РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

м. Київ

06.03.2024Справа № 910/16450/23

Господарський суд міста Києва у складі: головуючого судді Князькова В.В. за участю секретаря судового засідання Жалоби С.Р., розглянувши у відкритому судовому засіданні справу

за позовом: ОСОБА_1 , м. Київ

до відповідача 1: Кабінету міністрів України, м. Київ

до відповідача 2: Акціонерного товариства «Національна акціонерна компанія «Нафтогаз України», м.Київ

до відповідача 3: Державної казначейської служби України, м.Київ

про стягнення солідарно збитків в сумі 55370,71 грн,

За участю представників сторін:

від позивача: Бєлкін Л.М.

від відповідача 1: Лісовенко О.О.

від відповідача 2:Будник Б.А.

від відповідача 3: не з`явився

ОБСТАВИНИ СПРАВИ:

ОСОБА_1 звернувся до Господарського суду міста Києва з позовом до 1. Кабінету міністрів України та 2. Акціонерного товариства «Національна акціонерна компанія «Нафтогаз України» про стягнення солідарно збитків в сумі 55370,71 грн у порядку ч.3 ст.152 Конституції України.

В обґрунтування позовних вимог позивач посилається на те, що рішенням Конституційного Суду України від 22.07.2022 по справі №3-313/2019 (7438/19) визнано таким, що не відповідає Конституції України абзац 8 ч.5 ст.11 Закону України «Про управління об`єктами державної власності», наявність якої, на думку позивача, позбавила позивача можливості отримати дивіденди за 2017 рік, як акціонера Публічного акціонерного товариства «Укрнафта». Означені обставини, на думку позивача, вказують на наявність підстав для відшкодування державою шкоди у порядку ст.152 Конституції України.

Ухвалою від 25.10.2023 відкрито провадження у справі; постановлено розгляд справи здійснювати за правилами спрощеного позовного провадження без виклику учасників судового процесу.

Відповідач 1 у відзиві проти задоволення позовних вимог надав заперечення, посилаючись на відсутність рішення загальних зборів акціонерів Публічного акціонерного товариства «Укрнафта» про виплату дивідендів за 2017 рік та, як наслідок, відсутність підстав для їх виплати учасникам товариства. До того ж, вказаним учасником судового процесу наголошено, що рішення Конституційного Суду України, на яке посилається позивач в обгрунтування позову, не містить висновків про те, що сплата товариством частини прибутку до державного бюджету автоматично спричиняє виникнення обов`язку товариства зі сплати дивідендів акціонерам без прийняття про це рішення. Також вказаним учасником судового процесу заявлено про застосування строків позовної давності. Також у відзиві наголошено, що спеціального закону, який визначав би порядок відшкодування шкоди, право на яке визначене ч.3 ст.152 Конституції України, на законодавчому рівні не прийнято, а належним відповідачем у спорі про відшкодування шкоди, завданої прийнятим Верховною Радою України неконституційним законом, є держава Україна, яка бере участь у спорі через відповідний орган - Верховну Раду України.

Відповідач 2 у відзиві проти задоволення позову також заперечував з тих підстав, що на загальних зборах акціонерів Публічного акціонерного товариства «Укрнафта», які відбулись 14.06.2018, не приймалось рішення про виплату акціонерам дивідендів за 2017 рік. Також вказано, що позивачем не надано доказів протиправності дій Акціонерного товариства «Національна акціонерна компанія «Нафтогаз України», а також інших складових складу цивільного правопорушення, від так підстави для стягнення суми шкоди з останнього відсуні.

Позивач у відповіді на відзиви посилався на те, що саме відсутність рішення загальних зборів про виплату дивідендів і завдала шкоду позивачу, оскільки, якщо б у Законі не було неконституційної норми абзацу 8 ч.5 ст.11 Закону України «Про управління об`єктами державної власності», то у Публічного акціонерного товариства «Укрнафта» не було б можливості прийняття рішення про невиплату дивідендів як частини чистого прибутку, але виплачувати безпосередньо частину чистого прибутку.

24.11.2023 ОСОБА_1 через систему «Електронний суд» було подано клопотання про залучення в якості співвідповідача Державної казначейської служби України. Розглянувши вказане клопотання, суд дійшов висновку щодо його задоволення.

27.11.2023 до суду надійшло клопотання позивача про розгляд справи за правилами загального позовного провадження.

Ухвалою від 08.01.2024 судом було постановлено розгляд здійснювати за правилами загального позовного провадження та призначено підготовче засідання на 07.02.2024.

Відповідач 3 у відзиві проти задоволення позовних вимог надав заперечення посилаючись на те, що належним відповідачем у справі є саме держава, а Державна казначейська служба України не є учасником спірних правовідносин. Також відповідачем 3 наголошено, що позивач не має права вимагати стягнення шкоди, оскільки в рішенні Конституційного Суду України передбачено, що норма втрачає чинність з моменту ухвалення рішення. Також наголошено, що на теперішній час законодавством не визначено механізму відшкодування шкоди, яка завдана актами та діями, що визнані неконституційними. Крім того, відповідачем 3 зауважено на відсутності у відподачів солідарного обов`язку з відшкодування шкоди.

Позивачем було подано відповідь на відзив відповідача 3, в якій зазначено, що залучення до участі в розгляді справи Державної казначейської служби України не суперечить завданням справедливого судочинства. До того ж, відсутність солідарного обов`язку не є підставою для відмови в задоволенні позову до кожного з відповідачів окремо.

07.02.2024 судом було відкладено підготовче засідання на 14.02.2024.

14.02.2024 судом було закрито підготовче провадження та призначено справу до судового розгляду по суті на 06.03.2024.

У судовому засіданні 06.03.2024 представником позивача було надано усні пояснення по суті спору, згідно змісту яких позовні вимоги підтримано.

Представниками відповідачів 1 та 2 проти задоволення позовних вимог було надано заперечення.

Представник відповідача 3 у судове засідання 06.03.2024 не з`явився, проте, про дату, час та місце розгляду справи був повідомлений належним чином, що підтверджується протоколом судового засідання від 14.02.2024.

Наразі, з огляду на неявку відповідача 3 суд зазначає таке.

Неявка у судове засідання будь-якого учасника справи за умови, що його належним чином повідомлено про дату, час і місце цього засідання, не перешкоджає розгляду справи по суті (ч.1 ст.202 Господарського процесуального кодексу України).

Зі змісту п.1 ч.3 ст.202 Господарського процесуального кодексу України суд розглядає справу за відсутності учасника справи, якого було належним чином повідомлено про судове засідання, та яким не було повідомлено про причини неявки.

Відповідачем 3 про причини неявки у судове засіданні 06.03.2024 повідомлено не було.

Згідно ч.1 ст.3 Господарського процесуального кодексу України судочинство в господарських судах здійснюється відповідно до Конституції України, цього Кодексу, Закону України «Про міжнародне приватне право», Закону України «Про відновлення платоспроможності боржника або визнання його банкрутом», а також міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України.

Статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод передбачено, що кожен має право на справедливий розгляд його справи.

У рішенні 15-рп/2004 від 02.11.2004р. Конституційного Суду України у справі за конституційним поданням Верховного Суду України щодо відповідності Конституції України (конституційності) положень ст.69 Кримінального кодексу України (справа про призначення судом більш м`якого покарання) визначено, що справедливість - одна з основних засад права, є вирішальною у визначенні його як регулятора суспільних відносин, одним із загальнолюдських вимірів права. Зазвичай справедливість розглядають як властивість права, виражену, зокрема, в рівному юридичному масштабі поведінки й у пропорційності юридичної відповідальності вчиненому правопорушенню. У сфері реалізації права справедливість проявляється, зокрема, у рівності всіх перед законом і засобах, що обираються для їх досягнення.

Значення принципів справедливості та добросовісності поширюється не тільки на сферу виконання зобов`язань, а і на сферу користування правами, тобто, такі засади здійснення судочинства виступають своєрідною межею між припустимим використанням права (як формою правомірного поводження) та зловживанням правами (як формою недозволеного використання прав).

Одночасно, застосовуючи відповідно до ч.1 ст.11 Господарського процесуального кодексу України, ст.17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» при розгляді справи ч.1 ст.6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, суд зазначає, що право особи на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку кореспондується з обов`язком добросовісно користуватися наданими законом процесуальними правами, утримуватись від дій, що зумовлюють затягування судового процесу, та вживати надані процесуальним законом заходи для скорочення періоду судового провадження (п.35 рішення від 07.07.1989р. Європейського суду з прав людини у справі «Юніон Еліментарія Сандерс проти Іспанії» (Alimentaria Sanders S.A. v. Spain).

Обов`язок швидкого здійснення правосуддя покладається, в першу чергу, на відповідні державні судові органи. Розумність тривалості судового провадження оцінюється в залежності від обставин справи та з огляду на складність справи, поведінки сторін, предмету спору. Нездатність суду ефективно протидіяти недобросовісно створюваним учасниками справи перепонам для руху справи є порушенням ч.1 ст.6 даної Конвенції (рішення Європейського суду з прав людини від 08.11.2005р. у справі «Смірнова проти України»).

Отже, за висновками суду, неявка відповідача 3 не перешкоджає розгляду спору у судовому засіданні 06.03.2024. До того ж, судом враховано, що вказаним учасником було висловлено свою правову позицію по суті спору у відзиві на позов.

В судовому засіданні 06.03.2024 на підставі ст. 240 Господарського процесуального кодексу України проголошено вступну та резолютивну частини рішення суду.

Розглянувши подані документи і матеріали, з`ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об`єктивно оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, Господарський суд міста Києва,

ВСТАНОВИВ:

Відповідно до обмеженої виписки про стан рахунку в цінних паперах, що були видані депозитарною установою - Товариством з обмеженою відповідальністю "Навігатор-Інвест" від 04.06.2021 ОСОБА_1 (позивач) станом на 14.06.2018 був власником 21 343 штук простих іменних акцій Публічного акціонерного товариства "Укрнафта" номінальною вартістю 0 грн 25 коп.

Частиною 2 ст. 13 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» передбачено, що обов`язковість урахування (преюдиційність) судових рішень для інших судів визначається законом.

Законодавчі вимоги щодо застосування преюдиції у господарському процесі передбачені ч. 4 ст.75 Господарського процесуального кодексу України, згідно якої обставини, встановлені рішенням суду в господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, стосовно якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.

Преюдиціальність - обов`язковість фактів, установлених судовим рішенням, що набуло законної сили, в одній справі для суду при розгляді інших справ. Преюдиціально встановлені факти не підлягають доказуванню, адже їх істину вже встановлено у рішенні чи вироку, і немає необхідності встановлювати їх знову, тобто піддавати сумніву істинність і стабільність судового акта, який вступив в законну силу. Суть преюдиції полягає в неприпустимості повторного розгляду судом одного й того ж питання між тими ж сторонами. Вказану правову позицію висловлено Верховним Судом у постанові від 23.05.2018р. по справі №910/9823/17.

Не потребують доказування преюдиціальні обставини, тобто встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, - при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини. При цьому не має значення, в якому саме процесуальному статусі виступали відповідні особи у таких інших справах - позивачів, відповідачів, третіх осіб тощо. Преюдиціальне значення процесуальним законом надається саме обставинам, встановленим судовими рішеннями (в тому числі в їх мотивувальних частинах), а не правовій оцінці таких обставин, здійсненій іншим судом.

У статті 1 Конституції України закріплено, що Україна є правовою державою.

Як будь-яка правова держава, Україна гарантує захист прав і законних інтересів людини і громадянина в суді шляхом здійснення правосуддя.

Відповідно до статті 8 Конституції України в Україні визнається і діє принцип верховенства права. Суддя, здійснюючи правосуддя, керується верховенством права (частина 1 статті 129 Конституції України).

Обов`язок держави у забезпеченні права кожної людини на доступ до ефективних та справедливих послуг у сфері юстиції та правосуддя закріплені як основоположні принципи у Конституції України, національному законодавстві та її міжнародних зобов`язаннях, у тому числі міжнародних договорах, стороною яких є Україна.

У статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, яку ратифіковано Законом України від 17.07.1997 №475/97-ВР і яка для України набрала чинності 11.09.1997 (далі - Конвенція), закріплено принцип доступу до правосуддя. Під доступом до правосуддя згідно зі стандартами Європейського суду з прав людини розуміється здатність особи безперешкодно отримати судовий захист як доступ до незалежного і безстороннього вирішення спорів за встановленою процедурою на засадах верховенства права.

У своїх рішеннях Європейський суд з прав людини, здійснюючи тлумачення положень Конвенції, указав, що право на справедливий судовий розгляд, гарантоване п.1 ст. 6 Конвенції, повинно тлумачитись у світлі Преамбули Конвенції, відповідна частина якої проголошує верховенство права частиною спільної спадщини договірних Сторін.

Суд зазначає, що одним з основних елементів верховенства права є принцип правової визначеності, який серед іншого передбачає, що рішення суду з будь-якої справи, яке набрало законної сили, не може бути поставлено під сумнів.

Принцип юридичної визначеності вимагає поваги до принципу res judicata, тобто поваги до остаточного рішення суду. Згідно з цим принципом жодна сторона не має права вимагати перегляду остаточного та обов`язкового до виконання рішення суду лише з однією метою - домогтися повторного розгляду та винесення нового рішення у справі. Повноваження судів вищого рівня з перегляду мають здійснюватися для виправлення судових помилок і недоліків, а не задля нового розгляду справи. Таку контрольну функцію не слід розглядати як замасковане оскарження, і сама лише ймовірність існування двох думок стосовно предмета спору не може бути підставою для нового розгляду справи. Відхід від цього принципу можливий лише тоді, коли цього вимагають відповідні вагомі й непереборні обставини (рішення Європейського суду з прав людини у справах «Христов проти України», no. 24465/04, від 19.02.2009р., «Пономарьов проти України», no. 3236/03, від 03.04.2008р.).

Як вбачається з матеріалів справи, у провадженні Господарського суду міста Києва перебувала справа №910/10164/21 за позовом ОСОБА_1 з вимогами до Публічного акціонерного товариства "Укрнафта" про стягнення невиплачених дивідендів за 2017 рік у розмірі 30 462 грн 52 коп., а також 2 939 грн 00 коп. 3% річних та 5 960 грн 37 коп. інфляційних витрат.

Рішенням від 14.02.2022 Господарського суду міста Києва по справі №910/10164/21, яке залишено без змін постановою від 12.10.2022 Північного апеляційного господарського суду та постановою від 02.02.2023 Верховного Суду України, відмовлено в задоволенні позову ОСОБА_1 .

Тобто, рішення від 14.02.2022 Господарського суду міста Києва по справі №910/10164/21 набрало законної сили, а встановлені в ньому факти повторного доведення не потребують.

У вказаному рішенні судом було встановлено, що 14.06.2018 відбулися загальні збори акціонерів Публічного акціонерного товариства "Укрнафта" з наступним порядком денним: 1) обрання лічильної комісії загальних зборів акціонерів товариства; 2) обрання голови та секретаря загальних зборів акціонерів товариства; 3) затвердження порядку та способу засвідчення бюлетеню; 4) затвердження порядку (регламенту) проведення загальних зборів акціонерів товариства; 5) розгляд звіту правління товариства за 2017 рік та затвердження заходів за результатами його розгляду; 6) розгляд звіту наглядової ради товариства за 2017 рік та затвердження заходів за результатами його розгляду; 7) розгляд висновків зовнішнього аудиту за 2017 рік та затвердження заходів за результатами його розгляду; 8) затвердження звіту та висновків ревізійної комісії за 2017 рік; 9) затвердження річного звіту та балансу товариства за 2017 рік; 10) розподіл прибутку і збитків товариства за підсумками 2017 року; 11) прийняття рішення за наслідками розгляду звіту правління, звіту наглядової ради та звіту ревізійної комісії Товариства за 2017 рік; 12) припинення повноважень голови та членів наглядової ради Товариства; 13) обрання членів наглядової ради товариства; 14) обрання голови наглядової ради товариства; 15) затвердження умов цивільно-правових або трудових договорів (контрактів), що укладатимуться з головою та членами наглядової ради, встановлення розміру їх винагороди, обрання особи, яка уповноважується на підписання договорів (контрактів) з головою та членами наглядової ради.

Вказаними загальними зборами з питання 10 порядку денного "Розподіл прибутку і збитків Товариства за підсумками 2017 року" простою більшістю голосів було прийнято наступне рішення: "Оскільки загальні збори товариства не прийняли рішення про нарахування дивідендів за 2017 до 01.05.2018 відповідно до частини 5 статті 11 Закону України "Про управління об`єктами державної власності" сплатити до Державного бюджету України до 01.07.2018 частину чистого прибутку Товариства за 2017 рік, визначену відповідно до частини 5 статті 11 Закону України "Про управління об`єктами державної власності". Дивіденди не нараховувати у зв`язку із наявністю значної заборгованості товариства з податків і зборів. Решту чистого прибутку спрямувати на погашення заборгованості товариства з податків та зборів.".

В рішенні також встановлено, що на підставі платіжного доручення №8835-П18 від 26.06.2018 Публічним акціонерним товариством "Укрнафта" було сплачено до Державного бюджету України частину прибутку за 2017 рік відповідно до частини 5 статті 11 Закону України "Про управління об`єктами державної власності" у розмірі 38 164 126,41 грн.

На думку позивача, Публічне акціонерне товариство «Укрнафта», відповідно до ч. 5 ст. 11 Закону України «Про управління об`єктами державної власності», у будь-якому випадку повинно було заплатити частину чистого прибутку за 2017-й рік: або безпосередньо у вигляді частини чистого прибутку (абзац 8 ч. 5 ст. 11 Закону України «Про управління об`єктами державної власності»), або у вигляді дивідендів (абзац 6 ч. 5 ст. 11 Закону України «Про управління об`єктами державної власності»). Якби в Законі України «Про управління об`єктами державної власності» не було неконституційної норми абзацу 8 ч. 5 ст.11, то у Публічного акціонерного товариства «Укрнафта» не було б можливості прийняти рішення щодо такої виплати, яка позбавила позивача можливості отримати дивіденди. Оскільки без прийняття зборами акціонерів рішення про виплату дивідендів така виплата неможлива, то неконституційна норма, яка надала можливість прийняти таке рішення, яке шкодить акціонеру, саме завдала шкоду позивачу. Також обґрунтовуючи позовні вимоги заявника посилався на те, що Верховний Суд визнав, що відшкодування такої шкоди повинне здійснюватися в порядку статті 152 Конституції України. Означені обставини у сукупності і стали підставою для звернення до суду з позовом ОСОБА_1 до 1. Кабінету міністрів України та 2. Акціонерного товариства «Національна акціонерна компанія «Нафтогаз України», 3. Державної казначейської служби України про стягнення солідарно збитків в сумі 55370,71 грн у порядку ч.3 ст.152 Конституції України.

Оцінюючи подані сторонами докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об`єктивному розгляді в судовому засіданні всіх обставин справи в їх сукупності, та враховуючи, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, господарський суд вважає, що позовні вимоги не підлягають задоволенню, виходячи з таких підстав.

Відповідно до ст. 55 Конституції України права і свободи людини і громадянина захищаються судом. Кожен має право будь-якими не забороненими законом засобами захищати свої права і свободи від порушень і протиправних посягань.

Згідно ч.1 ст.2 Господарського процесуального кодексу України завданням господарського судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів, пов`язаних із здійсненням господарської діяльності, та розгляд інших справ, віднесених до юрисдикції господарського суду, з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав і законних інтересів фізичних та юридичних осіб, держави.

Частиною 2 ст.4 Господарського процесуального кодексу України визначено, що юридичні особи та фізичні особи - підприємці, фізичні особи, які не є підприємцями, державні органи, органи місцевого самоврядування мають право на звернення до господарського суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав та законних інтересів у справах, віднесених законом до юрисдикції господарського суду, а також для вжиття передбачених законом заходів, спрямованих на запобігання правопорушенням

Статтею 20 Господарського кодексу України передбачено, що кожний суб`єкт господарювання та споживач має право на захист своїх прав і законних інтересів.

Відповідно до ст.15 Цивільного кодексу України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Верховним Судом у постанові від 19.01.2022 по справі №924/316/21 вказано, що наведена норма визначає об`єктом захисту саме порушене, невизнане або оспорюване право чи цивільний інтерес. Порушення права пов`язано із позбавленням його володільця можливості здійснити (реалізувати) своє право повністю або частково. При оспорюванні або невизнанні права виникає невизначеність у праві, спричинена поведінкою іншої особи.

Встановивши наявність у особи, яка звернулася з позовом, суб`єктивного матеріального права або охоронюваного законом інтересу, про захист яких подано позов, суд з`ясовує наявність чи відсутність факту порушення або оспорення і відповідно ухвалює рішення про захист порушеного права або відмовляє позивачу у захисті, встановивши безпідставність та необґрунтованість заявлених вимог.

У рішенні №18-рп/2004 від 01.12.2004р. Конституційного суду України (справа про охоронюваний законом інтерес) визначено поняття «охоронюваний законом інтерес», що вживається в ч.1 ст.4 Цивільного процесуального кодексу України та інших законах України у логічно-смисловому зв`язку з поняттям «права», яке треба розуміти як прагнення до користування конкретним матеріальним та/або нематеріальним благом, як зумовлений загальним змістом об`єктивного і прямо не опосередкований у суб`єктивному праві простий легітимний дозвіл, що є самостійним об`єктом судового захисту та інших засобів правової охорони з метою задоволення індивідуальних і колективних потреб, які не суперечать Конституції і законам України, суспільним інтересам, справедливості, добросовісності, розумності та іншим загальноправовим засадам.

Конституційний суд України у вказаному рішенні зазначає, що види і зміст охоронюваних законом інтересів, що перебувають у логічно-смисловому зв`язку з поняттям «права» як правило не визначаються у статтях закону, а тому фактично є правоохоронюваними. Охоронюваний законом інтерес перебуває під захистом не тільки закону, а й об`єктивного права в цілому, що панує у суспільстві, зокрема, справедливості, оскільки інтерес у вузькому розумінні зумовлюється загальним змістом такого права та є його складовою.

Наразі, судом враховано, що згідно абзацу 8 ч.2 ст.11 Закону України «Про управління об`єктами державної власності» господарські товариства, у статутному капіталі яких є корпоративні права держави, та господарські товариства, 50 і більше відсотків акцій (часток) яких знаходяться у статутних капіталах господарських товариств, частка держави яких становить 100 відсотків, які не прийняли рішення про нарахування дивідендів до 1 травня року, що настає за звітним, сплачують до державного бюджету частину чистого прибутку у розмірі, визначеному за базовими нормативами відрахування частки прибутку, що спрямовується на виплату дивідендів, встановлених на відповідний рік, але не менше 30 відсотків, до 1 липня року, що настає за звітним. На суму таких коштів податковими органами нараховується пеня у порядку, визначеному абзацом шостим цієї частини, яка сплачується до загального фонду Державного бюджету України.

Абзац восьмий частини п`ятої статті 11 визнано таким, що не відповідає Конституції України (є неконституційним), згідно з Рішенням Конституційного Суду № 8-р(I)/2020 від 22.07.2020. Абзац восьмий частини п`ятої статті 11 Закону України „Про управління об`єктами державної власності" від 21 вересня 2006 року № 185-V зі змінами, визнаний неконституційним, втрачає чинність з дня ухвалення Конституційним Судом України цього Рішення.

Відповідно до частини другої статті 8 Конституції України норми Конституції України є нормами прямої дії. Звернення до суду для захисту конституційних прав і свобод людини і громадянина безпосередньо на підставі Конституції України гарантується.

Статтею 152 Конституції України визначено, що закони та інші акти за рішенням Конституційного Суду України визнаються неконституційними повністю чи в окремій частині, якщо вони не відповідають Конституції України або якщо була порушена встановлена Конституцією України процедура їх розгляду, ухвалення або набрання ними чинності.

Закони, інші акти або їх окремі положення, що визнані неконституційними, втрачають чинність з дня ухвалення Конституційним Судом України рішення про їх неконституційність, якщо інше не встановлено самим рішенням, але не раніше дня його ухвалення.

Матеріальна чи моральна шкода, завдана фізичним або юридичним особам актами і діями, що визнані неконституційними, відшкодовується державою у встановленому законом порядку.

Отже, положення частини третьої статті 152 Конституції України містять посилання на спеціальний закон, а тому відшкодування шкоди, завданої актами і діями, які визнані неконституційними, не може здійснюватися в іншому, ніж у встановленому законом порядку.

Разом з тим, закон, який би встановлював порядок відшкодування державою матеріальної чи моральної шкоди, завданої актами і діями, що визнані неконституційними, на час розгляду цієї справи відсутній, проте, за висновками суду, відсутність такого Закону не позбавляє позивача права на доступ до правосуддя й можливості звернутись до суду з вимогами про стягнення шкоди з держави. Тоді як позивачем заявлено вимоги про стягнення солідарно шкоди з 1. Кабінету міністрів України та 2. Акціонерного товариства «Національна акціонерна компанія «Нафтогаз України», 3. Державної казначейської служби України.

Одночасно, суд вважає за доцільне звернути увагу позивача також на те, що статтею 129 Конституції України встановлено, що основними засадами судочинства є змагальність сторін та свобода в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.

Згідно з ч.ч.1-3 ст.13 Господарського процесуального кодексу України судочинство у господарських судах здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених цим Кодексом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом. Аналогічна норма міститься у ч.1 ст.74 Господарського процесуального кодексу України.

Частиною 3 ст. 162 Господарського процесуального кодексу України передбачено, що позовна заява повинна містити виклад обставин, якими позивач обґрунтовує свої вимоги; зазначення доказів, що підтверджують вказані обставини; правові підстави позову.

Принцип змагальності процесу означає, що кожній стороні повинна бути надана можливість ознайомитися з усіма доказами та зауваженнями, наданими іншою стороною, і відповісти на них (п. 63 Рішення Європейського суду з прав людини у справі «Руїс-Матеос проти Іспанії» від 23 червня 1993 р.).

Захищене статтею 6 Європейської конвенції з прав людини право на справедливий судовий розгляд також передбачає право на змагальність провадження. Кожна сторона провадження має бути поінформована про подання та аргументи іншої сторони та має отримувати нагоду коментувати чи спростовувати їх.

Дія принципу змагальності ґрунтується на переконанні: протилежність інтересів сторін найкраще забезпечить повноту матеріалів справи через активне виконання сторонами процесу тільки їм притаманних функцій. Принцип змагальності припускає поєднання активності сторін у забезпеченні виконання ними своїх процесуальних обов`язків із забезпеченням судом умов для здійснення наданих їм прав.

До того ж, суд зазначає, що однією з засад здійснення господарського судочинства у відповідності до ст.2 Господарського процесуального кодексу України є рівність усіх учасників судового процесу перед законом і судом

Принцип рівності сторін у процесі - у розумінні «справедливого балансу» між сторонами - вимагає, щоб кожній стороні надавалася розумна можливість представити справу в таких умовах, які не ставлять цю сторону у суттєво невигідне становище відносно другої сторони (п.33 Рішення віл 27.10.1993р. Європейського суду з прав людини у справі «Домбо Бегеер Б.В. проти Нідерландів»).

У п.26 рішення від 15.05.2008р. Європейського суду з прав людини у справі «Надточій проти України» суд нагадує, що принцип рівності сторін - один із складників ширшої концепції справедливого судового розгляду - передбачає, що кожна сторона повинна мати розумну можливість представляти свою сторону в умовах, які не ставлять її в суттєво менш сприятливе становище у порівнянні з опонентом.

Частиною 1 ст.73 Господарського процесуального кодексу України визначено, що доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Ці дані встановлюються такими засобами: 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків (ч.2 ст.73 Господарського процесуального кодексу України).

Одночасно, у ст.76 Господарського процесуального кодексу України вказано, що належними є докази, на підставі яких можна встановити обставини, які входять в предмет доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування. Предметом доказування є обставини, які підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.

Отже, при зверненні до суду з позовом про відшкодування шкоди, яка завдана фізичним або юридичним особам актом, що визнаний неконституційним, позивачем повинно бути доведено наявність складу цивільного правопорушення, а саме факт саме нанесення матеріальної шкоди позивачу внаслідок дії на певний момент відповідної правової норми.

Проте, за висновками суду, у даному випадку означених обставин позивачем також доведено не було. При цьому, суд звертає увагу на таке.

Згідно із пунктом 8 частини першої статті 2 Закону України "Про акціонерні товариства" (у редакції, чинній станом на дату виникнення спірних правовідносин) корпоративні права - сукупність майнових і немайнових прав акціонера - власника акцій товариства, які випливають з права власності на акції, що включають право на участь в управлінні акціонерним товариством, отримання дивідендів та активів акціонерного товариства у разі його ліквідації відповідно до закону, а також інші права та правомочності, передбачені законом чи статутними документами.

Відповідно до частини першої статті 152 Цивільного кодексу України акціонерне товариство - господарське товариство, статутний капітал якого поділено на визначену кількість часток однакової номінальної вартості, корпоративні права за якими посвідчуються акціями.

Частина перша статті 6 Закону України "Про цінні папери та фондовий ринок" (у редакції, чинній станом на дату виникнення спірних правовідносин) передбачає, що акція - іменний цінний папір, який посвідчує майнові права його власника (акціонера), що стосуються акціонерного товариства, включаючи право на отримання частини прибутку акціонерного товариства у вигляді дивідендів та право на отримання частини майна акціонерного товариства у разі його ліквідації, право на управління акціонерним товариством, а також немайнові права, передбачені Цивільним кодексом України та законом, що регулює питання створення, діяльності та припинення акціонерних товариств.

Відповідно до пункту 2 частини першої статті 116 Цивільного кодексу України учасники господарського товариства мають право у порядку, встановленому установчим документом товариства та законом, брати участь у розподілі прибутку товариства і одержувати його частину (дивіденди).

Згідно частини першої статті 25 Закону України "Про акціонерні товариства" кожною простою акцією акціонерного товариства її власнику - акціонеру надається однакова сукупність прав, включаючи права на: участь в управлінні акціонерним товариством; отримання дивідендів; отримання у разі ліквідації товариства частини його майна або вартості частини майна товариства; отримання інформації про господарську діяльність акціонерного товариства.

Відповідно до частин першої - третьої статті 30 Закону України "Про акціонерні товариства" дивіденд - частина чистого прибутку акціонерного товариства, що виплачується акціонеру з розрахунку на одну належну йому акцію певного типу та/або класу. За акціями одного типу та класу нараховується однаковий розмір дивідендів.

Виплата дивідендів власникам акцій одного типу та класу має відбуватися пропорційно до кількості належних їм цінних паперів, а умови виплати дивідендів (зокрема щодо строків, способу та суми дивідендів) мають бути однакові для всіх власників акцій одного типу та класу.

Товариство виплачує дивіденди виключно грошовими коштами.

Виплата дивідендів за простими акціями здійснюється з чистого прибутку звітного року та/або нерозподіленого прибутку на підставі рішення загальних зборів акціонерного товариства у строк, що не перевищує шість місяців з дня прийняття загальними зборами рішення про виплату дивідендів.

У разі прийняття загальними зборами рішення щодо виплати дивідендів у строк, менший ніж передбачений абзацом першим цієї частини, виплата дивідендів здійснюється у строк, визначений загальними зборами.

Рішення про виплату дивідендів та їх розмір за простими акціями приймається загальними зборами акціонерного товариства.

Відповідно до частини першої статті 33 Закону України "Про акціонерні товариства" загальні збори можуть вирішувати будь-які питання діяльності акціонерного товариства, крім тих, що віднесені до виключної компетенції наглядової ради законом або статутом.

За змістом пунктів 12, 15 частини другої статті 33 Закону України "Про акціонерні товариства" до виключної компетенції загальних зборів належить, зокрема розподіл прибутку і збитків товариства з урахуванням вимог, передбачених законом; затвердження розміру річних дивідендів з урахуванням вимог, передбачених законом.

Повноваження з вирішення питань, що належать до виключної компетенції загальних зборів, не можуть бути передані іншим органам товариства (частина третя статті 33 Закону України "Про акціонерні товариства").

Аналіз наведених норм закону свідчить про те, що рішення про виплату дивідендів та їх розмір приймається вищим органом управління товариством - загальними зборами товариства. Прийняття такого рішення належить до виключної компетенції загальних зборів

Отже, підставою для виплати дивідендів є відповідне рішення загальних зборів, яким визначається сума прибутку, яку вирішено спрямувати на виплату дивідендів, порядок та строки такої виплати.

Як вказувалось вище, позивачем у позовній заяві та відповіді на відзиви, яка надішла до суду 27.11.2024, вказано, що саме відсутність рішення загальних зборів про виплату дивідендів і завдала шкоду позивачу, оскільки, якщо б у Законі не було неконституційної норми абзацу 8 ч.5 ст.11 Закону України «Про управління об`єктами державної власності», то у Публічного акціонерного товариства «Укрнафта» не було б можливості прийняття рішення про невиплату дивідендів як частини чистого прибутку, але виплачувати безпосередньо частину чистого прибутку.

Особливості управління об`єктами державної власності, у тому числі корпоративними правами держави, визначені у Закону України "Про управління об`єктами державної власності", у якому, також передбачено, що господарські товариства, у статутному капіталі яких є корпоративні права держави, до 1 травня року, що настає за звітним, приймають рішення про відрахування не менше 30 відсотків чистого прибутку на виплату дивідендів (абз. 4 частині 5 статті 11 Закону, тут і надалі у редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин).

В абз. 8 частини 5 статті 11 Закону України "Про управління об`єктами державної власності" були встановлені правові наслідки неприйняття рішення про нарахування дивідендів до 1 травня року, що настає за звітним. Зокрема, у такому випадку сплачується до державного бюджету частина чистого прибутку у розмірі, визначеному за базовими нормативами відрахування частки прибутку, що спрямовується на виплату дивідендів, встановлених на відповідний рік, але не менше 30 відсотків, до 1 липня року, що настає за звітним. На суму таких коштів органами доходів і зборів нараховується пеня у порядку, визначеному абзацом шостим цієї частини, яка сплачується до загального фонду Державного бюджету України.

Дійсно, 22.07.2020 року Конституційний Суд України ухвалив рішення, яким визнав абзац 8 частини 5 статті 11 Закону України "Про управління об`єктами державної власності" таким, що не відповідає Конституції України.

Проте, позивачем не враховано, що рішення Конституційного Суду України стосується виключно отримання державою частини чистого прибутку господарської організації державного сектора економіки у разі неприйняття рішення про нарахування дивідендів. Таким рішенням не встановлено неконституційність положень щодо можливості загальними зборами приймати рішення не нараховувати дивіденди чи спрямовувати чистий прибуток на погашення заборгованості товариства з податків і зборів. Вказаний правовий висновок викладено у п.48 постанови від 13.10.2021 Верховного Суду по справі №910/12317/18.

Крім того, суд звертає увагу позивача на те, що наявність вказівки Верховного Суду на вірний спосіб захисту у спірних правовідносинах ніяким чином не вказує на наявність беззаперечних підстав для задоволення позову у даній справі, а також не нівелює обов`язку доказування обгрунтованості позовних вимог.

За таких обставин, неотримання позивачем дивідендів за 2017 рік, внаслідок не прийняття загальними зборами Публічного акціонерного товариства «Укрнафта» рішення про їх виплату, не містить причинно-наслідкового зв`язку із нормою абзацу 8 частини 5 статті 11 Закону України "Про управління об`єктами державної власності", який визнано неконституційним, що вказує на відсутність у даному випадку підстав для стягнення збитків у розмірі таких дивідедів та нарахувань, що передбачені ст.625 Цивільного кодексу України, у порядку, що визначений ст.152 Конституції України.

Тобто, виходячи з наведеного, за висновками суду позов ОСОБА_1 до 1. Кабінету міністрів України та 2. Акціонерного товариства «Національна акціонерна компанія «Нафтогаз України», 3. Державної казначейської служби України про стягнення солідарно збитків в сумі 55370,71 грн у порядку ч.3 ст.152 Конституції України підлягає залишенню без задоволення.

З огляду на наявінсть самостійних підстав для відмовми в задоволенні позовних вимог, судом залишено без розгялду заяву відповідача 1 про застосування строків позовної давності.

Надаючи оцінку іншим доводам позивача судом враховано, що обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи (ч.5 ст.236 Господарського процесуального кодексу України).

Відповідно до п.5 ч.4 ст.238 Господарського процесуального кодексу України у мотивувальній частині рішення зазначається, зокрема, мотивована оцінка кожного аргументу, наведеного учасниками справи, щодо наявності чи відсутності підстав для задоволення позову, крім випадку, якщо аргумент очевидно не відноситься до предмета спору, є явно необґрунтованим або неприйнятним з огляду на законодавство чи усталену судову практику.

Згідно усталеної практики Європейського суду з прав людини, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча п.1 ст.6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення від 09.12.1994 Європейського суду з прав людини у справі "Руїс Торіха проти Іспанії"). Крім того, вмотивоване рішення дає стороні можливість оскаржити його та отримати його перегляд вищестоящою інстанцією.

У рішенні Європейського суду з прав людини "Серявін та інші проти України" (SERYAVIN OTHERS v.) вказано, що усталеною практикою Європейського суду з прав людини, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (див. рішення у справі "Руїс Торіха проти Іспанії" (Ruiz Torija v. Spain) від 9 грудня 1994 року, серія A, N 303-A, п. 29). Хоча національний суд має певну свободу розсуду щодо вибору аргументів у тій чи іншій справі та прийняття доказів на підтвердження позицій сторін, орган влади зобов`язаний виправдати свої дії, навівши обґрунтування своїх рішень (див. рішення у справі "Суомінен проти Фінляндії" (Suominen v. Finland), N 37801/97, п. 36, від 1 липня 2003 року). Ще одне призначення обґрунтованого рішення полягає в тому, щоб продемонструвати сторонам, що вони були почуті. Крім того,

вмотивоване рішення дає стороні можливість оскаржити його та отримати його перегляд вищестоящою інстанцією. Лише за умови винесення обґрунтованого рішення може забезпечуватись публічний контроль здійснення правосуддя (див. рішення у справі "Гірвісаарі проти Фінляндії" (Hirvisaari v. Finland), №49684/99, п. 30, від

27 вересня 2001 року).

Аналізуючи питання обсягу дослідження доводів учасників справи та їх відображення у судовому рішенні, суд першої інстанції спирається на висновки, що зробив Європейський суд з прав людини від 18.07.2006 у справі "Проніна проти України", в якому Європейський суд з прав людини зазначив, що п.1 ст.6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі ст.6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи.

Аналогічна правова позиція викладена у постановах від 13.03.2018, від 24.04.2019, від 05.03.2020 Верховного Суду по справах №910/13407/17, №915/370/16 та №916/3545/15.

З огляду на вищевикладене, всі інші заяви, клопотання, доводи та міркування учасників судового процесу (в тому числі, щодо складу відповідачів, виникнення солідарного зобов`язання, моменту втрати чинності абзацем восьмим частини п`ятої статті 11 Закону України „Про управління об`єктами державної власності"), залишені судом без задоволення та не прийняті до уваги як необґрунтовані, безпідставні та такі, що не впливають на висновки суду щодо відмови в задоволенні позовних вимог.

Згідно приписів ст.129 Господарського процесуального кодексу України судовий збір залишається за позивачем.

Керуючись ст.ст. 74, 76-80, 129, 236 - 240 Господарського процесуального кодексу України,

ВИРІШИВ:

1. Відмовити повністю в задоволенні позову ОСОБА_1 до 1. Кабінету міністрів України та 2. Акціонерного товариства «Національна акціонерна компанія «Нафтогаз України», 3. Державної казначейської служби України про стягнення солідарно збитків в сумі 55370,71 грн у порядку ч.3 ст.152 Конституції України.

У судовому засіданні підписано вступну та резолютивну частини рішення.

Рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга на рішення суду подається до апеляційного господарського суду протягом двадцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повне рішення складено та підписано 06.03.2024.

Суддя В.В. Князьков