважень, який всупереч вимогам закону не здійснює захисту або робить це неналежно. У кожному такому випадку прокурор повинен навести (а суд перевірити) причини, які перешкоджають захисту інтересів держави належним суб`єктом, і які є підставами для звернення прокурора до суду.

При цьому прокурор не може вважатися альтернативним суб`єктом звернення до суду і замінювати належного суб`єкта владних повноважень, який може і бажає захищати інтереси держави.

Аналогічну правову позицію викладено, зокрема, у постановах Верховного Суду від 05.12.2018 у справі № 923/129/17, від 25.04.2018 у справі №806/1000/17 та від 20.09.2018 у справі № 924/1237/17, від 02.10.2018 у справі № 4/166«б», від 23.10.2018 у справі №906/240/18, від 01.11.2018 у справі №910/18770/17, від 05.11.2018 у справі №910/4345/18, від 30.01.2019 у справі №47/66-08, у справі № 923/35/19 від 31.10.2019, у справі № 925/383/18 від 23.07.2020.

Так, звертаючись до відповідного компетентного органу до подання позову в порядку, передбаченому ст. 23 Закону України «Про прокуратуру», прокурор фактично надає йому можливість відреагувати на стверджувань порушення інтересів держави, зокрема, шляхом призначення перевірки фактів порушення законодавства, виявлених прокурором, вчинення дій для виправлення ситуації, а саме подання позову або аргументованого повідомлення прокурора про відсутність такого порушення.

Невжиття компетентним органом жодних заходів протягом розумного строку після того, як цьому органу стало відомо або повинно було стати відомо про можливе порушення інтересів держави, має кваліфікуватися як бездіяльність відповідного органу. Розумність строку визначається судом з урахуванням того, чи потребували інтереси держави невідкладного захисту (зокрема, через закінчення перебігу позовної давності чи можливість подальшого відчуження майна, яке незаконно вибуло із власності держави), а також таких чинників, як: значимість порушення інтересів держави, можливість настання невідворотних негативних наслідків через бездіяльність компетентного органу, наявність об`єктивних причин, що перешкоджали такому зверненню, тощо.

Таким чином, прокурору достатньо дотриматися порядку, передбаченого ст. 23 Закону України «Про прокуратуру», і якщо компетентний орган протягом розумного строку після отримання повідомлення самостійно не звернувся до суду з позовом в інтересах держави, то це є достатнім аргументом для підтвердження судом підстав для представництва. Якщо прокурору відомі причини такого не звернення, він обов`язково повинен зазначити їх в обґрунтуванні підстав для представництва, яке міститься в позові. Але якщо з відповіді зазначеного органу на звернення прокурора такі причини з`ясувати неможливо чи такої відповіді взагалі не отримано, то це не є підставою вважати звернення прокурора необґрунтованим.

Аналогічна правова позиція викладена у постанові Великої Палати Верховного Суду від 26.05.2020 у справі № 912/2385/18.

Згідно зі ст. 7 Закону України «Про публічні закупівлі» уповноважений орган здійснює регулювання та реалізує державну політику у сфері закупівель у межах повноважень, визначених цим Законом. Рахункова палата, Антимонопольний комітет України, центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері державного фінансового контролю, здійснюють контроль у сфері публічних закупівель у межах своїх повноважень, визначених Конституцією та законами України.

Моніторинг процедури закупівлі здійснюють центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері державного фінансового контролю, та його міжрегіональні територіальні органи (далі - органи державного фінансового контролю). Моніторинг процедури закупівлі здійснюється протягом проведення процедури закупівлі, укладення договору про закупівлю та його дії (ч. 1 ст. 8 Закону України «Про публічні закупівлі»).

Згідно з ч. 1 ст. 1 Закону України «Про основні засади здійснення державного фінансового контролю в Україні» здійснення державного фінансового контролю забезпечує центральний орган виконавчої влади, уповноважений Кабінетом Міністрів України на реалізацію державної політики у сфері державного фінансового контролю (надалі - орган державного фінансового контролю).

Головними завданнями органу державного фінансового контролю є, зокрема, здійснення державного фінансового контролю за використанням і збереженням державних фінансових ресурсів, ефективним використанням коштів, дотриманням законодавства про закупівлі (ч. 1 ст. 2 Закону України «Про основні засади здійснення державного фінансового контролю в Україні»).

Згідно з ч. 1 ст. 10 Закону України «Про основні засади здійснення державного фінансового контролю в Україні» органу державного фінансового контролю надається право, зокрема, порушувати перед відповідними державними органами питання про визнання недійсними договорів, укладених із порушенням законодавства, у судовому порядку стягувати у дохід держави кошти, отримані підконтрольними установами за незаконними договорами, без установлених законом підстав та з порушенням законодавства; звертатися до суду в інтересах держави, якщо підконтрольною установою не забезпечено виконання вимог щодо усунення виявлених під час здійснення державного фінансового контролю порушень законодавства з питань збереження і використання активів.

Відповідно до п. 1 Положення про Державну аудиторську службу України, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 03.02.2016 № 43, Державна аудиторська служба України (Держаудитслужба) є центральним органом виконавчої влади, який реалізує державну політику у сфері державного фінансового контролю.

Основними завданнями Держаудитслужби є реалізація державної політики у сфері державного фінансового контролю; здійснення державного фінансового контролю, спрямованого на оцінку ефективного, законного, цільового, результативного використання та збереження державних фінансових ресурсів, досягнення економії бюджетних коштів (пп. 1, 3 п. 3 зазначеного Положення).

Згідно з пп. 20 п. 6 зазначеного Положення Держаудитслужба для виконання покладених на неї завдань має право порушувати перед відповідними державними органами питання про визнання недійсними договорів, укладених з порушеннями законодавства, у судовому порядку стягувати у дохід держави кошти, отримані підконтрольними установами за незаконними договорами, без установлених законом підстав та з порушенням законодавства.

Відповідно до п. 7 зазначеного Положення Держаудитслужба здійснює свої повноваження безпосередньо і через утворені в установленому порядку міжрегіональні територіальні органи.

Згідно з інформацією, розміщеною в електронній системі публічних закупівель Prozorro, місцезнаходженням замовника по процедурі закупівлі UA-2018-06-26-001302-a, а саме Філії «Центр забезпечення виробництва» АТ «Укрзалізниця», є місто Київ.

Реалізацію повноважень Державної аудиторської служби України на території м.Києва та Київської області здійснює Північний офіс Держаудислужби згідно з постановою Кабінету Міністрів України від 06.04.2016 № 266 «Про утворення міжрегіональних територіальних органів Державної аудиторської служби» та Положення про Північний офіс Держаудитслужби, затвердженого наказом Державної аудиторської служби України від 02.06.2016 № 23. Відповідно до п.1 вказаного Положення на території м. Києва та Київської області реалізацію державного фінансового контролю здійснює апарат Офісу.

Згідно з пп. 18 п. 6 зазначеного Положення, Північний офіс Держаудитслужби має право порушувати перед відповідними державними органами питання про визнання недійсними договорів, укладених з порушеннями законодавства, у судовому порядку стягувати у дохід держави кошти, отримані підконтрольними установами за незаконними договорами, без установлених законом підстав та з порушенням законодавства.

Таким чином, колегія суддів зазначає, що Північний офіс Держаудитслужби наділений повноваженнями щодо здійснення заходів державного фінансового контролю з метою ефективного, законного, результативного використання державних фінансових ресурсів, досягнення економії бюджетних коштів, у тому числі у сфері здійснення публічних закупівель на території Київської області.

Верховний Суд у постанові об`єднаної палати Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 07.12.2018 у справі № 924/1256/17 та в постановах Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 13.02.2019 у справі № 906/296/18, від 20.02.2019 у справі № 912/894/18, від 10.04.2019 у справі № 909/569/18, від 15.05.2019 у справі № 911/1497/18, від 21.05.2019 у справі № 912/895/18, від 29.05.2019 у справі № 909/545/18, від 20.11.2019 у справі № 912/2887/18, від 29.07.2020 у справі № 924/316/18, від 30.07.2020 у справі № 904/5598/18, від 01.09.2020 у справі № 911/1534/19, від 06.10.2020 у справі № 905/121/19 неодноразово вказував, що Державна аудиторська служба України як центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері державного фінансового контролю, наділена повноваженнями на звернення до господарського суду з позовами про визнання недійсними рішень тендерного комітету, договорів про закупівлю робіт за державні кошти.

Отже, органом, уповноваженим державою на захист її інтересів у спірних правовідносинах є Північний офіс Держаудитслужби.

Як встановлено судом, листом від 27.03.2023 №14.54/05-45-1191ВИХ-23 Золочівською окружною прокуратурою повідомлено Північний офіс Держаудитслужби про існування порушення інтересів держави від укладення договору за наслідками тендера, результати якого спотворено антиконкурентними узгодженими діями всіх його учасників, і про наявність підстав для його визнання недійсним як такого, що суперечить інтересам держави з умислу ТОВ «НВП «Мастак». Зазначеним листом також витребувано відомості щодо вжитих і запланованих заходів із захисту порушених інтересів держави.

У відповідь Північний офіс Держаудитслужби листом від 05.04.2023 №262616-17/2674-2023 повідомив окружну прокуратуру, що в електронній системі Prozorro Замовником 16 січня 2019 року оприлюднено звіт про виконання договору по закупівлі ID: UA-2018-06-26-001302-a. Отже, у Північного офісу Держаудитслужби відсутні правові підстави для проведення моніторингу закупівлі. Відповідно до статтей 5, 11 Закону 2939-XII перевірки закупівель, планові та позапланові виїзні ревізії Філії «Центр забезпечення виробництва» АТ «Укразалізниця» Офісом не проводились. Також Північний офіс Держаудитслужби повідомив, що відповідно до статті 2, пункту 8 та пункту 10 статті 10 Закону України «Про основні засади здійснення державного фінансового контролю в Україні» від 26.01.1993 № 2939-ХІІ та інших нормативно-правових актів, які регулюють діяльність органів державного фінансового контролю, не передбачено звернення Офісу до суду з позовом про визнання недійсними договорів та додаткових угод (у тому числі укладених за результатами процедур закупівель).

Листом від 11.05.2023 №14,54/05-45-1909ВИХ-23 окружна прокуратура повідомила позивача про прийняття рішення щодо представництва інтересів держави шляхом пред`явлення до суду цього позову.

Відтак, колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції, що при зверненні до суду з вказаним позовом Першим заступником керівника Золочівської окружної прокуратури Львівської області було дотримано вимоги ст. 23 Закону України «Про прокуратуру», у зв`язку з невжиттям компетентними органами заходів, спрямованих на захист інтересів держави у спірних відносинах протягом розумного строку після того, як відповідним органам стало відомо про порушення інтересів держави.

Щодо предмету спору.

Згідно з ч. 1 ст. 202 ЦК України правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

Відповідно до ст. 204 ЦК України, правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним.

Загальні підстави і наслідки недійсності правочинів (господарських договорів) встановлені статтями 215, 216 ЦК України, статтями 207, 208 ГК України.

Як передбачено ч. 1 ст. 215 ЦК України, підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

Відповідно до ч. 2 ст. 215 ЦК України недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається.

Разом з тим, приписами ч. 3 наведеної статті встановлено, що якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).

Стаття 203 ЦК України визначає загальні вимоги, додержання яких є необхідним для чинності правочину.

Частинами 1-5 статті 203 ЦК України встановлено, що зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам (ч. 1); особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності (ч. 2); волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі (ч. 3); правочин має вчинятися у формі, встановленій законом (ч. 4); правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним (ч. 5).

Підставою для визнання такого договору недійсним є порушення передбачених законодавством правил проведення торгів, визначених зокрема, Законом України «Про публічні закупівлі», та наслідком проведення яких фактично є дії сторін щодо укладення договору така правова позиція викладена в п. 24 постанови Верховного Суду в складі колегії суддів об`єднаної палати Касаційного господарського суду від 26.05.2023 року в справі №905/77/21.

Прокурор в обгрунтування позовних вимог посилається на частину третю статті 228 ЦК України.

Частиною 3 ст. 228 ЦК України встановлено, що у разі недодержання вимоги щодо відповідності правочину інтересам держави і суспільства, його моральним засадам такий правочин може бути визнаний недійсним. Якщо визнаний судом недійсний правочин було вчинено з метою, що завідомо суперечить інтересам держави і суспільства, то при наявності умислу у обох сторін - в разі виконання правочину обома сторонами - в дохід держави за рішенням суду стягується все одержане ними за угодою, а в разі виконання правочину однією стороною з іншої сторони за рішенням суду стягується в дохід держави все одержане нею і все належне - з неї першій стороні на відшкодування одержаного. При наявності умислу лише у однієї із сторін все одержане нею за правочином повинно бути повернуто іншій стороні, а одержане останньою або належне їй на відшкодування виконаного за рішенням суду стягується в дохід держави.

Правові наслідки вчинення правочину, який порушує публічний порядок, вчинений з метою, що суперечить інтересам держави і суспільства, визначені положеннями статті 228 ЦК України, відповідно яких правочин вважається таким, що порушує публічний порядок, якщо він був спрямований на порушення конституційних прав і свобод людини і громадянина, знищення, пошкодження майна фізичної або юридичної особи, держави, Автономної Республіки Крим, територіальної громади, незаконне заволодіння ним.

У разі недодержання вимоги щодо відповідності правочину інтересам держави і суспільства, його моральним засадам такий правочин може бути визнаний недійсним. Якщо визнаний судом недійсний правочин було вчинено з метою, що завідомо суперечить інтересам держави і суспільства, то при наявності умислу у обох сторін - в разі виконання правочину обома сторонами - в дохід держави за рішенням суду стягується все одержане ними за угодою, а в разі виконання правочину однією стороною з іншої сторони за рішенням суду стягується в дохід держави все одержане нею і все належне - з неї першій стороні на відшкодування одержаного. При наявності умислу лише у однієї із сторін все одержане нею за правочином повинно бути повернуто іншій стороні, а одержане останньою або належне їй на відшкодування виконаного за рішенням суду стягується в дохід держави (частина третя статті 228 ЦК України).

Отже зміст наведених норм свідчить про те, що законодавець відокремив порушення публічного порядку від інших підстав нікчемності правочинів та передбачив наявність умислу сторін (сторони) на незаконний результат, а також суперечність його публічно-правовим актам держави.

Однак, прокурор звертаючись з позовом у цій справі про визнання недійсним договору та посилаючись на приписи ч. 3 ст. 228 ЦК України жодними доводами та аргументами не довів наявності у сторін (сторони) умислу в настанні протиправних наслідків, як необхідної передумови для застосування цього правового механізму захисту порушеного права.

Окрім того, при кваліфікації правочину за статтею 228 ЦК України має враховуватися вина, яка виражається в намірі порушити публічний порядок (щодо знищення, пошкодження майна чи незаконного заволодіння ним тощо) сторонами правочину або однією зі сторін й повинна бути встановлена лише вироком суду, постановленим у кримінальній справі, що відповідає частині першій статті 62 Конституції України.

Визначенню правочину як такого, що порушує публічний порядок, повинен передувати вирок суду про притягнення учасника (учасників/виконавців) такого правочину до кримінальної відповідальності, який би набрав законної сили. (Правова позиція викладена постанові Верховного Суду в складі колегії суддів об`єднаної палати Касаційного господарського суду від 17.08.2023 року в справі №904/3100/21).

Доказів притягнення учасників правочину до кримінальної відповідальності прокурором не надано.

У підтвердження своїх позовних вимог прокурор посилається на те, що оспорювані рішення тендерного комітету та договір є такими, що завідомо суперечать інтересам держави і суспільства з умислу однієї сторони, з огляду на рішення органу АМКУ від 14.05.2020 року №63/36-р/к у справі №63/1-01-20-2019, що через вчинення ТзОВ «НВП «Мастак» і ФОП Вах В.Д. антиконкурентних узгоджених дій змагання між зазначеними суб` єктами господарювання під час підготовки та участі в торгах не відбувалося, тобто суб` єкти господарювання не намагалися здобути завдяки власним досягненням переваги над іншими учасниками торгів.

Проте, лише сам факт вчинення вказаними особами порушення у вигляді антиконкурентних узгоджених дій під час участі у спірній закупівлі, встановлений Рішенням АМК, не є підставою для визнання оспорюваних правочинів недійсними як таких, що вчинені з метою, що суперечить інтересам держави і суспільства (ч. 3 ст. 228 ЦК України).

А тому, такі твердження прокурора не доводять, що зміст правочину та мета, з якою він вчинений, завідомо суперечать інтересам держави і суспільства, як це передбачено ч. 1 ст. 203, ч. 3 ст. 228 Ц України.

Разом з тим, колегія суддів зазначає, що між ТзОВ «НВП «Мастак» (постачальник) та Філією «Центр забезпечення виробництва» ПАТ «Українська залізниця» (замовник) було укладено договір поставки від 28.08.2018 року №ЦЗВ-07-06718-01 про закупівлю (код «ДК 021:2015:38340000-0 Прилади для вимірювання величин») ідентифікатора струму рейкових кіл ІСРК-МЦ2 (90 шт.), мультиметр цифровий м-01/1 (59 шт.), комплект трасопошукових приладів КТП-5 (13 шт.).

Згідно з п. 4.3 договору, загальна сума договору на момент підписання складає 2 592 543,60 грн (з них ПДВ 432 090,60 грн.). Матеріали справи підтверджують (звіт від 16.01.2019 року про виконання договору про закупівлю), що оспорюваний договір виконаний сторонами у повному обсязі.

Проте прокурором не доведено, що поставка приладів для вимірювання величин виконана із завищенням цін, що аналогічні товари могли бути поставлені за меншу ціну, не вказано на протиправні наслідки укладення та виконання договору. Відтак не доведено власні твердження, що укладенням спірного договору порушено принцип максимальної економії, ефективності та результативності витрачання бюджетних коштів, що є основою проведення публічних закупівель.

Окрім того, у Постанові від 03.05.2018 року по справі № 922/3393/17 Верховний Суд зазначив, що формальне порушення Закону України «Про публічні закупівлі», яке не потягло за собою завдання збитків реально виконаного договору не є підставою для визнання недійсними договору та результатів закупівлі, навіть у випадку притягнення сторони правочину до відповідальності за порушення законодавства про захист економічної конкуренції.

Верховний Суд зазначає наступне: «Також колегія суддів погоджується з твердженням суду апеляційної інстанції, що прокурором не доведено у чому саме полягає завідомо суперечна інтересам держави і суспільства мета вчинення спірного правочину, оскільки мала місце поставка Виконавчому комітету Мереф` янської міської ради Бензину А-92 та Дизельного палива за кошти місцевого бюджету. Також не підтверджено недодержання вимог щодо відповідності цього правочину інтересам держави і суспільства, оскільки наведені прокурором обставини щодо притягнення ТОВ «Мітрейд» до відповідальності за порушення законодавства про захист економічної конкуренції та подана ТОВ «Мітрейд» довідка від 21.02.2017 не можуть свідчити про невідповідність оспорюваного правочину інтересам держави та не впливають на його дійсність».

Аналогічних висновків дійшов Верховний Суд у постановівід 10.06.2021 року у справі №910/10055/20.

Зокрема у цій же постанові від 10.06.2021 року Верховний Суд зазначив, для задоволення позовної вимоги про визнання недійсним оспорюваного правочину укладеного за результатами проведення відкритих торгів, які проведені на виконання вимог Закону України «Про публічні закупівлі» не достатньо лише констатації факту встановлення рішенням АМК антиконкурентних узгоджених дій відповідача та третьої особи-2 під час проведення процедури закупівлі без доведення позивачем, який у даному випадку є стороною цього правочину, зокрема, такого факту як порушення його права та/або інтересу внаслідок вчинення правочину.

Відтак, колегія суддів зазнчає, що встановлення рішенням органу АМКУ антиконкурентних узгоджених дій відповідачів, на які посилається апелянт, не входить до предмету дослідження у даному спорі та не є автоматичною підставою для визнання договору недійсним відповідно до Закону України «Про публічні закупівлі», ЦК України та Закону України «Про захист економічної конкуренції».

З огляду на викладене висновки місцевого господарського суду в цій частині про відмову в задоволенні позовних вимог відповідають встановленим обставинам по справі.

Враховуючи вищевикладене та наявні в матеріалах справи докази, колегія суддів вказує, що за наслідками апеляційного перегляду доводи апелянта не знайшли свого підтвердження в ході розгляду апеляційної скарги. Ці доводи не спростовують висновків, наведених в рішенні господарського суду Чернівецької області від 07.11.2023 року у справі №926/2686/23.

Згідно з частинами 1, 2, 4 статті 269 Господарського процесуального кодексу України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї. Суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права.

Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів (ч. 1 ст. 86 Господарського процесуального кодексу України).

Відповідно до ч.ч. 1-5 статті 236 Господарського процесуального кодексу України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню господарського судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи.

Згідно з практикою Європейського Суду з прав людини, яка відображає принцип належного здійснення правосуддя, у рішеннях судів та органів, що вирішують спори, має бути належним чином викладено підстави, на яких вони ґрунтуються. Обсяг цього обов`язку щодо обґрунтовування рішення може бути різним залежно від характеру самого рішення і має визначатись з урахуванням обставин відповідної справи. Пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент.

Підсумовуючи вищевказане, колегія суддів приходить до висновку про те, що суд першої інстанції вірно встановив обставини, що мають значення для справи, надав належну оцінку дослідженим доказам, прийняв законне обґрунтоване рішення у відповідності з вимогами матеріального і процесуального права, тому його необхідно залишити без змін, апеляційну скаргу без задоволення.

Щодо стягнення судових витрат.

Суд першої інстанції в оскаржуваному рішенні стягнув з Золочівської окружної прокуратури Львівської області на користь Товариства з обмеженою відповідальністю Науково-виробниче підприємство Мастак 28 500,00грн понесених витрат на професійну (правничу) допомогу.

Статтею 123 Господарського процесуального кодексу України встановлено, що судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать, зокрема, витрати на професійну правничу допомогу.

Положеннями статті 59 Конституції України встановлено, що кожен має право на професійну правничу допомогу. Кожен є вільним у виборі захисника своїх прав.

Відповідно до статті 131 Конституції України для надання професійної правничої допомоги в Україні діє адвокатура.

Відповідно до статті 30 Закону України "Про адвокатуру і адвокатську діяльність" гонорар є формою винагороди адвоката за здійснення захисту, представництва та надання інших видів правової допомоги клієнту. Порядок обчислення гонорару (фіксований розмір, погодинна оплата), підстави для зміни розміру гонорару, порядок його сплати, умови повернення тощо визначаються в договорі про надання правової допомоги. При встановленні розміру гонорару враховуються складність справи, кваліфікація і досвід адвоката, фінансовий стан клієнта та інші істотні обставини. Гонорар має бути розумним та враховувати витрачений адвокатом час.

Згідно із частинами 1, 2 статті 126 Господарського процесуального кодексу України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи витрати на професійну правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на професійну правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу професійну правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката, визначається згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.

Частинами 3, 4 статті 126 Господарського процесуального кодексу України унормовано, що для визначення розміру витрат на професійну правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги. Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.

Відповідно до частини 4 статті 129 Господарського процесуального кодексу України інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, до яких належать витрати на професійну правничу допомогу, покладаються: 1) у разі задоволення позову - на відповідача; 2) у разі відмови в позові - на позивача; 3) у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

В силу частини 5 статті 129 Господарського процесуального кодексу України під час вирішення питання про розподіл судових витрат суд враховує: 1) чи пов`язані ці витрати з розглядом справи; 2) чи є розмір таких витрат обґрунтованим та пропорційним до предмета спору, з урахуванням ціни позову, значення справи для сторін, у тому числі чи міг результат її вирішення вплинути на репутацію сторони або чи викликала справа публічний інтерес; 3) поведінку сторони під час розгляду справи, що призвела до затягування розгляду справи, зокрема, подання стороною явно необґрунтованих заяв і клопотань, безпідставне твердження або заперечення стороною певних обставин, які мають значення для справи, безпідставне завищення позивачем позовних вимог тощо; 4) дії сторони щодо досудового вирішення спору та щодо врегулювання спору мирним шляхом під час розгляду справи, стадію розгляду справи, на якій такі дії вчинялись.

Вирішуючи питання про розподіл судових витрат, господарський суд має враховувати, що розмір відшкодування судових витрат, не пов`язаних зі сплатою судового збору, не повинен бути неспіврозмірним, тобто явно завищеним порівняно з ціною позову. У зв`язку з цим суд з урахуванням конкретних обставин, зокрема ціни позову, може обмежити даний розмір з огляду на розумну необхідність судових витрат для даної справи.

Аналіз наведених норм частини 4 статті 126 Господарського процесуального кодексу України, а також статті 129 цього Кодексу дає підстави для висновку, що для вирішення питання про розподіл судових витрат суд має враховувати: складність справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); час, витрачений адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); обсяг наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; пов`язаність цих витрат із розглядом справи; обґрунтованість та пропорційність предмета спору; ціну позову, значення справи для сторін; вплив результату її вирішення на репутацію сторін, публічний інтерес до справи; поведінку сторони під час розгляду справи (зловживання стороною чи її представником процесуальними правами тощо); дії сторони щодо досудового врегулювання справи та врегулювання спору мирним шляхом.

У застосуванні критерію співмірності витрат на оплату послуг адвоката суд користується досить широким розсудом, який, тим не менш, повинен ґрунтуватися на критеріях, визначених у частині 4 статті 126 Господарського процесуального кодексу України. Ці критерії суд застосовує за наявності наданих стороною, яка вказує на не співмірність витрат, доказів та обґрунтування невідповідності заявлених витрат цим критеріям.

При визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін. Ті самі критерії застосовує Європейський суд з прав людини, присуджуючи судові витрат на підставі ст. 41 Конвенції. Зокрема, згідно з його практикою заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їхній розмір - обґрунтованим (рішення у справі "East/West Alliance Limited" проти України", заява N 19336/04).

Колегія суддів зауважує, що виходячи із конкретних обставин справи, адвокат вправі самостійно визначатися зі стратегією захисту інтересів свого клієнта та алгоритмом дій задля задоволення вимог останнього та найкращого його захисту. Водночас, вважається неприпустимим штучне збільшення обсягу наданих адвокатом послуг, має бути встановлено, що за цих обставин справи такі витрати були необхідними, а розмір цих витрат є розумним та виправданим.

Тобто, суд зобов`язаний оцінити рівень адвокатських витрат, що мають бути присуджені з урахуванням не тільки того, чи були такі витрати понесені фактично, але й також - чи була їх сума обґрунтованою і необхідною.

Суд не зобов`язаний присуджувати стороні, на користь якої відбулося рішення, всі його витрати на адвоката, якщо, керуючись принципами справедливості та верховенством права, встановить, що розмір таких витрат, визначений стороною та його адвокатом, є завищеним щодо іншої сторони спору, зважаючи на складність справи, витрачений адвокатом час, або є неспіврозмірним у порівнянні з ринковими цінами адвокатських послуг.

Місцевий господарський суд, проаналізувавши характер спору, складність справи, ціну позову, обсяг наданих адвокатом послуг, час, витрачений ним на виконання робіт, заяву прокурора про не співмірність професійної правничої допомоги дійшов підставного та обґрунтованого висновку про наявність правових підстав для часткового задоволення заяви Товариства з обмеженою відповідальністю Науково-виробниче підприємство «Мастак» та стягнення 28 500,00грн понесених витрат на професійну (правничу) допомогу.

Підсумовуючи вищевказане, колегія суддів приходить до висновку про те, що суд першої інстанції вірно встановив обставини, що мають значення для справи, надав належну оцінку дослідженим доказам, прийняв законне обґрунтоване рішення у відповідності з вимогами матеріального і процесуального права, тому його необхідно залишити без змін, апеляційну скаргу без задоволення.

Судові витрати

З огляду на те, що суд залишає апеляційну скаргу без задоволення, судові витрати, пов`язані з розглядом справи у суді апеляційної інстанції, покладаються на скаржника відповідно до статті 129 Господарського процесуального кодексу України.

Керуючись, ст. ст. 86, 197, 269, 270, 275, 276, 282 Господарського процесуального кодексу України, Західний апеляційний господарський суд

ПОСТАНОВИВ :

1.Апеляційну скаргу Львівської обласної прокуратури за № 15/2-1188вих-23 від 28.11.2023 (вх. № 01-05/3633/23 від 29.11.2023) залишити без задоволення.

2.Рішення Господарського суду Львівської області від 30.10.2023 у справі № 914/1507/23 залишити без змін.

3.Судовий збір сплачений за апеляційну скаргу покласти на апелянта.

4. Постанова набирає законної сили з дня її прийняття. Строки та порядок оскарження постанов апеляційного господарського суду визначені в § 1 глави 2 Розділу IV ГПК України.

Повний текст постанови виготовлено 11.03.2024.

Головуючий суддя О.С. Скрипчук

Суддя Н.М. Кравчук

Суддя О.І. Матущак