ПІВНІЧНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"05" березня 2024 р. Справа№ 910/6306/21

Північний апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючого: Шапрана В.В.

суддів: Буравльова С.І.

Андрієнка В.В.

За участю секретаря судового засідання Місюк О.П.

та представників сторін:

позивача - Ларькін М.М., Комісар С.П.;

відповідача - Воробцов Р.С., Янович-Бунь І.Б.;

третьої особи - не з`явилися.

розглянувши матеріали апеляційних скарг Товариства з обмеженою відповідальністю "Євро-Реконструкція" на рішення Господарського суду міста Києва від 04.10.2023, додаткове рішення Господарського суду міста Києва від 30.10.2023 та додаткове рішення Господарського суду міста Києва від 08.11.2023.

у справі №910/6306/21 (суддя - Босий В.П.)

за позовом Комунального підприємства виконавчого органу Київради (Київської міської державної адміністрації) "Київтеплоенерго"

до Товариства з обмеженою відповідальністю "Євро-Реконструкція"

за участю третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, на стороні відповідача - Національної комісії, що здійснює державне регулювання у сферах енергетики та комунальних послуг

про стягнення заборгованості.

ВСТАНОВИВ:

Комунальне підприємство виконавчого органу Київради (Київської міської державної адміністрації) "Київтеплоенерго" звернулося з позовом до Товариства з обмеженою відповідальністю "Євро-Реконструкція" про стягнення заборгованості у загальному розмірі 311342049,80 грн, з яких: 298712397,05 грн - борг за послуги з транспортування теплової енергії, 5320664,09 грн - пеня, 1267895,13 грн - 3% річних та 6041093,53 грн - інфляційні втрати.

Позовні вимоги обґрунтовані неналежним виконанням відповідачем взятих на себе зобов`язань за договором №5 від 01.06.2017 про надання послуг з транспортування теплової енергії в частині здійснення повної та своєчасної оплати за надані послуги у період з 01.10.2020 по 28.02.2021.

Рішенням Господарського суду міста Києва від 09.09.2021 у справі №910/6306/21, яке залишене без змін постановою Північного апеляційного господарського суду від 07.02.2022, у задоволенні позову відмовлено повністю.

Судові рішення мотивовано тим, що відповідач у своїй діяльності у сфері теплопостачання зобов`язаний виконувати імперативні рішення НКРЕКП, відтак правові підстави для застосування до нього тарифів, визначених розпорядженням виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації) від 23.09.2020 №1487 (зі змінами), відсутні.

Постановою Верховного Суду від 05.10.2022 рішення Господарського суду міста Києва від 09.09.2021 та постанову Північного апеляційного господарського суду від 07.02.2022 скасовано, справу №910/6306/21 передано на новий розгляд до суду першої інстанції.

Верховний Суд при направлені даної справи на новий розгляд до Господарського суду міста Києва зазначив, що попередніми судовими інстанціями не надано належної оцінки доводам позивача, що у спірний період, за який заявлено до стягнення заборгованість за послуги з транспортування теплової енергії, саме виконавчий орган Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації) є уповноваженим органом, який законодавчо наділений повноваженнями на формування тарифів для суб`єкта господарювання (ліцензіата, позивача), який має відповідну ліцензію на транспортування теплової енергії магістральними і місцевими (розподільними) тепловими мережами. При вирішенні питання, який саме тариф повинен застосовуватись у спірних правовідносинах, суди не врахували положення Порядку формування тарифів на теплову енергію, її виробництво, транспортування та постачання, послуги з постачання теплової енергії і постачання гарячої води, затверджених постановою Кабінету Міністрів України №869 від 01.06.2011 "Про забезпечення єдиного підходу до формування тарифів на комунальні послуги" та не з`ясували, на яких суб`єктів поширюються тарифи на транспортування теплової енергії, встановлені для ліцензіата - суб`єкта господарювання, який одержав відповідну ліцензію на транспортування теплової енергії магістральними і місцевими (розподільними) тепловими мережами. Cуд касаційної інстанції відмітив, що висновок судів попередніх інстанцій щодо відсутності правових підстав для застосування у спірний період тарифу, затвердженого уповноваженим органом - Київською міською радою (Київської міської державної адміністрації), є передчасним, здійсненим без належної правової оцінки норм матеріального права та умов укладеного сторонами договору.

Тобто, під час нового розгляду справи судам необхідно дослідити умови та порядок застосування у спірний період тарифів на транспортування теплової енергії, які затверджені уповноваженим органом, виходячи з умов укладеного між сторонами договору та положень нормативно-правих актів цивільного законодавства, якими урегульовано умови та порядок встановлення чи зміни тарифів.

Відповідно до положень ст. 316 Господарського процесуального кодексу України (далі - ГПК України), вказівки, що містяться у постанові суду касаційної інстанції, є обов`язковими для суду першої та апеляційної інстанції під час нового розгляду справи.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 14.11.2023 справу №910/6306/21 прийнято до провадження та призначено підготовче засідання.

05.01.2023 позивачем подано до суду заяву про збільшення розміру позовних вимог, в якій Комунальне підприємство виконавчого органу Київради (Київської міської державної адміністрації) "Київтеплоенерго" просило стягнути з відповідача 426640255,32 грн, з яких 298712397,05 грн основного боргу, 5320664,09 грн пені, 16735468,56 грн 3% річних та 105871725,62 грн інфляційних втрат.

13.03.2023 позивачем подана заява про збільшення розміру позовних вимог, в якій позивач збільшив нараховані до стягнення з відповідача пеню, 3% річних та інфляційні втрати, у зв`язку з чим просив стягнути з відповідача 451059147,20 грн, з яких 298712397,05 грн основного боргу, 22100555,19 грн пені, 18306777,61 грн 3% річних та 111939417,35 грн інфляційних втрат.

Вказану заяву прийнято судом до розгляду.

Рішенням Господарського суду міста Києва від 04.10.2023 (повне рішення складено 24.10.2023) у справі №910/6306/21 позов Комунального підприємства виконавчого органу Київради (Київської міської державної адміністрації) "Київтеплоенерго" задоволено повністю.

09.10.2023 до Господарського суду міста Києва від позивача надійшла заява про ухвалення додаткового рішення, згідно якої заявник просив стягнути з відповідача судові витрати, які були понесені позивачем у зв`язку з розглядом справи.

Додатковим рішенням Господарського суду міста Києва від 30.10.2023 (повний текст складено 08.11.2023) стягнуто з Товариства з обмеженою відповідальністю "Євро-Реконструкція" на користь Комунального підприємства виконавчого органу Київради (Київської міської державної адміністрації) "Київтеплоенерго" витрати на професійну правничу допомогу у розмірі 50000,00 грн.

Також додатковим рішенням Господарського суду міста Києва від 08.11.2023 стягнуто з Товариства з обмеженою відповідальністю "Євро-Реконструкція" на користь Комунального підприємства виконавчого органу Київради (Київської міської державної адміністрації) "Київтеплоенерго" витрати зі сплати судового збору за подання апеляційної та касаційної скарги під час попереднього розгляду справи у розмірі 2780750,00 грн.

Не погоджуючись із рішенням Господарського суду міста Києва від 04.10.2023, Товариство з обмеженою відповідальністю "Євро-Реконструкція" звернулося до Північного апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою, згідно якої просить скасувати оскаржуване рішення та ухвалити нове, яким позов задовольнити частково. Задовольнити клопотання Товариства з обмеженою відповідальністю "Євро-Реконструкція" про зменшення пені, 3% річних та інфляційних втрат на 90%, стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю "Євро-Реконструкція" на користь Комунального підприємства виконавчого органу Київради (Київської міської державної адміністрації) "Київтеплоенерго" заборгованість у розмірі 38226066,50 грн, 717266,54 грн пені, 409324,50 грн 3% річних та 2429578,07 грн інфляційних втрат, а в іншій частині у задоволенні позовних вимог відмовити.

Апеляційна скарга відповідача мотивована тим, що оскаржуване рішення суду прийняте за неповного з`ясування обставин справи, з неправильним застосуванням норм матеріального права та порушенням приписів процесуального права.

Відповідач вказує на те, що витрати на транспортування власної теплової енергії тепловими мережами позивача, є складовою тарифів на теплову енергію, її виробництво, транспортування та постачання й, відповідно, на послуги з постачання теплової енергії та послуги з постачання гарячої води, які встановлюються Національною комісією, що здійснює державне регулювання у сферах енергетики та комунальних послуг (далі - НКРЕКП) для Товариства з обмеженою відповідальністю "Євро-Реконструкція".

На переконання відповідача, тариф на транспортування теплової енергії не застосовується окремо, а є частиною тарифу на теплову енергію (комунальну послугу), який застосовується до споживачів такої послуги. Проте позивач намагається застосувати нові тарифи (згідно розпорядження КМДА №1487), встановлені йому для надання комунальної послуги споживачам його зони відповідальності до теплогенеруючої та теплопостачальної організації якою є відповідач, а отже і до споживачів відповідача. У той же час Товариство з обмеженою відповідальністю "Євро-Реконструкція" не є споживачем теплової енергії у розумінні Закону України "Про теплопостачання" та Закону України "Про житлово-комунальні послуги", а відтак не є споживачем, на якого розповсюджуються тарифи, встановлені КМДА.

Відповідач стверджує, що оскільки тариф на теплову енергію для його споживачі повинен включати тариф на транспортування теплової енергії, НКРЕКП як регулятор відповідача включав тариф на транспортування, встановлений уповноваженим органом - КМДА для позивача, в тариф на теплову енергію для Товариства з обмеженою відповідальністю "Євро-Реконструкція" та його споживачів.

Так, постановою НКРЕКП від 14.01.2020 №77 було встановлено тариф на теплову енергію для споживачів відповідача та включено до тарифу на теплову енергію тариф на транспортування теплової енергії, встановлений уповноваженим органом КМДА (розпорядження №2340), у розмірі 89,74 грн.

Постановою НКРЕКП від 17.03.2020 №623 для споживачів відповідача встановлено тариф на послугу з постачання теплової енергії (тариф за «новою» класифікацією послуг) в розмірі 89,74 грн, з огляду на не встановлення КМДА тарифів для позивача за «новою» класифікацією послуг.

В подальшому, 23.09.2020 КМДА прийнято розпорядження №1487, яким тариф на транспортування теплової енергії для споживачів позивача встановлений на рівні 378,32 грн. Нові тарифи набрали чинності для споживачів позивача з 01.10.2020.

Постановою НКРЕКП від 30.11.2020 №2246 з 01.12.2020 в тарифі на теплову енергію для споживачів Товариства з обмеженою відповідальністю "Євро-Реконструкція" враховано тариф на транспортування на рівні 378,32 грн.

25.12.2020 КМДА прийнято розпорядження №12077, яким внесено зміни до розпорядження №1487, а тариф на транспортування теплової енергії для споживачів позивача збільшено до 418,49 грн. Нові тарифи набрали чинності для споживачів позивача з 01.01.2021.

Апелянт стверджує, що НКРЕКП була позбавлена можливості внести зміни шляхом корегування до встановлених для відповідача тарифів на теплову енергію, оскільки 09.02.2021 Меморандумом про взаєморозуміння щодо врегулювання проблемних питань у сфері централізованого постачання теплової енергії та постачання гарячої води (підписаний між Кабінетом Міністрів України та Асоціацією міст України) встановлено мораторій на підвищення тарифів на опалювальний сезон 2020/2021 роки.

Відтак, на переконання скаржника, протягом спірного періоду з 01.10.2020 - 28.02.2021 відповідачем правомірно застосовано наступні тарифи на транспортування теплової енергії:

- щодо споживачів, у яких були чинними договори за «старою» класифікацією послуг - 89,74 грн відповідно до розпорядження КМДА №2340;

- щодо споживачів, які уклали договори за «новою» класифікацією послуг - 89,74 грн відповідно до розпорядження КМДА №2340;

- 378,72 грн відповідно до розпорядження КМДА №1487, тариф застосовувався з 01.12.2020.

Також відповідач зазначив, що під час розгляду даної справи, у період з 30.07.2021 по 30.12.2022 здійснювалося погашення заборгованості за грудень 2020 року в розмірі 29235611,16 грн та січень 2021 року в розмірі 29250000,00 грн, що разом становить 58485611,16 грн. А отже, враховуючи застосовані відповідачем тарифи на транспортування теплової енергії та часткову оплату заборгованості за договором, скаржник стверджує, що залишок його заборгованості перед позивачем становить 38226066,50 грн (3243549,38 грн за січень 2021 року та 34982517,12 грн за лютий 2021 року).

З урахуванням викладеного скаржник стверджує, що судом першої інстанції було помилково стягнуто пеню, 3% річних та інфляційні втрати нараховані на невірний розмір заборгованості за послуги надані по договору.

Крім того скаржник вказує на те, що позивачем було пропущено строк позовної давності за вимогами про стягнення пені, а також не сплачено судовий збір у зв`язку із поданням заяви про збільшення розміру позовних вимог.

Насамкінець Товариство з обмеженою відповідальністю "Євро-Реконструкція" на підставі ст. 233 Господарського кодексу України (далі - ГК України) та ст. 551 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України) заявило клопотання про зменшення розміру пені, 3% річних та інфляційних втрат на 90%, вказуючи на те, що відповідач здійснює виробництво та постачання теплової енергії тепловими мережами та надає послуги з централізованого опалення і гарячого водопостачання для населення, бюджетних установ, релігійних організацій та інших споживачів м. Києва. Наразі підприємство перебуває у ситуації складного фінансово-економічного становища, основною причиною якого є значна заборгованість споживачів та їх неплатоспроможність на яку, у тому числі, вплинуло оголошення в Україні воєнного стану. Враховуючи інтереси обох сторін, обставини справи та правові висновки Верховного Суду у подібних правовідносинах, відповідач просив зменшити заявлений позивачем до стягнення розмір пені, 3% річних та інфляційних втрат на 90%.

Також не погоджуючись з додатковим рішенням Господарського суду міста Києва від 30.10.2023, Товариство з обмеженою відповідальністю "Євро-Реконструкція" подало апеляційну скаргу, згідно якої просить його скасувати в частині стягнення витрат на професійну правничу допомогу у розмірі 50000,00 грн та ухвалити нове рішення, яким зменшити розмір вказаних витрат до 35000,00 грн.

Крім того Товариством з обмеженою відповідальністю "Євро-Реконструкція" подано апеляційну скаргу на додаткове рішеннями Господарського суду міста Києва від 08.11.2023, у якій відповідач просить скасувати додаткове рішення та ухвалити нове рішення, яким у задоволенні заяви про розподіл судового збору відмовити у повному обсязі.

Вказуючи на необґрунтованість додаткових судових рішень відповідач стверджує, що розмір заявлених позивачем витрат на правову допомогу під час розгляду справи є неспівмірним обсягу робіт адвоката, не відповідає критерію реальності адвокатських витрат, а також критерію розумності їхнього розміру виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін. Оскільки позивачем не було надано підписаний сторонами акт здачі-приймання наданих послуг професійної правничої допомоги за наслідками розгляду апеляційної скарги Комунального підприємства виконавчого органу Київради (Київської міської державної адміністрації) "Київтеплоенерго" на рішення суду від 09.09.2021, вимога позивача про відшкодування витрат за надані послуги професійної правничої допомоги адвоката і захисту інтересів у Північному апеляційному господарському суді в розмірі 50000,00 грн, не підлягають задоволенню. Відтак скаржник вважає, що обґрунтований розмір судових витрат на професійну правничу допомогу адвоката, який підлягає розподілу між сторонами, становить 35000,00 грн.

Заперечуючи проти правомірності додаткового рішення суду від 08.11.2023 апелянт вказує на неврахування судом першої інстанції вимог ГПК України щодо пропорційності стягнення судових витрат. Зокрема, апелянт відмітив, що оскільки постановою Верховного Суду від 05.10.2022 частково задоволено скаргу позивача, то при розподілі судового збору має застосовуватися пропорційність стягнення судового збору між сторонами. Також відповідач стверджує, що розподіл судових витрат за результатом розгляду справи повинна була зробити касаційна інстанція, тому прийняте оскаржуване додаткове рішення про розподіл судових витрат підлягає скасуванню.

Відповідно до витягу з протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 14.11.2023 та протоколів передачі апеляційної скарги раніше визначеному складу суду від 27.11.2023 та 28.11.2023, апеляційні скарги Товариства з обмеженою відповідальністю "Євро-Реконструкція" у справі №910/6306/21 передано на розгляд колегії суддів у складі: Шапран В.В. (головуючий суддя (суддя-доповідач)), Андрієнко В.В., Буравльов С.І.

Ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 20.11.2023 відкрито апеляційне провадження за апеляційною скаргою Товариства з обмеженою відповідальністю "Євро-Реконструкція" на рішення Господарського суду міста Києва від 04.10.2023 у справі №910/6306/21, справу призначено до розгляду на 19.12.2023, надано іншим учасникам справи строк на подання відзиву на апеляційну скаргу.

Ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 04.12.2023 відкрито апеляційне провадження за апеляційними скаргами Товариства з обмеженою відповідальністю "Євро-Реконструкція" на додаткове рішення Господарського суду міста Києва від 30.10.2023 та додаткове рішення Господарського суду міста Києва від 08.11.2023 у справі №910/6306/21. Вирішено здійснювати розгляд апеляційних скарг Товариства з обмеженою відповідальністю "Євро-Реконструкція" на додаткове рішення Господарського суду міста Києва від 30.10.2023 та додаткове рішення Господарського суду міста Києва від 08.11.2023 у справі №910/6306/21 спільно в одному провадженні зі скаргою Товариства з обмеженою відповідальністю "Євро-Реконструкція" на рішення Господарського суду міста Києва від 04.10.2023 у судовому засіданні 19.12.2023.

06.12.2023 через підсистему "Електронний суд" від Комунального підприємства виконавчого органу Київради (Київської міської державної адміністрації) "Київтеплоенерго" надійшов відзив на апеляційну скаргу, згідно якого позивач просить суд залишити без змін рішення Господарського суду міста Києва від 04.10.2023 у справі №910/6306/21, апеляційну скаргу - без задоволення.

Заперечуючи проти доводів апеляційної скарги відповідача позивач відмічає, що договір №5 за своєю правовою природою є договором про надання послуг з транспортування теплової енергії, за яким позивач є виконавцем, а відповідач - замовником. Відповідач, як замовник, є споживачем послуги з транспортування теплової енергії за договором №5. Оскільки за договором не здійснюється купівля-продаж теплової енергії або надання житлово-комунальних послуг, до правовідносин за спірним договором не застосовуються тарифи ані на теплову енергію, ані на житлово-комунальні послуги з централізованого опалення і централізованого постачання гарячої води. Натомість, до спірних правовідносин з транспортування теплової енергії застосовується діючий тариф на транспортування теплової енергії, встановлений саме як окремий тариф.

Також позивач стверджує, що встановлення та застосування тарифів на транспортування теплової енергії у спірних правовідносинах встановлюється Порядком №869 виключно позивачу, оскільки саме позивач здійснює таке транспортування. При цьому, для зміни тарифів на транспортування теплової енергії позивачу необхідно лише звернутися до КМДА з відповідною заявою та розрахунками згідно Порядку №869, для набрання чинності тарифами достатньо їх державної реєстрації та оприлюднення. Тобто, чинним законодавством не передбачено необхідності у будь-якій участі відповідача та НКРЕКП у встановленні, зміні, набранні чинності та застосуванні встановлених КМДА тарифів на транспортування позивачем теплової енергії при оплаті відповідачем за надані йому послуги за договором №5.

За твердженнями позивача, посилання відповідача на класифікацію послуг є безпідставними, оскільки правовідносини за надання житлово-комунальних послуг за «старою» та «новою» класифікацією не стосуються спірних правовідносин між позивачем та відповідачем за договором №5, а стосується окремих правовідносин між відповідачем і третіми особами, яким відповідач за іншими окремими договорами надає житлово-комунальні послуги в розумінні ст. 5 Закону України «Про житлово-комунальні послуги».

При цьому Комунальне підприємство виконавчого органу Київради (Київської міської державної адміністрації) "Київтеплоенерго" в підтвердження своєї позиції посилається на постанову Верховного Суду від 25.05.2023 у справі №910/16781/21.

Крім того позивач заперечує проти клопотання скаржника про зменшення розміру пені, 3% річних та інфляційних втрат на 90% вказуючи на те, що при вирішенні вказаного питання суд має враховувати інтереси обох сторін, ступінь виконання зобов`язання боржником, поведінку боржника, статус сторін. В даному ж випадку, позивач і відповідач здійснюють діяльність із виробництва теплової та електричної енергії, є постачальниками теплової енергії в місті Києві, тобто є суб`єктами господарювання які конкурують на одних і тих самих ринках послуг, а тому заохочення одного конкурента тривалий час не проводити розрахунки за фактично отримані послуги спотворить конкуренцію на ринку виробництва теплової та електричної енергії. Насамкінець позивач звернув увагу, що положення ст. 551 ЦК України та ст. 233 ГК України передбачають можливість зменшення лише розміру неустойки (пені, штрафу) та не можливість зменшення інфляційних втрат та 3% річних.

Також у відзиві на апеляційну скаргу позивачем наведено попередній розрахунок розміру судових витрат, які позивач очікує понести у зв`язку з апеляційним переглядом даної справи, у сумі 30000,00 грн.

19.12.2023 Комунальне підприємство виконавчого органу Київради (Київської міської державної адміністрації) "Київтеплоенерго" через підсистему "Електронний суд" подало відзиви на апеляційні скарги на додаткові рішення суду, згідно яких позивач просить відмовити в задоволенні апеляційних скарг, оскаржувані додаткові рішення залишити без змін.

Позивач стверджує, що до матеріалів справи було долучено всі необхідні докази в підтвердження розміру судових витрат які понесено підприємством у зв`язку з розглядом даної справи, в тому числі і акт здачі-приймання результатів наданих послуг від 16.06.2022 (долучено до заяви позивача від 16.06.2022). Водночас, відповідачем не надано жодних доказів на підтвердження неспівмірності витрат позивача на професійну правничу допомогу.

Вказуючи на необґрунтованість доводів апеляційної скарги на додаткове рішення суду від 08.11.2023, позивач відмітив, що місцевий господарський суд виконуючи вказівки Верховного Суду, в тому числі і щодо розподілу судових витрат у справі за результатами нового розгляду, правомірно здійснив розподіл таких витрат у відповідності до положень ст. 129 ГПК України.

Також 19.12.2023 Комунальне підприємство виконавчого органу Київради (Київської міської державної адміністрації) "Київтеплоенерго" подало заяву, згідно якої повідомило, що докази понесення судових витрат будуть подані позивачем протягом п`яти днів після ухвалення Північним апеляційним господарським судом судового рішення за наслідками апеляційного перегляду даної справи.

19.12.2023 через підсистему "Електронний суд" від Товариства з обмеженою відповідальністю "Євро-Реконструкція" надійшло клопотання про оголошення перерви в судовому засіданні з метою забезпечення можливості сторонам врегулювати спір шляхом укладення мирової угоди.

В судовому засіданні 19.12.2023 у розгляді справи №910/6306/21 оголошено перерву до 23.01.2024.

В судовому засіданні 23.01.2024, після заслуховування пояснень сторін, у розгляді справи №910/6306/21 оголошено перерву до 13.02.2024.

В судовому засіданні 13.02.2024 у розгляді справи №910/6306/21 за апеляційною скаргою Товариства з обмеженою відповідальністю "Євро-Реконструкція" на рішення Господарського суду міста Києва від 04.10.2023, додаткове рішення Господарського суду міста Києва від 30.10.2023 та додаткове рішення Господарського суду міста Києва від 08.11.2023 оголошено перерву до 05.03.2024.

У призначене судове засідання 05.03.2024 з`явилися представники позивача і відповідача.

Представники скаржника вимоги апеляційних скарг підтримали, просили суд скасувати оскаржуване рішення від 04.10.2023 та ухвалити нове, яким позов задовольнити частково, а також скасувати додаткове рішення від 30.10.2023 в частині стягнення витрат на професійну правничу допомогу у розмірі 50000,00 грн та ухвалити нове рішення, яким зменшити розмір вказаних витрат до 35000,00 грн.

Представники позивача заперечували проти вимог апеляційних скарг, просили суд залишити без змін оскаржувані рішення суду, як такі, що прийняті у відповідності до обставин справи та норм законодавства.

Відповідно до ст. 269, ч. 1 ст. 270 ГПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. У суді апеляційної інстанції справи переглядаються за правилами розгляду справ у порядку спрощеного позовного провадження з урахуванням особливостей, передбачених при перегляді справ в порядку апеляційного провадження.

Розглянувши матеріали справи, дослідивши представлені докази в їх сукупності, заслухавши думку представників сторін, перевіривши правильність застосування місцевим господарським судом норм матеріального та процесуального права, враховуючи вказівки, які містяться в постанові Верховного Суду від 05.10.2022, з огляду на викладені скаржником доводи та вимоги апеляційних скарг, Північний апеляційний господарський суд встановив наступне.

Як слідує з позовної заяви та встановлено місцевим господарським судом, між Комунальним підприємством "Київтеплоенерго" (підприємство) та Товариством з обмеженою відповідальністю "Євро-Реконструкція" (товариство) 01.06.2017 укладено договір №5 про надання послуг з транспортування теплової енергії, за умовами якого підприємство зобов`язується транспортувати теплову енергію, яка виробляється товариством і постачається споживачам зони теплопостачання товариства, тепловими мережами, які перебувають у господарському віданні підприємства, а товариство зобов`язується оплачувати за послуги з транспортування теплової енергії у порядку та на умовах, визначених договором (п. 1.1 договору).

Пунктом 4.1 договору передбачено, що тариф на транспортування теплової енергії за 1 Гкал встановлюється Національною комісією, що здійснює державне регулювання у сфері енергетики та комунальних послуг (НКРЕКП).

В пунктах 4.2 - 4.4 договору сторони погодили, що загальна сума вартості транспортування теплової енергії товариства за цим договором складається із сум вартості щомісячного транспортування теплової енергії товариства мережами підприємства, яка визначається згідно з п. 4.7 договору. Товариство зобов`язується до 8 числа місяця, наступного за звітним місяцем, надавати нарочно підприємству форму №2-НКП-тепло (місячна), що подається до НКРЕКП, підписану уповноваженою особою. Підприємство протягом 4 календарних днів після отримання форми №2-НКП-тепло (місячна) передає нарочно товариству акт про надання послуг з транспортування теплової енергії у двох екземплярах. Товариство протягом 4 календарних днів розглядає проект акта про надання послуг з транспортування теплової енергії за звітний місяць та підписує його зі своєї сторони і один примірник надсилає підприємству або у цей же строк надає обґрунтовані заперечення, з урахуванням п. 3.3.3 договору.

За умовами пункту 4.5 договору товариство зобов`язалось до 15 числа місяця наступного за місяцем, в якому здійснювалось транспортування теплової енергії, сплачувати підприємству 30% від вартості місячного транспортування теплової енергії, який визначається на підставі прогнозного обсягу теплової енергії, передбаченого п. 1.2 договору. Остаточну оплату за надані за відповідний місяць послуги з транспортування теплової енергії товариство здійснює протягом 10 календарних днів з моменту підписання сторонами акта про надання послуг з транспортування теплової енергії за вирахуванням здійсненої попередньої оплати.

Сторони погодили, що у випадку не підписання акта на надання послуг з транспортування теплової енергії з причин наявності заперечень, передбачених абз. 2 п. 3.3.3. договору, остаточний розрахунок за надані послуги з транспортування теплової енергії за звітний місяць повинен бути здійснений товариством не пізніше 26 числа місяця наступного за звітним на підставі ціни транспортування однієї гігакалорії теплової енергії, затвердженої уповноваженим органом, та кількості теплової енергії у відповідному місяці, визначеної відповідно до форми №2-НКП-тепло.

Відповідно до п. 4.7 договору місячний обсяг теплової енергії, що транспортується тепловими мережами підприємства є фактичним корисним відпуском теплової енергії, обсяг якої встановлюється згідно з пунктом 1 (код рядка 005) форми №2-НКП-тепло (місячна).

Додатковою угодою №1 від 01.06.2018 до договору сторони погодили, що договір набуває чинності з моменту підписання та діє до 31.05.2019 включно, а в частині розрахунків - до повного виконання. Якщо протягом 30 днів до терміну закінчення цього договору жодна із сторін не попередить письмово іншу сторону про намір його розірвати, договір вважається автоматично продовженим на тих же умовах на кожний наступний календарний рік.

Згідно матеріалів справи, Комунальне підприємство "Київтеплоенерго" направляло Товариству з обмеженою відповідальністю "Євро-Реконструкція" акти про надання послуг з транспортування, на які товариство висловлювало заперечення.

Так, 12.11.2020 (лист №40/25/4351) позивач надіслав відповідачу два примірники підписаних актів про надання послуг з транспортування теплової енергії за жовтень 2020 року на суму 16918167,74 грн (із зазначенням у графі "Тариф на транспортування теплової енергії (ціна)" - 378,32 грн/Гкал"), у відповідь на який листом від 23.11.2020 №09/2311 відповідач висловив заперечення щодо вартості послуг вказуючи, що в структурі тарифів на теплову енергію Товариства з обмеженою відповідальністю "Євро-Реконструкція" (додаток 1 до постанови НКРЕКП від 14.01.2020 №77, у редакції постанови НКРЕКП від 17.03.2020 №623) експлуатаційні витрати на транспортування власної теплової енергії тепловими мережами інших суб`єктів господарювання становлять - 89,74 грн/Гкал. А тому, оплату наданих послуг з транспортування теплової енергії товариство буде здійснювати за тарифом - 89,74 грн/Гкал.

В подальшому, позивач надіслав відповідачу: лист №40/25/5055 від 15.12.2020 з двома примірниками підписаних актів про надання послуг з транспортування теплової енергії за листопад 2020 року на суму 51955290,91 грн (із зазначенням тарифу на транспортування теплової енергії - 378,32 грн/Гкал); лист №40/25/62 від 11.01.2021 з актом про надання послуг з транспортування теплової енергії за грудень 2020 року на суму 71458443,55 грн (із зазначенням тарифу на транспортування теплової енергії - 378,32 грн/Гкал); лист №40/25/495 від 11.02.2021 з актом про надання послуг з транспортування теплової енергії за січень 2021 року на суму 88194256,56 грн (із зазначенням тарифу на транспортування теплової енергії - 418,49 грн/Гкал) та лист №40/25/787 від 15.03.2021 з актом про надання послуг з транспортування теплової енергії за лютий 2021 року на суму 86523477,08 грн із зазначенням тарифу на транспортування теплової енергії - 418,49 грн/Гкал.

Відповідач у відповідь на всі вказані вище акти, не заперечуючи проти обсягу наданих послуг, висловлював заперечення щодо їх вартості вказуючи, що експлуатаційні витрати на транспортування власної теплової енергії тепловими мережами інших суб`єктів господарювання становлять - 89,74 грн/Гкал, оскільки тариф на транспортування теплової енергії має встановлюватись НКРЕКП, відповідно до п. 4.1 договору, та у структурі тарифу на теплову енергію товариства експлуатаційні витрати на транспортування власної теплової енергії відповідача тепловими мережами інших суб`єктів господарювання враховано у розмірі 89,74 грн за 1 Гкал.

Позивач, звертаючись до суду з даним позовом про стягнення з відповідача заборгованості за наданні послуг з транспортування теплової енергії за тарифами зазначеними у спірних актах, вказав на те, що встановлення тарифів на транспортування теплової енергії для нього віднесено до повноважень виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації), який своїм розпорядженням від 23.09.2020 №1487 "Про встановлення тарифів на теплову енергію, виробництво теплової енергії, транспортування теплової енергії, постачання теплової енергії, послуги з постачання теплової енергії і постачання гарячої води КП виконавчого органу Київради (Київської міської державної адміністрації) "Київтеплоенерго", зареєстрованим в Центральному міжрегіональному управлінні Міністерства юстиції (м. Київ) від 29.09.2020 за №№224/227, 225/228, 226/229, 227/230, 228/231, 229/232, 230/233, 231/234, 232/235, 233/236, 234/237, 235/238, 236/239, 237/240, 238/241, 239/242, 240/243, 241/244, 242/245, 243/246 (дата оприлюднення 01.10.2020), визначив тариф на транспортування теплової енергії з урахуванням витрат на утримання та ремонт центральних пунктів КП "Київтеплоенерго" у розмірі 378,32 грн/Гкал без ПДВ, а з 01.01.2021 (в редакції розпорядження виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації) від 29.12.2020 №2077), у розмірі 418,49 грн/Гкал без ПДВ, тому саме за такими тарифами відповідач зобов`язаний здійснити оплату наданих послуг з транспортування теплової енергії за спірний період.

За твердженнями позивача, протягом спірного періоду (01.10.2020 - 28.02.2021) він належним чином виконав зобов`язання за договором та надав відповідачу послуги з транспортування теплової енергії на загальну вартість 315049635,84 грн, за які відповідач розрахувався частково в сумі 16337238,79 грн, у зв`язку з чим у відповідача перед позивачем утворилась заборгованість в розмірі 298712397,05 грн.

Крім того, у зв`язку з простроченням виконання грошового зобов`язання позивачем за весь період прострочення з 05.12.2020 по 08.03.2023 (з урахуванням заяв про збільшення позовних вимог) здійснено нарахування 22100555,19 грн пені, 18306777,61 грн - 3 % річних та 111939417,35 грн - інфляційних втрат.

Відповідач, у свою чергу, вважає, що тариф за послуги з транспортування теплової енергії, який застосовується до нього, встановлюється НКРЕКП у структурі тарифу на послуги з постачання теплової енергії (централізованого опалення та централізованого постачання гарячої води для споживачів Товариства з обмеженою відповідальністю "Євро-Реконструкція"), який визначено як експлуатаційні витрати на транспортування власної теплової енергії тепловими мережами інших суб`єктів господарювання, і складає - 89,74 грн за 1 Гкал до 01.12.2020 та 378,72 грн з 01.12.2020.

За результатами нового розгляду спору, місцевий господарський суд задовольняючи позовні вимоги виходив з того, що оскільки тарифи на послуги із транспортування теплової енергії не можуть встановлюватися на розсуд сторін, а є державною врегульованою ціною, тоді як встановлення тарифів на транспортування теплової енергії для позивача віднесено до повноважень КМДА (відповідно до Порядку №869 від 01.06.2021 «Про забезпечення єдиного підходу до формування тарифів на комунальні послуги», затвердженого Кабінетом Міністрів України), до спірних правовідносин слід застосовувати тарифи на транспортування теплової енергії для позивача встановлені розпорядженням виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації) №1487 від 23.09.2020 та №2077 від 29.12.2020.

Також суд відмітив, що у спірний період жодні інші тарифи на транспортування теплової енергії вже не діяли, оскільки постановою НКРЕКП від 12.04.2019 №549 «Про затвердження змін до деяких постанов НКРЕКП щодо встановлення тарифів на теплову енергію для потреб бюджетних установ, релігійних організацій та інших споживачів (крім населення) та визнання такими, що втратили чинність, деяких постанов НКРЕКП» визнано такою, що втратила чинність, зокрема постанова НКРЕКП від 11.05.2017 №637 «Про встановлення тарифу на транспортування теплової енергії Комунальному підприємству виконавчого органу Київради (Київської міської державної адміністрації) «Київтеплоенерго». У подальшому НКРЕКП не встановлювало жодного тарифу на транспортування теплової енергії підприємству.

Відтак спірним у даній справі є питання щодо того, який саме тариф підлягає застосуванню при визначенні заборгованості за послуги з транспортування теплової енергії місцевими (розподільними) тепловими мережами, які перебувають у користуванні суб`єкта господарювання (ліцензіата), який одержав відповідну ліцензію на транспортування теплової енергії такими тепловими мережами у спірний період з 01.10.2020 по 28.02.2021.

Зазначене питання було предметом розгляду у справах №910/4109/22, №910/18914/20, №910/16781/21 за позовом Комунального підприємства "Київтеплоенерго" про стягнення з Товариства з обмеженою відповідальністю "Євро-Реконструкція заборгованості за послуги з транспортування теплової енергії згідно з договором від 01.06.2017 №5 за різні періоди.

Враховуючи, що предметом спору у даній справі є сума заборгованості за транспортування теплової енергії, розмір якої залежить від тарифу на транспортування теплової енергії, для правильного вирішення спору у даній справі необхідним є повне та об`єктивне дослідження всіх питань, пов`язаних з визначенням як органу, до повноважень якого належить формування такого тарифу, так і суб`єкта, для якого є обов`язковим цей тариф, а також часу, з якого він повинен застосовуватись.

Відповідно до п. 1 ч. 2 ст. 11 ЦК України визначено, що підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є договори та інші правочини.

Згідно з ч. 1 ст. 509 ЦК України зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від вчинення певної дії (негативне зобов`язання), а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку.

Суб`єкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобов`язання належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобов`язання - відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться. До виконання господарських договорів застосовуються відповідні положення ЦК України з урахуванням особливостей, передбачених цим Кодексом (ч. 1 ст. 193 ГК України).

Договір є обов`язковим для виконання сторонами (ст. 629 ЦК України).

У розумінні положень цивільного законодавства договір спрямований на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків, тобто виникнення цивільного правовідношення, яке, у свою чергу, може включати певні права та обов`язки, виконання яких призводить до бажаного для сторін результату. Однак усі вони (права та обов`язки) не можуть охоплюватися предметом договору, оскільки можуть стосуватися як різноманітних умов договору, так і бути наслідком укладення договору, який є підставою їх виникнення. При цьому значення предмета договору може набувати основна дія (дії), що вчинятиметься сторонами і забезпечить досягнення мети договору.

Правова природа договору визначається з огляду на його зміст (а не назву договору). З`ясовуючи зміст правовідносин сторін договору, суди мають виходити з умов договору, його буквального та логічного змісту, з намірів сторін саме того договору, з приводу якого виник спір, а також із того, що сторони правовідносин мають діяти добросовісно. Близька за змістом правова позиція висловлена Верховним Судом, зокрема, у постановах від 17.01.2019 у справі №923/241/18, від 21.05.2019 у справі №925/550/18, від 19.06.2019 у справі №923/496/18, від 12.08.2021 у справі №910/7914/20, від 21.10.2021 у справі №908/3027/20, від 25.05.2023 у справі №910/16781/21.

Укладений між сторонами договір №5 про надання послуг з транспортування теплової енергії від 01.06.2017 за своєю правовою природою є договором про надання послуг.

Відповідно до ч. 1 ст. 901 ЦК України за договором про надання послуг одна сторона (виконавець) зобов`язується за завданням другої сторони (замовника) надати послугу, яка споживається в процесі вчинення певної дії або здійснення певної діяльності, а замовник зобов`язується оплатити виконавцеві зазначену послугу, якщо інше не встановлено договором.

Згідно з ч. 1 ст. 903 ЦК України якщо договором передбачено надання послуг за плату, замовник зобов`язаний оплатити надану йому послугу в розмірі, у строки та в порядку, що встановлені договором.

З матеріалів справи слідує, що відповідач є теплогенеруючою та теплопостачальною організацією, яка не є теплотранспортуючою організацією, а тому транспортування теплової енергії, виробленої відповідачем, здійснюється тепловими мережами, які перебувають у господарському віданні позивача, як теплотранспортуючої організації, на підставі договору про надання послуг транспортування теплової енергії.

Таким чином, відповідач як замовник послуги з транспортування теплової енергії зобов`язаний оплачувати надані послуги у порядку та на умовах, визначених договором, та/або умовах, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

При цьому відносини у сфері транспортування теплової енергії регулюються Законом України "Про теплопостачання". У преамбулі цього Закону зазначено, що ним визначено основні правові, економічні та організаційні засади діяльності на об`єктах сфери теплопостачання та врегульовано відносини, пов`язані з виробництвом, транспортуванням, постачанням та використанням теплової енергії з метою забезпечення енергетичної безпеки України, функціонування систем теплопостачання, створення і удосконалення ринку теплової енергії.

У ст. 1 Закону України "Про теплопостачання" визначено, що сфера теплопостачання - це сфера діяльності з виробництва, транспортування, постачання теплової енергії споживачам; суб`єкти відносин у сфері теплопостачання - фізичні та юридичні особи незалежно від організаційно-правових форм та форми власності, які здійснюють виробництво, транспортування, постачання теплової енергії, теплосервісні організації, споживачі, органи виконавчої влади та органи місцевого самоврядування; тариф (ціна) на теплову енергію - грошовий вираз витрат на виробництво, транспортування, постачання одиниці теплової енергії (1 Гкал) з урахуванням рентабельності виробництва, інвестиційної та інших складових, що визначаються згідно із методиками, розробленими національною комісією, що здійснює державне регулювання у сфері комунальних послуг; транспортування теплової енергії - господарська діяльність, пов`язана з передачею теплової енергії (теплоносія) за допомогою мереж на підставі договору; теплогенеруюча організація - суб`єкт господарської діяльності, який має у своїй власності або користуванні теплогенеруюче обладнання та виробляє теплову енергію; теплотранспортуюча організація - суб`єкт господарської діяльності, який здійснює транспортування теплової енергії; теплопостачальна організація - суб`єкт господарської діяльності з постачання споживачам теплової енергії.

Згідно зі ст. 15 Закону України «Про теплопостачання» (в редакції чинній на момент виникнення спірних правовідносин) діяльність у сфері теплопостачання підлягає державному регулюванню.

Державне регулювання у сфері теплопостачання здійснюється:

- Кабінетом Міністрів України;

- Національною комісією, що здійснює державне регулювання у сферах енергетики та комунальних послуг;

- Радою міністрів Автономної Республіки Крим, обласними, Київською та Севастопольською міськими державними адміністраціями відповідно до закону.

Відповідно до ст. 16 вказаного Закону до повноважень НКРЕКП, зокрема належать:

- розробка методик розрахунків тарифів на виробництво теплової енергії та плати за її транспортування та постачання;

- забезпечення проведення єдиної тарифної політики у сфері теплопостачання;

- розроблення і затвердження методології (порядку) формування тарифів на теплову енергію у сфері теплопостачання для суб`єктів природних монополій та суб`єктів господарювання на суміжних ринках;

- встановлення тарифів на теплову енергію суб`єктам природних монополій у сфері теплопостачання, ліцензування діяльності яких здійснюється комісією.

Згідно зі ст. 16-1 Закону України "Про теплопостачання до повноважень Ради міністрів Автономної Республіки Крим, обласних, Київської та Севастопольської міських державних адміністрацій при регулюванні діяльності у сфері теплопостачання належать:

- ліцензування господарської діяльності з виробництва теплової енергії (крім діяльності з виробництва теплової енергії на теплоелектроцентралях, теплоелектростанціях, атомних електростанціях і когенераційних установках), транспортування її магістральними та місцевими (розподільчими) тепловими мережами, постачання теплової енергії в обсягах, що не перевищують рівень, який встановлюється умовами та правилами провадження господарської діяльності (ліцензійними умовами);

- здійснення відповідно до своєї компетенції контролю за додержанням ліцензійних умов.

Відповідно до приписів ст. 20 Закону України "Про теплопостачання", зокрема вказано, що тарифи на теплову енергію повинні забезпечувати відшкодування всіх економічно обґрунтованих витрат на виробництво, транспортування та постачання теплової енергії.

Тарифи на теплову енергію, реалізація якої здійснюється суб`єктами господарювання, що займають монопольне становище на ринку, є регульованими.

Тарифи на виробництво теплової енергії, у тому числі на теплоелектроцентралях, теплоелектростанціях, атомних електростанціях і когенераційних установках та установках з використанням нетрадиційних або поновлюваних джерел енергії, на транспортування та постачання теплової енергії встановлюються національною комісією, що здійснює державне регулювання у сферах енергетики та комунальних послуг, та органами місцевого самоврядування у межах повноважень, визначених законодавством.

Тариф на теплову енергію для споживача визначається як сума тарифів на виробництво, транспортування та постачання теплової енергії.

Тарифи повинні враховувати собівартість теплової енергії і забезпечувати рентабельність суб`єкта господарювання. Рентабельність визначається органом, уповноваженим встановлювати тарифи.

Встановлення тарифів на теплову енергію нижче розміру економічно обґрунтованих витрат на її виробництво, транспортування та постачання не допускається.

Зі змісту наведених норми вбачається, що регулювання діяльності у сфері теплопостачання провадиться шляхом видачі ліцензії на певний вид діяльності та встановлення уповноваженим органом тарифів на виробництво, транспортування та постачання теплової енергії.

Таким чином, законом передбачено повноваження з встановлення тарифів на послуги з постачання теплової енергії як НКРЕКП, так і органів місцевого самоврядування у межах повноважень, визначених законодавством. Водночас такі суб`єкти встановлюють тарифи для різного кола споживачів, тобто акти таких органів не розповсюджуються на тих самих осіб.

Згідно матеріалів справи, у спірний період з 01.10.2020 по 28.02.2021 позивач як теплотранспортуюча організація діє на підставі ліцензії, виданої постановою НКРЕКП №2340 від 22.12.2016; орган, уповноважений встановлювати тарифи - КМДА, а відповідач здійснює діяльність з виробництва та постачання теплової енергії на підставі ліцензії АД №036403 та АВ №597422; орган, уповноважений встановлювати тарифи - НКРЕКП.

Відповідно до положень ч. 1 ст. 632 ЦК України ціна в договорі встановлюється за домовленістю сторін, а у випадках, встановлених законом, застосовуються ціни (тарифи, ставки тощо), які встановлюються або регулюються уповноваженими органами державної влади або органами місцевого самоврядування.

За змістом ст. ст. 189, 191 ГК України та ст. ст. 10, 11 Закону України "Про ціни і ціноутворення" суб`єкти господарювання використовують у своїй діяльності вільні та державні регульовані ціни. Державні регульовані ціни запроваджуються Кабінетом Міністрів України, органами виконавчої влади, державними колегіальними органами та органами місцевого самоврядування відповідно до їх повноважень у встановленому законодавством порядку.

Отже, згідно із положеннями зазначених норм права, тарифи на послуги із транспортування теплової енергії не можуть встановлюватись на розсуд сторін. Тобто, вартість транспортування теплової енергії не є договірною, а тариф на транспортування теплової енергії відповідно до ст. 12 Закону України "Про ціни і ціноутворення" є державною регульованою ціною.

При цьому правовий аналіз наведених норм законодавства дає підстави для висновку, що затверджений уповноваженим органом тариф на послуги із транспортування теплової енергії є обов`язковим та має застосовуватись учасниками таких правовідносин. Аналогічні правові висновки щодо обов`язковості застосування державних регульованих цін, у разі їх затвердження уповноваженим органом, викладені у постанові Верховного Суду від 15.07.2019 у справі №917/743/18 у подібних правовідносинах.

Відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 28 Закону України "Про місцеве самоврядування в Україні" до відання виконавчих органів сільських, селищних, міських рад належать встановлення в порядку і межах, визначених законодавством, тарифів на теплову енергію (у тому числі її виробництво, транспортування та постачання), тарифів на централізоване водопостачання та централізоване водовідведення, на інші комунальні послуги (крім тарифів на теплову енергію, її виробництво, транспортування та постачання, тарифів на комунальні послуги, які встановлюються Національною комісією, що здійснює державне регулювання у сферах енергетики та комунальних послуг), побутові, транспортні та інші послуги.

Відтак виконавчі органи, зокрема, міських рад, встановлюють тарифи на транспортування теплової енергії, за винятком тарифів, які встановлюються НКРЕКП.

Порядок формування тарифів на теплову енергію, її виробництво, транспортування та постачання врегульовано:

- у постанові Кабінету Міністрів України "Про забезпечення єдиного підходу до формування тарифів на комунальні послуги" від 01.06.2011 №869;

- у постанові НКРЕКП «Порядок формування тарифів на теплову енергію, її виробництво, транспортування та постачання» від 25.06.2019 №1174.

Так, п. 1 Порядку №869 закріплено, що він визначає механізм формування тарифів на теплову енергію, її виробництво, транспортування та постачання, послуги з постачання теплової енергії і постачання гарячої води для суб`єктів природних монополій та суб`єктів господарювання на суміжних ринках, які провадять або мають намір провадити господарську діяльність з виробництва теплової енергії, її транспортування магістральними і місцевими (розподільними) тепловими мережами та постачання, надання послуг з постачання теплової енергії і постачання гарячої води.

Цей Порядок застосовується під час установлення органами місцевого самоврядування тарифів на теплову енергію, її виробництво, транспортування та постачання, послуги з постачання теплової енергії і постачання гарячої води для суб`єктів природних монополій, а також для суб`єктів господарювання на суміжних ринках, зазначених у пункті 1 цього Порядку, та поширюється на таких суб`єктів під час розрахунку зазначених тарифів (п. 2 постанови).

Водночас Порядок №1174 визначає механізм формування тарифів на теплову енергію, її виробництво, транспортування та постачання для суб`єктів природних монополій і суб`єктів господарювання на суміжних ринках, які провадять або мають намір провадити господарську діяльність з виробництва теплової енергії, її транспортування магістральними і місцевими (розподільчими) тепловими мережами (далі - транспортування) та постачання, які є ліцензіатами НКРЕКП (далі - ліцензіати).

Цей Порядок застосовується під час встановлення НКРЕКП тарифів на теплову енергію, її виробництво, транспортування та постачання для суб`єктів природних монополій, а також для суб`єктів господарювання на суміжних ринках, зазначених у пункті 1.1 цієї глави, та поширюється на таких суб`єктів під час розрахунку зазначених тарифів.

Отже, тариф на транспортування теплової енергії встановлюються як НКРЕКП, так і органами місцевого самоврядування у межах повноважень, визначених законодавством.

Відтак, у залежності від того, який орган уповноважений на формування тарифів на транспортування теплової енергії (НКРЕКП чи орган місцевого самоврядування), залежить, який Порядок (№869 чи №1174) підлягає застосуванню у правовідносинах, що склалися, зокрема із транспортування теплової енергії природними монополіями.

Суд апеляційної інстанції відзначає, що ціноутворення на виробництво, транспортування та постачання теплової енергії не є вільним, оскільки підлягає державному регулюванню.

Як встановлено, Товариство з обмеженою відповідальністю "Євро-Реконструкція" є суб`єктом природної монополії - теплогенеруючою юридичною особою, яка здійснює виробництво теплової енергії на підставі відповідної ліцензії НКРЕКП.

Комунальне підприємство "Київтеплоенерго" також здійснює свою діяльність з транспортування теплової енергії магістральними та місцевими (розподільчими) тепловими мережами на підставі ліцензії, виданої НКРЕКП.

Так, відповідно до п. 1.4, 1.5 ліцензійних умов провадження господарської діяльності з транспортування теплової енергії магістральними і місцевими (розподільчими) тепловими мережами, затверджених постановою НКРЕКП від 22.03.2017 №308 (далі - ліцензійні умови), НКРЕКП, здійснює ліцензування господарської діяльності з транспортування теплової енергії магістральними і місцевими (розподільчими) тепловими мережами, якщо заявлений (фактичний згідно зі звітністю) обсяг транспортування теплової енергії в наступному (минулому) календарному році перевищуватиме (перевищував) 145 тисяч Гкал та якщо суб`єкт господарювання здійснює ліцензовану діяльність з постачання теплової енергії при забезпеченості споживачів приладами обліку теплової енергії станом на 01 серпня 2017 року більше ніж 70%, станом на 01 січня 2018 року більше ніж 90%.

Обласні та Київська міська державні адміністрації здійснюють ліцензування господарської діяльності з транспортування теплової енергії магістральними і місцевими (розподільчими) тепловими мережами суб`єктів господарювання у разі, якщо теплові мережі суб`єктів господарювання розташовані на території однієї області України (або лише на території міста Києва), та якщо заявлений (фактичний згідно зі звітністю) обсяг транспортування теплової енергії в наступному (минулому) календарному році не перевищуватиме (не перевищував) 145 тисяч Гкал та/або якщо суб`єкт господарювання здійснює ліцензовану діяльність з постачання теплової енергії при забезпеченості споживачів приладами обліку теплової енергії станом на 01 серпня 2017 року менше ніж 70%, станом на 01 січня 2018 року менше ніж 90 %.

Тобто, з аналізу наведених норм ліцензійних умов вбачається, що ліцензіатом послуг з транспортування теплової енергії станом на дату укладення спірного договору могли бути як обласні та Київська міська державні адміністрації, так і НКРЕКП, в залежності від обсягу транспортування теплової енергії.

Як було встановлено, на момент укладення спірного договору (01.06.2017) встановлення тарифу на транспортування теплової здійснювалось НКРЕКП.

У подальшому у відповідності до вимог ліцензійних умов (п. 1.5) та Закону України «Про ліцензування певних видів господарської діяльності» (ст. 6) Комунальне підприємство «Київтеплоенерго» перейшло під регулювання місцевих органів влади - Київської міської державної адміністрації, що у свою чергу не заперечується сторонами спору.

Також слід врахувати, що постановою НКРЕКП від 12.04.2019 №549 «Про затвердження змін до деяких постанов НКРЕКП щодо встановлення тарифів на теплову енергію для потреб бюджетних установ, релігійних організацій та інших споживачів (крім населення) та визнання такими, що втратили чинність, деяких постанов НКРЕКП» визнано такою, що втратила чинність, зокрема постанова НКРЕКП від 11.05.2017 №637 «Про встановлення тарифу на транспортування теплової енергії Комунальному підприємству виконавчого органу Київради (Київської міської державної адміністрації) «Київтеплоенерго».

У подальшому НКРЕКП не встановлювало жодного тарифу на транспортування теплової енергії Комунальному підприємству виконавчого органу Київради (Київської міської державної адміністрації) «Київтеплоенерго».

Отже, за відсутності повноважень у НКРЕКП щодо встановлення тарифу на транспортування теплової енергії позивачу, місцевий господарський суд дійшов вірного висновку, що тарифи, за якими позивач здійснює свою діяльність, встановлюються Київською міською державною адміністрацією у відповідності до Порядку формування тарифів на теплову енергію, її виробництво, транспортування та постачання, послуги з постачання теплової енергії і постачання гарячої води, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 01.06.2011 №869 (Порядок №869).

Поряд з цим колегія суддів вважає хибними твердження скаржника, що вказані тарифи не можуть розповсюджуватися на контрагентів позивача, з огляду на те, що останні не є його «споживачами».

Так, розпорядженням виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації) від 23.09.2020 за №1487 затверджено тарифи на транспортування позивачем теплової енергії з урахуванням витрат на утримання та ремонт центральних теплових пунктів Комунального підприємства "Київтеплоенерго" для інших споживачів.

Верховний Суд у постанові від 25.05.2023 у справі №910/16781/21 акцентував увагу, що слово «споживач» можна тлумачити по-різному і досить широко, зокрема, але не виключно, споживачем є фізична чи юридична особа, яка споживає, використовує продукт чийогось виробництва (включаючи і свій власний продукт).

При цьому Верховний Суд врахував, що розподільчими мережами Комунального підприємства "Київтеплоенерго" відбувається транспортування теплової енергії, зокрема відповідача для своїх споживачів, тобто відповідач використовує розподільчі системи позивача для забезпечення власних потреб з метою отримання прибутку.

Дійсно Товариство з обмеженою відповідальністю «Євро-Реконструкція» не є споживачем теплової енергії, водночас Товариство з обмеженою відповідальністю «Євро-Реконструкція» є споживачем послуги із транспортування теплової енергії, що не є тотожними поняттями.

За наведеного слід дійти висновку, що відповідач не має бути споживачем теплової енергії, щоб оплачувати послугу з транспортування теплової енергії за договором №5 за тарифами на транспортування теплової енергії з урахуванням витрат на утримання та ремонт центральних теплових пунктів, встановленими позивачу розпорядженнями КМДА для категорії «інші споживачі».

Що ж стосується тверджень скаржника стосовно того, що позивач у спірних правовідносинах при визначенні тарифу на транспортування теплової енергії має керуватись Порядком №1174, з огляду на те, що тариф на транспортування теплової енергії включено НКРЕКП у структуру тарифу на теплову енергію для Товариства з обмеженою відповідальністю «Євро-Реконструкція» та його споживачів, слід відмітити наступне.

Як було зазначено, тарифи на теплову енергію відповідачу у спірний період часу встановлювались НКРЕКП на підставі Порядку №1174.

Водночас як вбачається зі змісту постанов НКРЕКП, якими встановлено тариф на теплову енергію Товариству з обмеженою відповідальністю «Євро-Реконструкція», зокрема, від 14.01.2020 №77 «Про встановлення тарифів на теплову енергію, її виробництво, постачання, послугу з постачання теплової енергії та послугу з постачання гарячої води Товариству з обмеженою відповідальністю «Євро-Реконструкція» та від 13.01.2021 №40 «Про внесення змін до постанови Національної комісії, що здійснює державне регулювання у сферах енергетики та комунальних послуг, від 14.01.2020 №77», протягом 2020-2021 року діяли тарифи на теплову енергію за категоріями споживачів без визначення окремих складових тарифів на виробництво, транспортування і постачання теплової енергії.

Зазначене підтверджується також і самим скаржником в апеляційній скарзі. Так, відповідач повідомив, що з метою врахування тарифу на транспортування у кінцевому тарифі для власних споживачів, він 07.10.2020 подав до НКРЕКП заяви з метою включення до кінцевого тарифу для споживачів товариства тарифу на транспортування теплової енергії відповідно до розпорядження №1487.

Постановою НКРЕКП від 30.11.2020 №2246 «Про внесення змін до постанови Національної комісії, що здійснює державне регулювання у сферах енергетики та комунальних послуг, від 14.01.2020 №77» з 01.12.2020 в тарифі на теплову енергію для споживачів Товариства з обмеженою відповідальністю «Євро-Реконструкція» враховано тариф на транспортування на рівні 378,32 грн.

Таким чином є хибними твердження відповідача, що теплова енергія повинна транспортуватися за тарифом на транспортування теплової енергії, який встановлений саме для товариства, оскільки необхідність застосування до спірних правовідносин тарифів, затверджених для підприємства як ліцензіата та надавача послуг з транспортування теплової енергії, визначається законодавчими актами, положення яких наведені вище.

Разом з тим слід відзначити, що питання обґрунтованості/необґрунтованості встановленого НКРЕКП тарифу на теплову енергію для Товариства з обмеженою відповідальністю «Євро-реконструкція» не є предметом розгляду даного спору. До предмету доказування у даній справі не відносяться тарифи, за якими здійснювалось постачання теплової енергії відповідачем своїм споживачам. При цьому відносини між НКРЕКП та Товариством з обмеженою відповідальністю «Євро-Реконструкція» є окремими самостійними правовідносинами, які не можуть впливати на правовідносини, що склалися між КМДА та Комунальним підприємством «Київтеплоенерго», з однієї сторони, та Комунальним підприємством «Київтеплоенерго» з Товариством з обмеженою відповідальністю «Євро-Реконструкція», з іншої сторони.

У постанові від 25.05.2023 у справі №910/16781/21 Верховний Суд відмітив, що у разі наявності, на думку відповідача, встановлених НКРЕКП економічно невигідних/невиправданих тарифів, з урахуванням витрат на транспортування теплової енергії, Товариство з обмеженою відповідальністю «Євро-реконструкція» не позбавлена права звернутись до Регулятора із пропозицією/вимогою/позовом про приведення тарифів на теплову енергію у відповідності до вимог ст. 20 Закону України "Про теплопостачання".

З огляду на викладене, оскільки тариф на транспортування теплової енергії для позивача у спірний період НКРЕКП не встановлювався, тоді як органом державного регулювання діяльності позивача з транспортування теплової енергії є КМДА, з урахуванням унормованого чинним законодавством принципу державного регулювання тарифів на транспортування теплової енергії, а також враховуючи предмет договору №5 (надання послуг з транспортування теплової енергії), до спірних правовідносин слід застосовувати тарифи на транспортування позивачем теплової енергії, що встановлювалися КМДА згідно з порядком №869. При цьому тарифи, які встановлюються КМДА для підприємства як ліцензіата та надавача послуг з транспортування теплової енергії мають застосовуватися до спірних правовідносин з часу їх прийняття, а не як помилково стверджує скаржник з моменту їх включення НКРЕКП в тариф на теплову енергію для споживачів Товариства з обмеженою відповідальністю «Євро-реконструкція», оскільки предметом договору №5 є виключно надання послуг з транспортування теплової енергії відповідачу, тоді як послуга з транспортування теплової енергії не є житлово-комунальною.

З урахуванням наведеного є помилковими покликання скаржника, як на підставу протиправного підвищення тарифів на опалювальний сезон 2020/2021 року, на підписаний Меморандум про взаєморозуміння щодо врегулювання проблемних питань у сфері централізованого постачання теплової енергії та постачання гарячої води (підписаний між Кабінетом Міністрів України та Асоціацією міст України), оскільки заборона встановлена даним Меморандумом застосовується при наданні житлово-комунальних послуг та не застосовується до спірних правовідносин з надання послуг з транспортування теплової енергії. До того ж, якщо відповідач вважає, що встановлені для нього тарифи на теплову енергію і житлово-комунальні послуги є економічно необґрунтованими, то він має скористатися гарантіями передбаченими ст. 15 Закону України «Про ціни і ціноутворення» та звернутися до НКРЕКП з відповідною вимогою/позовом.

Отже, беручи до уваги, що у спірних правовідносинах підлягають застосуванню тарифи, які встановлені на підставі економічно обґрунтованих витрат надавача цих послуг з транспортування (підприємства), врахувавши, що встановлення тарифів на транспортування теплової енергії розподільчими мережами Комунального підприємства "Київтеплоенерго", використовуючи які відповідач здійснює транспортування виробленої ним теплової енергії для постачання своїм споживачам, віднесено до повноважень КМДА, суд апеляційної інстанції погоджується з судом першої інстанції та вважає, що до спірних правовідносин з 01.10.2020 слід застосовувати тариф на транспортування теплової енергії з урахуванням витрат на утримання та ремонт центральних пунктів підприємства у розмірі 378,32 грн/Гкал без ПДВ (згідно розпорядження КМДА №1487 від 23.09.2020), а з 01.01.2021 у розмірі 418,49 грн/Гкал без ПДВ (згідно розпорядження КМДА №2077 від 29.12.2020).

Як було зазначено вище, згідно актів про надання послуг з транспортування теплової енергії, позивачем у жовтні 2020 року надано відповідачу послуги з транспортування теплової енергії на суму 16918167,74 грн (32266 Гкал вартістю 378,32 грн/Гкал), у листопаді 2020 року на суму 51955290,91 грн (114443 Гкал вартістю 378,32 грн/Гкал), у грудні 2020 року на суму 71458443,55 грн (157403 Гкал вартістю 378,32 грн/Гкал), у січні 2021 року на суму 88194256,56 грн (175620 Гкал вартістю 418,49 грн/Гкал), у лютому 2021 року на суму 86523477,08 грн (172293 Гкал вартістю 418,49 грн/Гкал).

Загалом за період жовтень 2020 року - лютий 2021 року позивач надав відповідачу послуги з транспортування теплової енергії на суму 315049635,84 грн.

Відповідач здійснив лише часткову оплату наданих позивачем послуг у сумі 16337238,79 грн (за жовтень 2020 року - 4013101,01 грн, за листопад 2020 року - 12324137,78 грн).

Отже, станом на час звернення позивача до суду з даним позовом сума боргу відповідача за надані за договором послуги у період з 01.10.2020 по 28.02.2021 становила 298712397,05 грн.

Вказана сума заборгованості визнана судом першої інстанції обґрунтованою та присуджена до стягнення з відповідача.

Проте, колегія суддів не погоджується з розміром присудженої до стягнення основної заборгованості за договором (298712397,05 грн), зважаючи на наявні в матеріалах справи докази часткового погашення відповідачем заборгованості (під час розгляду спору) за договором №5 за період грудень 2020 року та січень 2021 року.

Як слідує з матеріалів справи, 02.10.2023 представником відповідача через систему «Електронний суд» було подано до суду додаткові пояснення у справі до яких, зокрема, долучено докази часткового погашення заборгованості за договором.

Так, відповідачем було оплачено послуги за договором №5:

- за грудень 2020 року на суму 12500000,00 грн згідно платіжної інструкції № від 30.07.2021 та на суму 16735611,16 грн згідно платіжної інструкції № від 02.08.2021;

- за січень 2021 року на суму 28250000,00 грн згідно платіжної інструкції № від 20.09.2021 та на суму 1000000,00 грн згідно платіжної інструкції № від 30.12.2022.

Тобто, під час розгляду справи судом відповідачем здійснено оплату наданих послуг на суму 58485611,16 грн. А відтак, розмір непогашеної основної заборгованості за договором становить 240226785,89 грн (298712397,05 - 58485611,16).

Пунктом 2 частини першої статті 231 ГПК України унормовано, що господарський суд закриває провадження у справі, якщо відсутній предмет спору.

Господарський суд закриває провадження у справі у зв`язку з відсутністю предмета спору, зокрема у випадку припинення існування предмета спору (наприклад, сплата суми боргу, знищення спірного майна, скасування оспорюваного акта державного чи іншого органу тощо), якщо між сторонами у зв`язку з цим не залишилося неврегульованих питань.

Закриття провадження у справі на підставі зазначеної норми ГПК України можливе також у разі, коли предмет спору існував на момент виникнення останнього та припинив існування в процесі розгляду справи. Якщо ж він був відсутній і до порушення провадження у справі, то зазначена обставина зумовлює відмову в позові, а не закриття провадження у справі.

Предмет спору - це об`єкт спірного правовідношення, з приводу якого виник спір. Під предметом позову розуміється певна матеріально-правова вимога позивача до відповідача, стосовно якої позивач просить прийняти судове рішення.

У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Касаційного господарського суду від 09.03.2021 у справі №914/1034/18 зазначено, що відповідно до ст. 241 ГПК України рішення суду першої інстанції, у разі подання апеляційної скарги, набирає законної сили після прийняття постанови апеляційним господарським судом за наслідками апеляційного перегляду, а відтак залишення без змін рішення суду першої інстанції про стягнення боргу, якого не існувало на момент прийняття такого рішення, свідчить про невиправдане втручання у право особи на мирне володіння його майном.

Таким чином, оскільки частина заявленої до стягнення суми основного боргу у розмірі 58485611,16 грн була сплачена відповідачем після звернення позивача до суду з даним позовом (провадження у справі відкрито 21.04.2021), а відтак предмет спору в цій частині між сторонами був відсутній, місцевий господарський суд керуючись положеннями п. 2 ч. 1 ст. 231 ГПК України повинен був закрити провадження у справі в частині вимог про стягнення 58485611,16 грн основного боргу. Однак в порушення зазначених приписів процесуального законодавства, суд першої інстанції не прийняв до уваги подані відповідачем докази часткової оплати заборгованості за договором, з посиланням на ч. 8 ст. 80 ГПК України, чим допустив втручання у право Товариства з обмеженою відповідальністю «Євро-реконструкція» на мирне володіння його майном. Фактично, стягнення боргу у разі відсутності такого боргу порушує принцип справедливості та створює надмірний тягар для сторін.

В силу положень статті 2 Закону України "Про судоустрій і статус суддів" завданням суду є, зокрема, захист гарантованих Конституцією України і законами України, а також міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, прав і свобод, тоді як особливо вузьке тлумачення процесуальних норм суперечить цим завданням.

Згідно ч. 1 ст. 278 ГПК України судове рішення першої інстанції, яким закінчено розгляд справи, підлягає скасуванню повністю або частково в апеляційному порядку із залишенням позову без розгляду або закриттям провадження у справі у відповідній частині з підстав передбачених статтями 226 та 231 цього Кодексу.

Беручи до уваги встановлені фактичні обставини справи щодо сплати відповідачем 58485611,16 грн основної суми боргу, керуючись ст. 278 ГПК України, колегія суддів вважає за необхідне закрити провадження у даній справі в сумі 58485611,16 грн.

Оскільки матеріали справи містять належні докази надання позивачем послуг з транспортування теплової енергії на суму 240226785,89 грн, тоді як відповідачем не надано доказів повної оплати спірної заборгованості, позовні вимоги в частині стягнення з відповідача на користь позивача основної заборгованості за договором підлягають задоволення в розмірі 240226785,89 грн.

Щодо позовних вимог в частині стягнення з відповідача 22100555,19 грн пені, 18306777,61 грн 3% річних та інфляційні втрати у розмірі 111939417,35 грн за прострочення грошового зобов`язання за період з 05.12.2020 по 08.03.2023, суд відмічає наступне.

Частиною 1 ст. 612 ЦК України унормовано, що боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом.

Відповідно до положень ст. 610 ЦК України, порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).

Статтею 611 ЦК України передбачено, що у разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема сплата неустойки.

Факт порушення відповідачем зобов`язань за спірним договором підтверджено матеріалами справи та не спростовано останнім.

Учасники господарських відносин несуть господарсько-правову відповідальність за правопорушення у сфері господарювання шляхом застосування до правопорушників господарських санкцій на підставах і в порядку, передбаченому у ГК України, іншими законами та договором (ч. 1 ст. 216 ГК України).

Відповідно до ст. 549 ЦК України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання. Штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов`язання. Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання.

Згідно з ч. 6 ст. 231 ГК України штрафні санкції за порушення грошових зобов`язань встановлюються у відсотках, розмір яких визначається обліковою ставкою Національного банку України, за увесь час користування чужими коштами, якщо інший розмір відсотків не передбачено законом або договором.

Частиною 6 статті 232 ГК України передбачено, що нарахування штрафних санкцій за прострочення виконання зобов`язання, якщо інше не встановлено законом або договором, припиняється через шість місяців від дня, коли зобов`язання мало бути виконано.

Положеннями п. 5.3 договору сторонами унормовано, що в разі невиконання своїх грошових зобов`язань товариство повинно сплатити підприємству пеню в розмірі подвійної облікової ставки НБУ від суми заборгованості за кожен день прострочення.

Відповідно до розрахунку позивача, який міститься у позовній заяві, стягненню з Товариства з обмеженою відповідальністю «Євро-реконструкція» підлягає пеня в загальному розмірі 5320664,09 грн нарахована на прострочення оплати послуг наданих позивачем за договором (в період з 01.10.2020-28.02.2021) за період з 05.12.2020 по 13.04.2021, що визначена по кожному акту виходячи з вартості наданих послуг, сум часткової оплати та кількості днів прострочення.

Північним апеляційним господарським судом за допомогою ІПС «Законодавство» здійснено перевірку правильності нарахування пені та встановлено, що наданий позивачем розрахунок є арифметично вірним. Враховуючи встановлений факт порушення відповідачем договірних зобов`язань в частині повної оплати отриманих послуг, позовні вимоги в частині стягнення з відповідача пені за період з 05.12.2020 по 13.04.2021 у розмірі 5320664,09 грн є обґрунтованими.

Щодо розміру пені нарахованої позивачем на суму заборгованості за період з 14.04.2021 по 05.10.2021 (згідно заяви про збільшення позовних вимог) у загальному розмірі 16779891,10 грн, колегія суддів зазначає наступне.

Вбачається, що додаткове нарахування пені здійснено позивачем на суму боргу станом на час звернення до суду (за кожним актом окремо). Разом з тим, як було встановлено, в ході розгляду спору відповідачем було частково погашено заборгованість за період грудень 2020 року та січень 2021 року. Заборгованість за грудень сплачена відповідачем 30.07.2021 на суму 12500000,00 грн та 02.08.2021 на суму 16735611,16 грн. Заборгованість за січень сплачена відповідачем 20.09.2021 на суму 28250000,00 грн та 30.12.2022 на суму 1000000,00 грн.

Так, за прострочення оплати послуг, наданих позивачем у період грудня 2020 року позивачем додатково нараховано пеню у розмірі 3367356,79 грн (період нарахування - 14.04.2021-05.08.2021). В той же час, в зазначеному періоді відповідачем було здійснено дві оплати отриманих послуг - 30.07.2021 та 02.08.2021.

Суд, здійснивши власний розрахунок розміру пені за заявлений позивачем період, з урахуванням здійснених відповідачем оплат встановив, що обґрунтованою до стягнення сумою пені нарахованою на суму заборгованості за надані в грудні 2020 року послуги є 3299656,00 грн (3148087,05 грн (за період з 14.04.2021-29.07.2021 на суму заборгованості 71458443,55), 77534,39 грн (за період з 30.07.2021-01.08.2021 на суму заборгованості 58958443,55 грн), 74034,56 грн (за період з 02.08.2021 -05.08.2021 на суму заборгованості 42222832,39 грн).

За прострочення оплати послуг, наданих позивачем у період січня 2021 року, позивачем додатково нараховано пеню у розмірі 5354478,70 грн (період нарахування - 14.04.2021-05.09.2021). Оскільки погашення заборгованості за період січня 2021 року здійснено відповідачем 20.09.2021 та 30.12.2022, тобто поза межами заявленого позивачем періоду, судом приймаються розрахунки позивача так як вони є арифметично вірними.

Здійснивши перерахунок заявленого до стягнення з відповідача розміру пені за період з 14.04.2021 по 05.10.2021, згідно кожного місяця наданих позивачем послуг за договором, колегія суддів встановила, що вірним до стягнення є розмір пені в сумі 16712190,31 грн.

Таким чином, загальний розмір пені, який підлягає до стягнення з відповідача становить 22032854,40 грн (5320664,09 грн +16712190,31 грн).

В апеляційній скарзі відповідач вказує на пропуск позивачем строку позовної давності за вимогами про стягнення пені.

Відповідно до ч. 1 ст. 257, п. 1 ч. 2 ст. 258 ЦК України загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки. Позовна давність в один рік застосовується, зокрема, до вимог про стягнення неустойки (штрафу, пені).

Водночас, згідно з положеннями п. 12 Прикінцевих та перехідних положень ЦК України, під час дії карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України з метою запобігання поширенню коронавірусної хвороби (COVID-19), строки, визначені статтями 257, 258, 362, 559, 681, 728, 786, 1293 цього Кодексу, продовжуються на строк дії такого карантину.

Вказаний пункт був введений в дію на підставі Закону України "Про внесення змін до деяких законодавчих актів України, спрямованих на забезпечення додаткових соціальних та економічних гарантій у зв`язку з поширенням коронавірусної хвороби (COVID-19)" від 30 березня 2020 року №540-IX (далі - Закон України №540-IX), який набрав чинності з 2 квітня 2020 року.

Карантин встановлений постановами Кабінету Міністрів України від 11.03.2020 №211, від 20.05.2020 №392, від 22.07.2020 №641, від 09.12.2020 №1236 з метою запобігання поширенню коронавірусної хвороби (COVID-19), тривав з 12.03.2020 до 30.06.2023.

Враховуючи положення п. 5.3 договору, останнім днем оплати отриманих послуг за період з жовтня 2020 року по лютий 2021 року було 04.12.2020, 04.01.2021, 05.02.2021, 05.03.2021, 05.04.2021. За таких обставин, останнім днем для подання позовної заяви про стягнення штрафних санкцій за вказаний період було б 04.06.2021, 04.07.2021, 05.08.2021, 05.09.2021, 05.10.2021. Проте Законом України від 30.03.2020 №540-IX з 02.04.2020 продовжено строк позовної давності по вимогам щодо стягнення штрафних санкцій на строк дії карантину. Відтак підприємство, подавши позов 13.03.2023 (останню заяву про збільшення позовних вимог - 13.03.2023), не пропустило строк позовної давності по цій вимозі оскільки карантин тривав до 30.06.2023.

Таким чином, заперечення відповідача про неправомірне нарахування позивачем пені та заява про застосування до спірних правовідносин строку позовної давності в 1 рік є необґрунтованими, а отже не підлягають задоволенню.

Згідно із ст. 625 ЦК України, боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь період прострочення, а також 3% річних з простроченої суми, якщо законом або договором не встановлено інший розмір відсотків.

Відтак у разі несвоєчасного виконання боржником грошового зобов`язання у нього виникає обов`язок сплатити кредитору разом із сумою основного боргу суму інфляційних втрат як компенсацію знецінення грошових коштів за основним зобов`язанням внаслідок інфляційних процесів у період прострочення їх оплати та три проценти річних від простроченої суми.

Велика Палата Верховного Суду вже звертала увагу на те, що нарахування інфляційних втрат на суму боргу та трьох процентів річних відповідно до ст. 625 ЦК України є мірою відповідальності боржника за прострочення грошового зобов`язання, оскільки виступає способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів унаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації боржника за неналежне виконання зобов`язання. Ці кошти нараховуються незалежно від вини боржника, зупинення виконавчого провадження чи виконання рішення суду про стягнення грошової суми (подібні правові висновки сформульовані, зокрема, у постановах від 19.06.2019 у справах №703/2718/16-ц та №646/14523/15-ц, від 13.11.2019 у справі №922/3095/18, від 18.03.2020 у справі №902/417/18, від 19.07.2023 у справі №910/16820/21).

Аналізуючи правову природу правовідносин, які виникають на підставі положень ст. 625 ЦК України, Велика Палата Верховного Суду у постановах від 07.04.2020 у справі №910/4590/19, від 19.07.2023 у справі №910/16820/21 зробила висновок про те, що зобов`язання зі сплати інфляційних втрат та трьох процентів річних є акцесорним, додатковим до основного, залежить від основного зобов`язання і поділяє його долю.

Вимагати сплати суми боргу з врахуванням індексу інфляції, а також 3% річних є правом кредитора, яким останній наділений в силу нормативного закріплення зазначених способів захисту майнового права та інтересу (такі висновки наведено у постанові Верховного Суду від 05.07.2019 у справі №905/600/18).

Оскільки матеріалами справи підтверджується факт часткової оплати відповідачем отриманих послуг, у позивача виникло право на нарахування сум, передбачених ч. 2 ст. 625 ЦК України.

Так, позивачем за прострочення виконання відповідачем обов`язку із оплати отриманих послуг було нараховано, в порядку ст. 625 ЦК України, інфляційні втрати в розмірі 111939417,35 грн та 3% річних в загальному розмірі 18306777,61 грн (з урахуванням заяв про збільшення розміру позовних вимог).

Суд перевіривши здійснені позивачем нарахування інфляційних втрат за заявлений період (з 05.12.2020 по 08.03.2023) встановив, що розрахунки на суму заборгованості, яка виникла у жовтні 2020 року (374179,12 грн + 4980775,51 грн), листопаді 2020 року (1201725,88 грн + 14752011,53 грн) та лютому 2021 році (30222191,97 грн) є обґрунтованими та арифметично вірними.

Поряд з цим, з огляду на часткове погашення відповідачем (під час розгляду спору) заборгованості за послуги отримані в грудні 2020 року та січні 2021 року, колегія суддів за допомогою ІПС «Законодавство» здійснила власний перерахунок нарахованих позивачем інфляційних втрат та встановила, що обґрунтованим до стягнення розміром інфляційних втрат нарахованих на суму заборгованості за послуги отримані в грудні 2020 року є 17489744,00 грн (3640978,39 грн (за період з 06.02.2021-29.07.2021 на суму заборгованості 71458443,55 грн), 0,00 грн (за період з 30.07.2021-01.08.2021 на суму заборгованості 58958443,55 грн), 13848765,61 грн (за період з 02.08.2021 -08.03.2023 на суму заборгованості 42222832,39 грн), в січні 2021 року - 22685323,31 грн (4491505,56 грн (за період з 06.03.2021-19.09.2021 на суму заборгованості 88194256,56 грн), 1389174,10 грн (за період з 20.09.2021-29.12.2021 на суму заборгованості 59944256,56 грн), 16804643,65 грн (за період з 30.12.2021 -08.03.2023 на суму заборгованості 58944256,56 грн).

Отже, з відповідача підлягають до стягнення інфляційні втрати у загальній сумі 91705951,32 грн. Відповідно, позовні вимоги в цій частині підлягають частковому задоволенню.

Перевіривши здійснені позивачем нарахування 3% річних за період з 05.12.2020 по 13.04.2021 на суму 1267895,13 грн суд встановив, що вони є обґрунтованими та арифметично вірними.

Стосовно нарахованої позивачем суми 3% річних за період з 14.04.2021 по 03.01.2023 на суму 15467573,43 грн, суд встановив, що є вірними розрахунки 3% річних за жовтень 2020 року (668234,96 грн), листопад 2020 року (2052133,68 грн) та лютий 2021 року (4480256,76 грн).

Поряд з цим розрахунки позивача за грудень 2020 року та січень 2021 року є невірними, з огляду на часткове погашення відповідачем заборгованості за послуги отримані в грудні 2020 року та січні 2021 року.

Колегія суддів здійснила власний перерахунок нарахованих позивачем 3% річних за вказаний період та встановила, що обґрунтованим до стягнення розміром 3% річних нарахованих на суму заборгованості за послуги отримані в грудні 2020 року є 2447572,74 грн (628442,75 грн (за період з 14.04.2021 до 29.07.2021 на суму заборгованості 71458443,55 грн), 14537,70 грн (за період з 30.07.2021-01.08.2021 на суму заборгованості 58958443,55 грн), 1804592,29 грн (за період з 02.08.2021 -03.01.2023 на суму заборгованості 42222832,39 грн), в січні 2021 року - 3442736,84 грн (1152566,04 грн (за період з 14.04.2021 до 19.09.2021 на суму заборгованості 88194256,56 грн), 497619,44 грн (за період з 20.09.2021-29.12.2021 на суму заборгованості 59944256,56 грн), 1792551,36 грн (за період з 30.12.2021 -03.01.2023 на суму заборгованості 58944256,56 грн).

Таким чином за період з 14.04.2021 по 03.01.2023 обґрунтованим до стягнення є розмір 3% річних в сумі 13090934,98 грн.

Перевіривши нараховану позивачем суму 3% річних за прострочення оплати послуг за період з 04.01.2023 по 08.03.2023 в розмірі 1571309,05 грн, суд встановив, що є вірними розрахунки 3% річних за жовтень 2020 року (67884,19 грн), листопад 2020 року (208470,72 грн) та лютий 2021 року (455137,19 грн). Проте, розрахунки позивача за грудень 2020 року та січень 2021 року є невірними, з огляду на часткове погашення відповідачем заборгованості за послуги отримані в грудні 2020 року та січні 2021 року.

Здійснивши власний перерахунок 3% річних в межах заявленого періоду, з урахуванням здійснених відповідачем оплат, колегія суддів вважає, що стягненню підлягає 3% річних нарахованих за грудень 2020 року в розмірі 222103,67 грн (за період з 04.01.2023 по 08.03.2023 на суму заборгованості 42222832,39 грн), за січень 2021 року в розмірі 310062,94 грн (за період з 04.01.2023 по 08.03.2023 на суму заборгованості 58944256,56 грн).

Отже, за період з 04.01.2023 по 08.03.2023 обґрунтованим до стягнення є розмір 3% річних у сумі 1263658,71 грн.

За наведеного, з відповідача підлягає до стягненню 3% річних у загальному розмірі 15622488,82 грн (1267895,13 грн +13090934,98 грн + 1263658,71 грн) Відповідно, позовні вимоги в цій частині підлягають частковому задоволенню.

Поряд з цим доводи відповідача про те, що прострочення виконання грошового зобов`язання виникло не з його вини, а з огляду на не встановлення НКРЕКП тарифів, є неспроможними, оскільки ця обставина не впливає на обсяг його зобов`язань як боржника, що прострочив грошове зобов`язання за спірним договором та не виключає можливість застосування до спірних правовідносин положень загальних норм матеріального права.

До того ж, відповідно до ст. 42 ГК України підприємництво - це самостійна, ініціативна, систематична, на власний ризик господарська діяльність, що здійснюється суб`єктами господарювання (підприємцями) з метою досягнення економічних і соціальних результатів та одержання прибутку.

Відповідач є господарюючим суб`єктом і несе відповідний ризик під час здійснення своєї господарської діяльності.

Як вже було зазначено, скаржником у апеляційній скарзі викладено клопотання про зменшення розміру нарахованих позивачем штрафних санкцій, 3% річних та інфляційних втрат на 90%.

В обґрунтування клопотання скаржник посилається на те, що Товариство з обмеженою відповідальністю "Євро-Реконструкція" здійснює виробництво та постачання теплової енергії тепловими мережами та надає послуги з централізованого опалення і централізованого постачання гарячої води для населення, бюджетних установ, релігійних організацій та інших споживачів м. Києва .

Основним джерелом доходів підприємства є кошти, що надійшли за наданні послуги з опалення та постачання гарячої води, тому фінансовий стан останнього значною мірою залежить від рівня тарифів на ці послуги. Водночас відповідач перебуває у ситуації складного фінансово-економічного становища, основною причиною якого є значна заборгованість споживачів та їх неплатоспроможність на яку також вплинув факт збройної агресії російської федерації проти України та оголошення в Україні воєнного стану.

Крім того відповідач зауважує, що підписання 30.09.2021 «Меморандум про взаєморозуміння щодо врегулювання проблемних питань у сфері постачання теплової енергії та постачання гарячої води в опалювальному періоді 2021/2022 рр.» щодо не підвищення та залишення незмінними тарифів на теплову енергію та на житлово-комунальні послуги, а далі з введенням в дію Закону України від 29.07.2022 №2479 «Про особливості регулювання відносин на ринку природного газу та у сфері теплопостачання під час дії воєнного стану та подальшого відновлення їх функціонування» Товариство з обмеженою відповідальністю "Євро-Реконструкція", як і інші теплопостачальні компанії, до кінця воєнного стану, а також протягом шести місяців після місяця, в якому воєнний стан буде припинено, вимушена постачати теплову енергію та гарячу воду за економічно необґрунтованими тарифами.

В свою чергу позивач заперечив проти задоволення клопотання про зменшення штрафних санкцій, 3% річних та інфляційних втрат посилаючись, зокрема, на те, що при вирішенні вказаного питання суд має враховувати інтереси обох сторін, ступінь виконання зобов`язання боржником, поведінку боржника, статус сторін. В даному ж випадку, позивач перебуває в скрутному фінансовому становищі (заборгованість позивача перед іншими особами становить 23396,415 млн грн, розмір збитків за 9 місяців роботи в 2023 році - 3489506 тис. грн), відповідачем було погашено лише 94,8% основного боргу, а тому зменшення нарахованого розміру пені спотворить її правове призначення. Крім того позивач вказав на не можливість зменшення інфляційних втрат та 3% річних у розумінні положень ст. 551 ЦК України та ст. 233 ГК України.

Оцінивши наведені відповідачем доводи в обґрунтування клопотання про зменшення розміру пені, інфляційних втрат та 3% річних, суд дійшов висновку про відсутність підстав для його задоволення з огляду на таке.

Відповідно до ст. 233 ГК України у разі якщо належні до сплати штрафні санкції надмірно великі порівняно із збитками кредитора, суд має право зменшити розмір санкцій. При цьому повинно бути взято до уваги: ступінь виконання зобов`язання боржником; майновий стан сторін, які беруть участь у зобов`язанні; не лише майнові, але й інші інтереси сторін, що заслуговують на увагу.

Якщо порушення зобов`язання не завдало збитків іншим учасникам господарських відносин, суд може з урахуванням інтересів боржника зменшити розмір належних до сплати штрафних санкцій.

Схоже правило міститься в ч. 3 ст. 551 ЦК України, відповідно до якої розмір неустойки може бути зменшений за рішенням суду, якщо він значно перевищує розмір збитків, та за наявності інших обставин, які мають істотне значення.

Отже, за змістом зазначених норм Господарського та Цивільного кодексів України суд має право зменшити розмір штрафних санкцій, зокрема, з таких підстав, що: належні до сплати штрафні санкції надмірно великі порівняно із збитками кредитора; якщо порушення зобов`язання не завдало збитків іншим учасникам господарських відносин. Такий перелік підстав для зменшення розміру штрафних санкцій не є вичерпним, оскільки частина третя статті 551 Цивільного кодексу України визначає, що суд має таке право і за наявності інших обставин, які мають істотне значення.

Відповідно до усталеної практики Верховного Суду право суду зменшити заявлені до стягнення суми штрафних санкцій пов`язане з наявністю виняткових обставин, встановлення яких вимагає надання оцінки поданим учасниками справи доказам та обставинам, якими учасники справи обґрунтовують як наявність підстав для зменшення розміру штрафних санкцій, так і заперечення щодо такого зменшення.

Вирішуючи питання про зменшення розміру пені та штрафу, які підлягають стягненню зі сторони, що порушила зобов`язання, суд повинен з`ясувати наявність значного перевищення розміром неустойки розміру збитків, а також об`єктивно оцінити, чи є цей випадок винятковим, виходячи з інтересів сторін, які заслуговують на увагу, ступеня виконання зобов`язань, причин неналежного виконання, незначного прострочення у виконанні зобов`язання, невідповідності розміру неустойки наслідкам порушення, негайного добровільного усунення стороною порушення та/або його наслідків тощо.

При цьому обов`язок доведення існування обставин, які можуть бути підставою для зменшення розміру заявленої до стягнення суми неустойки, покладається на особу, яка заявляє відповідне клопотання.

Встановивши відповідні обставини, суд вирішує питання стосовно можливості зменшення розміру заявленої до стягнення неустойки, що є правом суду, яке реалізується ним на власний розсуд (відповідний правовий висновок викладено у постановах Верховного Суду від 04.05.2018 у справі №917/1068/17, від 22.01.2019 у справі №908/868/18 та в ін.).

Визначення конкретного розміру зменшення штрафних санкцій належить до дискреційних повноважень суду. При цьому, реалізуючи свої дискреційні повноваження, які передбачені ст. 551 ЦК України та ст. 233 ГК України щодо права на зменшення розміру належних до сплати штрафних санкцій, суд, враховуючи загальні засади цивільного законодавства, передбачені ст. 3 ЦК України (справедливість, добросовісність, розумність), має забезпечити баланс інтересів сторін та з дотриманням правил ст. 86 ГПК України визначити конкретні обставини справи (як-то: ступінь вини боржника, його дії щодо намагання належним чином виконати зобов`язання, ступінь виконання зобов`язання боржником; майновий стан сторін, які беруть участь у зобов`язанні; не лише майнові, а й інші інтереси сторін, дії/бездіяльність боржника тощо), які мають юридичне значення, і з огляду на мотиви про компенсаційний, а не каральний характер заходів відповідальності з урахуванням встановлених обставин справи не допускати фактичного звільнення від їх сплати без належних правових підстав. Надмірне зменшення розміру пені фактично нівелює мету існування неустойки як цивільної відповідальності за порушення зобов`язання, що, у свою чергу, може розцінюватися як спосіб уникнення відповідальності та призведе до порушення балансу інтересів сторін (відповідний правовий висновок викладено у постановах Верховного Суду від 22.10.2019 у справі №904/5830/18, від 13.01.2020 у справі №902/855/18, від 27.01.2020 у справі №916/469/19, від 08.10.2020 у справі №904/5645/19, від 14.04.2021 у справі №922/1716/20).

Отже, саме суд першої та апеляційної інстанцій користується певною можливістю розсуду щодо зменшення розміру штрафних санкцій (неустойки), оцінюючи наявність та розмір збитків та інші обставини, які мають істотне значення (правові висновки Верховного Суду у постановах від 03.03.2021 у справі №925/74/19, від 02.06.2021 у справі №5023/10655/11 (922/2455/20), від 03.08.2023 у справі №916/628/22 та ін).

Північний апеляційний господарський суд, оцінивши наявні у матеріалах справи докази та доводи сторін, врахувавши розмір несплаченої відповідачем заборгованості за отримані від позивача послуги (298712397,05 грн станом на час звернення до суду) в порівнянні з розміром нарахованої пені (22032854,40 грн), забезпечуючи баланс інтересів сторін, з метою не допущення фактичного звільнення від сплати погоджених сторонами договору штрафних санкцій без належних правових підстав, врахувавши інтереси обох сторін та їх значення для енергопостачання всіх споживачів м. Києва, дійшов висновку про відсутність підстав для задоволення заяви відповідача про зменшення розміру штрафних санкцій, оскільки відповідачем в обґрунтування своїх вимог та заперечень не надано суду належних доказів щодо поважності причин неналежного виконання зобов`язань, винятковості даного випадку та невідповідності розміру штрафу наслідкам порушення, тоді як у суду відсутні підстави вважати, що розмір заявлених до стягнення штрафних санкцій є надмірним. При оцінці тверджень відповідача про скрутне фінансове становище, викликане систематичними неплатежами з боку споживачів за надані послуги з централізованого опалення та постачання гарячої води, судом враховано, що наслідки, спричинені зазначеними обставинами (несплатою отриманих споживачами послуг) стосуються обох сторін, а тому в даному випадку колегія суддів не може надавати перевагу одній із них. Також судом враховано ступінь виконання зобов`язань боржника (вартість наданих послуг за спірний період становить 315049635,84 грн, з яких оплачено лише 74822849,95 грн), поведінку боржника при виконанні умов договору (загальна заборгованість відповідача перед позивачем за договором №5 складає майже 2 мільярди грн), а також статус сторін (позивач є комунальним підприємством і фінансується за бюджетні кошти, тоді як відповідач є приватним суб`єктом і не обмежений в можливості щодо залучення коштів).

Крім того, необхідно зауважити, що скаржником у апеляційній скарзі не наведено доводів в обґрунтування наявності правових підстав для можливого зменшення у спірних правовідносинах нарахованих відповідно до ст. 625 ЦК України сум 3% річних та інфляційних втрат, оскільки положеннями ст. 233 ГК України, на яку посилається відповідач передбачено право суду зменшити виключно розмір штрафних санкцій до яких ч. 1 ст. 230 ГК України інфляційні втрати та 3% річних не відносить.

Сплата інфляційних нарахувань та 3% річних не мають характеру штрафних санкцій і є способом захисту майнового права та інтересу кредитора шляхом отримання від боржника компенсації (плати) за користування ним коштами, належними до сплати кредиторові. Компенсація полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів унаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації (плати) від боржника за користування останнім утримуваними грошовими коштами, належними до сплати кредиторові.

Подібні висновки сформульовані, зокрема, в постановах Великої Палати Верховного Суду від 19.06.2019 у справах №703/2718/16-ц та №646/14523/15-ц, а також у постанові Верховного Суду від 16.01.2020 у справі №910/14522/18.

Також суд апеляційної інстанції зазначає, що ст. 617 ЦК України встановлено загальні підстави звільнення особи від відповідальності за порушення зобов`язання, а ст. 625 ЦК України є спеціальною та такою, що не передбачає жодних підстав для звільнення від відповідальності за порушення виконання грошового зобов`язання.

З викладеного вбачається, що суд позбавлений можливості зменшити суму інфляційних втрат та відсотків річних, які нараховані позивачем у мінімальному розмірі, визначеному ч. 2 ст. 625 ЦК України.

Стосовно доводів апеляційної скарги про порушення судом першої інстанції норм процесуального права, з огляду на неврахування обставин недоплати судового збору при зверненні із заявою про збільшення розміру позовних вимог, колегія суддів відмічає наступне.

Абзацом 2 частини 2 статті 6 Закону України "Про судовий збір" передбачено, що у разі якщо розмір позовних вимог збільшено або пред`явлено нові позовні вимоги, недоплачену суму судового збору необхідно сплатити до звернення до суду з відповідною заявою.

Аналогічні приписи встановлено і у ч. 3 ст. 163 ГПК України, згідно з якою в разі збільшення розміру позовних вимог або зміни предмета позову несплачену суму судового збору належить сплатити до звернення в суд з відповідною заявою.

Отже, за подання додаткових заяв, у яких збільшується розмір позовних вимог, підлягає доплаті сума судового збору.

Водночас, як унормовано ч. 1, пп. 2 п. 2 ч. 2 ст. 4 Закону України "Про судовий збір", судовий збір справляється у відповідному розмірі від прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого законом на 1 січня календарного року, в якому відповідна заява або скарга подається до суду, - у відсотковому співвідношенні до ціни позову та у фіксованому розмірі. Ставки судового збору встановлюються у таких розмірах: за подання до господарського суду позовної заяви майнового характеру - 1,5% ціни позову, але не менше 1 розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб та не більше 350 розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб.

Згідно зі статтею 7 Закону України "Про Державний бюджет України на 2023 рік" у 2023 році прожитковий мінімум для працездатних осіб з 01.01.2023 встановлено у розмірі 2684,00 гривень.

Відтак, звертаючись до суду із заявою про збільшення позовних вимог у 2023 році та заявляючи до стягнення нові суми за нові періоди, з урахуванням предмета та нової ціни позову, Комунальне підприємство «Київтеплоенерго» мало сплатити судовий збір у максимальному розмірі, встановленому станом на 2023 рік, який становив 939400,00 грн, за вирахуванням суми попередньо сплаченого судового збору в розмірі 794500,00 грн. Тобто підприємство, звертаючись з відповідною заявою до суду, зобов`язане було надати докази сплати (доплати) судового збору в розмірі 144900,00 грн.

Оскільки при зверненні із заявою про збільшення розміру позовних вимог позивачем не було здійснено доплату судового збору, суд першої інстанції, в силу приписів ст. ст. 163, 174 ГПК України мав залишити дану заяву позивача без руху. Проте, не звернувши увагу на вказані недоліки суд першої інстанції прийняв до розгляду вказану заяву та розглянув спір по суті заявлених вимог.

Встановивши недоплату позивачем судового збору за подання заяви про збільшення розміру позовних вимог, суд апеляційної інстанції скориставшись наданими ст. 163 ГПК України повноваженнями вважає за необхідне за результатами вирішення спору стягнути з позивача недоплачену суму судового збору в розмірі 144900,00 грн в дохід Державного бюджету України.

Зважаючи на встановлені судом обставини, з урахуванням наведених норми законодавства, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції не з`ясувавши в повному обсязі обставин, що мають значення для справи, в порушення норм процесуального права дійшов помилкового висновку про задоволення позовних вимог в повному обсязі.

Відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 275 ГПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити нове рішення у відповідній частині або змінити рішення.

Згідно ч. 1 ст. 278 ГПК України судове рішення першої інстанції, яким закінчено розгляд справи, підлягає скасуванню повністю або частково в апеляційному порядку із залишенням позову без розгляду або закриттям провадження у справі у відповідній частині з підстав передбачених статтями 226 та 231 цього Кодексу

Підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення, зокрема, є не з`ясування обставин, що мають значення для справи (п. 1 ч. 1 ст. 277 ГПК України).

Враховуючи вищевикладене, Північний апеляційний господарський суд дійшов висновку, що апеляційна скарга Товариства з обмеженою відповідальністю "Євро-Реконструкція" на рішення Господарського суду міста Києва від 04.10.2023 у даній справі підлягає частковому задоволенню, а оскаржуване рішення, на підставі п. 1 ч. 1 ст. 277 ГПК України, підлягає скасуванню. Провадження у справі в частині стягнення 58485611,16 грн основної заборгованості за договором слід закрити у зв`язку з відсутністю предмета спору, позовні вимоги задовольнити частково та стягнути з відповідача на користь позивача заборгованість у розмірі 240226785,89 грн, пеню у розмірі 22032854,40 грн, 3% річних у розмірі 15622488,82 грн та 91705951,32 грн інфляційних втрат.

Розподіл судового збору за подання позовної заяви.

Відповідно до ч. 2 ст. 129 ГПК України у спорах, що виникають при виконанні договорів та з інших підстав, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

При цьому, у відповідності до п. 5 ч. 1 ст. 7 Закону України, сплачена сума судового збору повертається за клопотанням особи, яка його сплатила за ухвалою суду в разі закриття (припинення) провадження у справі (крім випадків, якщо провадження у справі закрито у зв`язку з відмовою позивача від позову і така відмова визнана судом), у т.ч. в апеляційній та касаційній інстанціях.

Враховуючи, що провадження у справі в частині стягнення 58485611,16 грн заборгованості закрито у зв`язку з відсутністю предмету спору, відповідно сплачена сума судового збору у розмірі 121746,24 грн (12,96% від розміру заявлених позовних вимог) підлягає поверненню позивачеві з Державного бюджету України після звернення позивача до суду з відповідною заявою.

Поряд з цим розподіл судових витрат здійснюється в частині задоволених позовних вимог у розмірі 369588080,43 грн.

Відтак, в силу положень п. 2 ч. 1 ст. 129 ГПК України, з відповідача на користь позивача слід стягнути судовий збір у розмірі 769744,36 грн (відповідно до пропорції, розмір задоволених позовних вимог становить 81,94%%).

З огляду на недоплату позивачем судового збору за подання заяви про збільшення розміру позовних вимог, стягнути з позивача недоплачену суму судового збору в розмірі 144900,00 грн в дохід Державного бюджету України.

Розподіл судового збору за подання апеляційної скарги.

Відповідно до пп. 4 п. 2 ч. 2 ст. 4 Закону України "Про судовий збір" (в редакції чинній станом на час звернення з апеляційною скаргою) за подання до господарського суду апеляційної скарги на рішення суду, апеляційних скарг у справі про банкрутство, заяви про перегляд судового рішення у зв`язку з нововиявленими обставинами судовий збір справляється у розмірі 150 відсотків ставки, що підлягала сплаті при поданні позовної заяви, іншої заяви і скарги.

Частиною 4 статті 6 Закону України "Про судовий збір" (в редакції чинній станом на час звернення з апеляційною скаргою) передбачено, що якщо скаргу (заяву) подано про перегляд судового рішення в частині позовних вимог (сум, що підлягають стягненню за судовим рішенням), судовий збір за подання скарги (заяви) вираховується та сплачується лише щодо перегляду судового рішення в частині таких позовних вимог (оспорюваних сум).

Звертаючись до Північного апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою скаржник просив суд позовні вимоги задовольнити частково та стягнути з відповідача на користь позивача заборгованість у розмірі 38226066,50 грн, 717266,54 грн пені, 409324,50 грн 3% річних та 2429578,07 грн інфляційних втрат (в загальному розмірі 41782235,61 грн), а в іншій частині у задоволенні позовних вимог відмовити. Тобто, скаржником оскаржується рішення суду в частині стягнення 409276911,59 грн.

З огляду на вищевикладені приписи Закону України «Про судовий збір» та беручи до уваги, що в 2023 році позивачем було збільшено розмір позовних вимог, сума судового збору, яку повинен був сплатити заявник за подання даної апеляційної скарги становила 1127280 грн (судовий збір у максимальному розмірі, встановленому станом на 2023 рік (1409100,00 грн) * на коефіцієнт 0,8 за подачу апеляційної скарги через електронний суд).

Разом з тим, як слідує з матеріалів справи, Товариство з обмеженою відповідальністю "Євро-Реконструкція" звертаючись до суду апеляційної інстанції сплатило судовий збір у меншому розмірі, ніж потрібно, а саме у сумі 953400,00 грн (згідно платіжної інструкції № від 09.11.2023). Отже, за результатами розгляду справи відповідачу слід здійснити доплату судового збору за подання даної апеляційної скарги у розмірі 173880,00 грн.

Зважаючи на часткове задоволення апеляційної скарги, враховуючи положення ст. 129 ГПК України, з позивача слід стягнути судовий збір за подання апеляційної скарги у розмірі 203586,77 грн (відповідно до пропорції, розмір задоволених апеляційних вимог становить 18,06%).

Стосовно апеляційної скарги Товариства з обмеженою відповідальністю "Євро-Реконструкція" на додаткове рішення Господарського суду міста Києва від 30.10.2023.

Відповідно до п. 3 ч. 1 ст. 244 ГПК України суд, що ухвалив рішення, може за заявою учасників справи чи з власної ініціативи ухвалити додаткове рішення, якщо судом не вирішено питання про судові витрати.

Як слідує з матеріалів справи, 09.10.2023 Комунальне підприємство виконавчого органу Київради (Київської міської державної адміністрації) "Київтеплоенерго" подало до Господарського суду міста Києва заяву про ухвалення додаткового рішення, згідно якої просило, зокрема, стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю "Євро-Реконструкція" витрати на професійну правничу допомогу у розмірі 185000,00 грн (35000,00 грн за апеляційний перегляд справи, 50000,00 грн за касаційний перегляд справи та 100000,00 грн за розгляд справи судом першої інстанції).

Додатковим рішенням Господарського суду міста Києва від 30.10.2023 (повний текст складено 08.11.2023) стягнуто з Товариства з обмеженою відповідальністю "Євро-Реконструкція" на користь Комунального підприємства виконавчого органу Київради (Київської міської державної адміністрації) "Київтеплоенерго" витрати на професійну правничу допомогу у розмірі 50000,00 грн.

Ухвалюючи дане рішення місцевий господарський суд, зважаючи на складність справи, принципи співмірності та розумності судових витрат, а також беручи до уваги клопотання відповідача про зменшення розміру заявлених судових витрат, дійшов висновку, що обґрунтованими до стягнення є витрати позивача на професійну правничу допомогу в розмірі 50000,00 грн.

Суд апеляційної інстанції погоджується із вказаним висновком суду першої інстанції враховуючи наступне.

Однією з основних засад (принципів) господарського судочинства є відшкодування судових витрат сторони, на користь якої ухвалене судове рішення (п. 12 ч. 3 ст. 2 ГПК України).

Метою впровадження цього принципу є забезпечення особі можливості ефективно захистити свої права в суді, ефективно захиститись у разі подання до неї необґрунтованого позову, а також стимулювання сторін до досудового вирішення спору.

Практична реалізація згаданого принципу в частині відшкодування витрат на професійну правничу допомогу відбувається в такі етапи:

1) попереднє визначення суми судових витрат на професійну правничу допомогу (ст. 124 ГПК України);

2) визначення розміру судових витрат на професійну правничу допомогу, що підлягають розподілу між сторонами (ст. 126 ГПК України): подання (1) заяви (клопотання) про відшкодування судових витрат на професійну правничу допомогу разом з (2) детальним описом робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, і здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги, та (3) доказами, що підтверджують здійснення робіт (наданих послуг) і розмір судових витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи; зменшення суми судових витрат на професійну правничу допомогу, що підлягають розподілу;

3) розподіл судових витрат (ст. 129 ГПК України).

Разом з тим чинне процесуальне законодавство також визначило критерії, які слід застосовувати при визначенні розміру витрат на правничу допомогу.

Відповідно до ч. 4 ст. 126 ГПК України розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.

У розумінні положень ч. 5 ст. 126 ГПК України зменшення суми судових витрат на професійну правничу допомогу, що підлягають розподілу, можливе виключно на підставі клопотання іншої сторони у разі, на її думку, недотримання вимог стосовно співмірності витрат із складністю відповідної роботи, її обсягом та часом, витраченим адвокатом на виконання робіт. Суд, ураховуючи принципи диспозитивності та змагальності, не має права вирішувати питання про зменшення суми судових витрат на професійну правову допомогу, що підлягають розподілу, з власної ініціативи.

Обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами (ч. 6 ст. 126 ГПК України).

Загальне правило розподілу судових витрат визначене в ч. 4 ст. 129 ГПК України: у разі задоволення позову - на відповідача; у разі відмови в позові - на позивача; у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Разом із тим у ч. 5 зазначеної статті цього Кодексу визначено критерії, керуючись якими суд (за клопотанням сторони або з власної ініціативи) може відступити від вказаного загального правила при вирішенні питання про розподіл витрат на правову допомогу.

Зокрема, відповідно до ч. 5 ст. 129 ГПК України під час вирішення питання про розподіл судових витрат суд враховує: 1) чи пов`язані ці витрати з розглядом справи; 2) чи є розмір таких витрат обґрунтованим та пропорційним до предмета спору, з урахуванням ціни позову, значення справи для сторін, у тому числі чи міг результат її вирішення вплинути на репутацію сторони або чи викликала справа публічний інтерес; 3) поведінку сторони під час розгляду справи, що призвела до затягування розгляду справи, зокрема, подання стороною явно необґрунтованих заяв і клопотань, безпідставне твердження або заперечення стороною певних обставин, які мають значення для справи, безпідставне завищення позивачем позовних вимог тощо; 4) дії сторони щодо досудового вирішення спору та щодо врегулювання спору мирним шляхом під час розгляду справи, стадію розгляду справи, на якій такі дії вчинялись.

При цьому на предмет відповідності зазначеним критеріям суд має оцінювати поведінку/дії/бездіяльність обох сторін при вирішенні питання про розподіл судових витрат.

Випадки, за яких суд може відступити від загального правила розподілу судових витрат, унормованого ч. 4 ст. 129 ГПК України, визначені також положеннями ч. ч. 6, 7, 9 ст. 129 цього Кодексу.

Таким чином, зважаючи на наведені положення законодавства, у разі недотримання вимог ч. 4 ст. 126 ГПК України суду надано право зменшити розмір витрат на професійну правничу допомогу адвоката, які підлягають розподілу між сторонами, лише за клопотанням іншої сторони.

При цьому, обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, що підлягають розподілу між сторонами (ч. ч. 5-6 ст. 126 ГПК України).

Аналогічна правова позиція викладена у постановах об`єднаної палати Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 03.10.2019 у справі №922/445/19, від 22.11.2019 у справі №902/347/18, від 06.12.2019 у справі №910/353/19.

Отже, для включення всієї суми гонору у відшкодування за рахунок відповідача відповідно до ст. 129 ГПК України має бути встановлено, що за цих обставин справи такі витрати позивача були необхідними, а розмір є розумний та виправданий, що передбачено у ст. 30 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність». Тобто, суд зобов`язаний оцінити рівень адвокатських витрат, що мають бути присуджені з урахуванням того, чи були такі витрати понесені фактично, але й також - чи була їх сума обґрунтованою.

Суд не зобов`язаний присуджувати стороні, на користь якої відбулося рішення, всі його витрати на адвоката, якщо, керуючись принципами справедливості та верховенством права, встановить, що розмір гонорару, визначений стороною та його адвокатом, є завищеним щодо іншої сторони спору, зважаючи на складність справи, витрачений адвокатом час, та є неспіврозмірним у порівнянні з ринковими цінами адвокатських послуг.

Таким чином, при визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін. Відповідно до ч. 3 ст. 126 ГПК України для визначення розміру витрат на професійну правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (надання послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.

Ті самі критерії застосовує Європейський суд з прав людини, присуджуючи судові витрат на підставі статті 41 Конвенції. Зокрема, згідно з його практикою заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їхній розмір - обґрунтованим (див., наприклад, рішення у справі «East/West Alliance Limited» проти України», заява N19336/04, п. 269).

Таку правову позицію викладено і у постановах Великої Палати Верховного Суду від 30.11.2020 по справі №922/2869/19, від 19.02.2020 у справі №755/9215/15-ц, від 12.05.2020 у справі №904/4507/18.

Принцип пропорційності - загальноправовий принцип, спрямований на забезпечення у правовому регулюванні розумного балансу приватних і публічних інтересів, відповідно до якого цілі обмежень прав мають бути істотними, а засоби їх досягнення обґрунтованими і мінімально обтяжливими для осіб, чиї права обмежуються; дозволяє досягти розумного співвідношення між цілями державного впливу та засобами їх досягнення

Принцип пропорційності являє собою загальний, універсальний принцип права, який вимагає співрозмірного обмеження прав та свобод людини для досягнення публічних цілей.

Обґрунтованість та співмірність понесених витрат на професійну правничу допомогу слід досліджувати з урахуванням ч. 3 ст. 13 ГПК України, згідно якої кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом.

Такі висновки викладені у постановах Верховного Суду від 17.02.2021 у справі №922/2875/18, від 19.08.2021 у справі №910/11547/19 та від 20.07.2021 у справі №922/2604/20.

За змістом ст. 16 ГПК України учасники справи мають право користуватися правничою допомогою. Представництво у суді, як вид правничої допомоги, здійснюється виключно адвокатом (професійна правнича допомога), крім випадків, встановлених законом.

Частиною 3 статті 237 ЦК України унормовано, що однією з підстав виникнення представництва є договір.

Відповідно до ст. 26 Закону України "Про адвокатуру та адвокатську діяльність" (далі - Закон №5076-VI) адвокатська діяльність здійснюється на підставі договору про надання правової допомоги.

Так, договір про надання правової допомоги - це домовленість, за якою одна сторона (адвокат, адвокатське бюро, адвокатське об`єднання) зобов`язується здійснити захист, представництво або надати інші види правової допомоги другій стороні (клієнту) на умовах і в порядку, що визначені договором, а клієнт зобов`язується оплатити надання правової допомоги та фактичні витрати, необхідні для виконання договору (ст. 1 Закону №5076-VI).

Закон №5076-VI формою винагороди адвоката за здійснення захисту, представництва та надання інших видів правової допомоги клієнту визначає гонорар.

Розмір гонорару визначається лише за погодженням адвоката з клієнтом, а суд не вправі втручатися в ці правовідносини (п. 28 додаткової постанови Великої Палати Верховного Суду від 19.02.2020 у справі №755/9215/15-ц; п. 19 додаткової постанови Великої Палати Верховного Суду від 07.07.2021 у справі №910/12876/19).

Частинами першою та другою статті 30 Закону №5076-VI встановлено, що порядок обчислення гонорару (фіксований розмір, погодинна оплата), підстави для зміни розміру гонорару, порядок його сплати, умови повернення тощо визначаються в договорі про надання правової допомоги. При встановленні розміру гонорару враховуються складність справи, кваліфікація і досвід адвоката, фінансовий стан клієнта та інші істотні обставини. Гонорар має бути розумним та враховувати витрачений адвокатом час.

Таким чином, визначаючи розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації гонорару адвоката іншою стороною, суди мають виходити зі встановленого у самому договорі розміру та/або порядку обчислення таких витрат, що узгоджується з приписами ст. 30 Закону №5076-VI, враховуючи при цьому положення законодавства щодо критеріїв визначення розміру витрат на правничу допомогу.

Північний апеляційний господарський суд також звертається до правової позиції, зазначеній у постанові Великої Палати Верховного Суду від 16.11.2022 у справі №922/1964/21. Так, Велика Палата зазначила про те, що ч. 3 ст. 126 ГПК України конкретного складу відомостей, що мають бути зазначені в детальному описі робіт (наданих послуг), не визначає, обмежуючись лише посиланням на те, що відповідний опис має бути детальним. Тому, враховуючи принципи рівності і справедливості, правової визначеності, ясності і недвозначності правової норми як складові принципу верховенства права, визначення необхідного і достатнього ступеня деталізації опису робіт у цьому випадку є виключною прерогативою учасника справи, що подає такий опис. Велика Палата Верховного Суду дійшла висновку, що учасник справи повинен деталізувати відповідний опис лише тією мірою, якою досягається його функціональне призначення - визначення розміру витрат на професійну правничу допомогу з метою розподілу судових витрат. Надмірний формалізм при оцінці такого опису на предмет його деталізації, за відсутності визначених процесуальним законом чітких критеріїв оцінки, може призвести до порушення принципу верховенства права.

Як слідує з матеріалів справи, правову допомогу Комунальному підприємству виконавчого органу Київради (Київської міської державної адміністрації) "Київтеплоенерго" у ході розгляду даної справи під час попереднього розгляду в суді апеляційної, касаційної інстанції, а також під час нового розгляду в суді першої інстанції надавав, зокрема, адвокат Кудряшов О.Ю. на підставі договору про надання правової допомоги №2167/ДПЗ-21 від 18.10.2021.

Так, згідно договору від 18.10.2021 укладеного між Адвокатським об`єднанням «А-Лекс» в особі керівника Кудряшова О.Ю. та Комунальним підприємством виконавчого органу Київради (Київської міської державної адміністрації) "Київтеплоенерго", замовник доручив, а виконавець прийняв на себе зобов`язання по наданню правової допомоги з підготовки апеляційної скарги (п. 1.1).

Відповідно до п. 1.2 договору під наданням правової допомоги з підготовки апеляційної скарги, що є предметом договору, сторони мають на увазі надання послуг професійної правничої допомоги, пов`язаних з апеляційним оскарженням рішень господарських судів першої інстанції, що включає в себе зокрема, але не обмежуючись: надання адвокатом усних та письмових консультацій з правових питань, виконання доручень замовника, що потребують спеціальних знань, представництво прав та інтересів замовника в господарських судах апеляційної інстанції, підготовка, підписання та подання будь-яких документів та будь-які інші послуги по захисту прав та інтересів замовника при апеляційному оскарженні рішень господарських судів першої інстанції.

Пунктом 2.3 договору в редакції додаткової угоди від 07.02.2022, сторони дійшли згоди, що враховуючи складність справи №910/6306/21 та велику важливість результатів її судового розгляду для замовника слід встановити фіксований розмір винагороди виконавця за надання замовнику послуг професійної правничої допомоги, пов`язаних з апеляційним переглядом рішення Господарського суду міста Києва від 09.09.2021 у справі №910/6306/21, що становить 35000,00 грн.

За надання замовнику послуг професійної правничої допомоги, пов`язаних з касаційним оскарженням рішення Господарського суду міста Києва від 09.09.2021 та постанови Північного апеляційного господарського суду від 07.02.2022 у справі №910/6306/21 розмір винагороди становить 50000,00 грн.

Відповідно до п. 2.4 договору в редакції додаткової угоди від 07.02.2022, акт здачі-приймання наданих послуг професійної правничої допомоги, пов`язаних з апеляційним переглядом рішення Господарського суду міста Києва від 09.09.2021 у справі №910/6306/21 складається сторонами протягом 180 днів після постановлення Верховним Судом ухвали про відкриття касаційного провадження, але не пізніше 5 днів після ухвалення Верховним Судом судового рішення за результатами розгляду такої касаційної скарги.

Акт здачі-приймання наданих послуг професійної правничої допомоги, пов`язаних з касаційним переглядом рішення Господарського суду міста Києва від 09.09.2021 та постанови Північного апеляційного господарського суду від 07.02.2022 у справі №910/6306/21 складається сторонами протягом 5 днів після ухвалення Верховним Судом судового рішення за результатами розгляду касаційної скарги замовника у справі №910/6306/21.

Договір набирає чинності з моменту підписання його сторонами та діє до 31.12.2022 включно (п. 6.1 договору в редакції додаткової угоди від 01.12.2021).

16.06.2022 між сторонами підписано акт здачі-приймання результатів наданих послуг, згідно якого виконавець надав, а замовник прийняв послуги професійної правничої допомоги, пов`язані з апеляційним переглядом справи №910/6306/21.

Відповідно до наданого заявником акту адвокатом Кудряшовим О.Ю. надано наступну правову допомогу:

- 18.10.2021 - правовий аналіз процесуальних і інших документів, законодавства, судової практики, надання замовнику консультацій з правових та інших питань, пов`язаних із апеляційним переглядом рішення Господарського суду міста Києва від 09.09.2021 у справі №910/6306/21, підготовка, складання і подання апеляційної скарги;

- 11.11.2021 - підготовка, складання і подання відзиву на апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю "Євро-Реконструкція" до Північного апеляційного господарського суду;

- 15.11.2021 - правовий аналіз процесуальних і інших документів, законодавства, судової практики, підготовка, складання і подання додаткових пояснень у справі;

- 15.11.2021, 13.12.2021, 17.01.2022 - представництво інтересів замовника та участь у судовому засіданні Північного апеляційного господарського суду;

- 17.11.2021, 07.12.2021, 10.12.2021, 11.01.2022 - правовий аналіз процесуальних і інших документів, законодавства, судової практики, підготовка, складання і подання додаткових пояснень;

- 13.12.2021 - перевірка та правовий аналіз аргументів і посилань на законодавство і судову практику Товариства з обмеженою відповідальністю "Євро-Реконструкція" та підготовка, складання і подання додаткових пояснень з запереченнями на такі аргументи і посилання, а також клопотання про врахування правових висновків Верховного Суду.

Згідно акту загальна вартість наданих послуг становить 35000,00 грн.

Також в акті зазначено, що сторони не мають зауважень щодо обсягу наданих послуг.

В подальшому, 06.10.2022 між сторонами підписано акт здачі-приймання результатів наданих послуг, згідно якого виконавець надав, а замовник прийняв послуги професійної правничої допомоги із захисту інтересів замовника у Верховному Судів, що включають:

- представництво інтересів замовника в суді (участь у судових засіданнях 22.06.2022, 13.07.2022, 03.08.2022, 31.08.2022 та 05.10.2022);

- правовий аналіз документів, законодавства, судової практики, складання та подання процесуальних документів (касаційна скарга на постанову Північного апеляційного господарського суду від 07.02.2022 і рішення Господарського суду міста Києва від 09.09.2021, касаційна скарга на додаткову постанову Північного апеляційного господарського суду від 16.02.2022, письмові пояснення від 22.06.2022, додаткові пояснення від 12.07.2022, додаткові пояснення від 02.08.2022).

Загальна вартість наданих послуг професійної правничої допомоги складає 50000,00 грн.

05.02.2023 між сторонами підписано акт здачі-приймання результатів наданих послуг, згідно якого виконавець надав, а замовник прийняв послуги професійної правничої допомоги із захисту інтересів замовника в Господарському суді міста Києва при новому розгляді справи, що включають:

- правовий аналіз документів, законодавства, судової практики, складання та подання процесуальних документів (пояснення від 02.12.2022, заява від 05.01.2023, заява від 11.03.2023 та заява від 22.03.2023).

Загальна вартість наданих послуг професійної правничої допомоги складає 100000,00 грн.

Відтак позивач вказує, що розмір його витрат, пов`язаних з правничою допомогою в суді апеляційної, касаційної інстанцій та суді першої інстанції під час нового розгляду справи становить 185000,00 грн.

У матеріалах справи містяться ордери видані адвокату Кудряшову О.Ю. Комунальним підприємством виконавчого органу Київради (Київської міської державної адміністрації) "Київтеплоенерго" та свідоцтво про право на зайняття адвокатською діяльністю. Участь адвоката Кудряшова О.Ю. у судових засіданнях, призначених для розгляду справи №910/6306/21, підтверджується протоколами судових засідань, які містяться у даній справі. Також матеріали справи містять докази підписання процесуальних документів представником позивача - адвокатом Кудряшовим О.Ю.

Таким чином, подані позивачем документи щодо наданих послуг на професійну правничу допомогу адвоката, в рамках розгляду спору у даній справі в судах всіх інстанцій є належними і допустимими доказами в підтвердження обставин реальності понесених стороною витрат, визначених ст. 126 ГПК України.

Як було зазначено вище, вказуючи на необґрунтованість додаткового рішення відповідач стверджує, що розмір заявлених позивачем витрат на правову допомогу під час розгляду справи є неспівмірним обсягу робіт адвоката, не відповідає критерію реальності адвокатських витрат, а також критерію розумності їхнього розміру виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін. Також відповідач вказує на не підписання між сторонами акту здачі-приймання наданих послуг професійної правничої допомоги за наслідками розгляду апеляційної скарги Комунального підприємства виконавчого органу Київради (Київської міської державної адміністрації) "Київтеплоенерго" на рішення суду від 09.09.2021 та як наслідок, відсутність підстав для розподілу витрат за надані послуги професійної правничої допомоги у Північному апеляційному господарському суді в розмірі 50000,00 грн.

З огляду на викладене скаржник вважає, що обґрунтований розмір судових витрат на професійну правничу допомогу адвоката, який підлягає розподілу між сторонами, становить 35000,00 грн.

Північний апеляційний господарський суд звертає увагу, що втручання суду у договірні відносини між адвокатом та його клієнтом у частині визначення розміру гонорару або зменшення розміру стягнення такого гонорару з відповідної сторони на підставі положень ч. 4 ст. 126 ГПК України можливе лише за умови обґрунтованості та наявності доказів на підтвердження невідповідності таких витрат фактично наданим послугам. В іншому випадку, таке втручання суперечитиме принципу свободи договору, закріпленому в положеннях ст. 627 ЦК України, принципу pacta sunt servanda та принципу захисту права працівника або іншої особи на оплату та своєчасність оплати за виконану працю, закріпленому у ст. 43 Конституції України.

Верховний Суд неодноразово викладав висновок щодо питання застосування положень ч. 4 ст. 126 ГПК України, з врахуванням критеріїв, що застосовує Європейський суд з прав людини, присуджуючи судові витрати на підставі ст. 41 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.

Дослідивши матеріали справи колегія суддів доходить висновку про безпідставність доводів відповідача щодо не підписання між Адвокатським об`єднанням «А-Лекс» в особі керівника Кудряшова О.Ю. та Комунальним підприємством виконавчого органу Київради (Київської міської державної адміністрації) "Київтеплоенерго" акту здачі-приймання наданих послуг професійної правничої допомоги за наслідками розгляду апеляційної скарги Комунального підприємства виконавчого органу Київради (Київської міської державної адміністрації) "Київтеплоенерго" на рішення суду від 09.09.2021, позаяк копія акту здачі-приймання результатів наданих послуг від 16.06.2022, згідно якого виконавець надав, а замовник прийняв послуги професійної правничої допомоги, пов`язані з апеляційним переглядом справи №910/6306/21, міститься в матеріалах справи та була подана представником позивача до Верховного Суду разом із заявою про розподіл судових витрат (а.с. 165-171, т. 5).

Досліджуючи обґрунтованість та пропорційність розміру заявлених до стягнення позивачем витрати на професійну правничу допомогу через призму принципу співмірності, який включає такі критерії: складність справи та виконаних робіт (наданих послуг); час, витрачений на виконання відповідних робіт (надання послуг); обсяг наданих послуг та виконаних робіт; ціна позову та (або) значення справи для сторони, колегія суддів зауважує слідуюче.

Зі змісту наданих сторонами пояснень у справі слідує, що у провадженні господарських судів наявні декілька справ за позовом Комунального підприємства виконавчого органу Київради (Київської міської державної адміністрації) "Київтеплоенерго" до Товариства з обмеженою відповідальністю "Євро-Реконструкція" про стягнення заборгованості за договором №5 від 01.06.2017 за різні періоди, але з аналогічних підстав (справа №910/18914/20, №910/16781/21, №910/6306/21 та №910/4109/22).

Згідно відомостей з Єдиного державного реєстру судових рішень, представник позивача адвокат Кудряшов О.Ю. представляє інтереси Комунального підприємства виконавчого органу Київради (Київської міської державної адміністрації) "Київтеплоенерго" також і у справах №910/18914/20, №910/16781/21 та №910/4109/22. А відтак позиція адвоката Кудряшова О.Ю. щодо спірних правовідносин є сталою.

Зважаючи на це слід відмітити, що для вивчення та правового аналізу документації, законодавства, судової практики, підготовки апеляційної та касаційної скарг, відзивів у справі (з огляду на їх неодноразове подання в рамках виконання одного договору) не вимагається значних затрат часу та зусиль, а відтак заявлені до відшкодування витрати за надання вказаних послуг у розмірі 185000,00 грн є необґрунтованими, не відповідають критерію дійсності, розумності та реальності, оскільки відповідні дії вчинялися адвокатом також під час підготовки документів і в зазначених вище справах. Разом з тим послуги щодо правового аналізу процесуальних документів, законодавства, судової практики поглинаються такою послугою як підготовка апеляційної скарги, касаційної скарги та відзивів по справі.

Також колегія суддів приймає до уваги, що під час розгляду даної справи інтереси позивача крім адвоката Кудряшова О.Ю. представляли також адвокат Комісар С.П., адвокат Коцюба В.О. та Ларькін М.М., що вказує на неспівмірність заявлених позивачем витрат на правову допомогу під час розгляду справи обсягу робіт наданих адвокатом Кудряшовим О.Ю.

Північний апеляційний господарський суд наголошує, що метою стягнення витрат на правничу допомогу є не тільки компенсація стороні, на користь якої ухвалене рішення, понесених збитків, але й спонукання боржника утримуватися від вчинення дій, що в подальшому спричиняють необхідність поновлення порушених прав та інтересів позивача (подібний висновок викладений в постановах Верховного Суду від 04.10.2021 від №640/8316/20, від 21.10.2021 у справі №420/4820/19 тощо). Водночас стягнення витрат на професійну правничу допомогу з боржника не може бути способом надмірного збагачення сторони, на користь якої такі витрати стягуються і не може становити для неї по суті додатковий спосіб отримання доходу (подібна правова позиція викладена в постанові Верховного Суду від 24.01.2022 у справі №911/2737/17).

З огляду на зазначене, вирішуючи питання про стягнення судових витрат за надання правової допомоги, з урахуванням критеріїв розумності і реальності таких витрат, їх співмірності зі складністю справи та виконаною адвокатами роботою (наданими послугами), наданих стороною доказів на підтвердження таких витрат, та зважаючи на заперечення відповідача щодо розподілу таких витрат, місцевий господарський суд дійшов вірного висновку про часткове задоволення заяви позивача та наявність підстав для зменшення заявленого до стягнення Комунальним підприємством виконавчого органу Київради (Київської міської державної адміністрації) "Київтеплоенерго" розміру витрат на професійну правничу допомогу до 50000,00 грн.

Поряд з цим зважаючи на доведеність позивачем розміру понесених витрат, доводи відповідача про наявність підстав для зменшення їх розміру до 35000,00 грн колегія суддів сприймає критично та відмічає, що метою стягнення витрат на правничу допомогу є не тільки компенсація стороні, на користь якої ухвалено рішення, витрачених коштів, але і в певному сенсі спонукання сторін від подачі безпідставних заяв, скарг і своєчасного вчинення дій, необхідних для поновлення порушених прав та інтересів юридичних осіб.

Враховуючи наведене, ґрунтуючись на матеріалах справи, додаткове рішення Господарського суду міста Києва від 30.10.2023 у справі №910/6306/21 слід залишити без змін, як таке, що прийняте у відповідності до норм законодавства. Отже, апеляційна скарга Товариства з обмеженою відповідальністю "Євро-Реконструкція" не підлягає задоволенню.

Розподіл судових витрат у зв`язку з розглядом даної апеляційної скарги судом не здійснюється, оскільки сплата судового збору за подання апеляційної скарги на додаткове рішення Законом України «Про судовий збір» не передбачена.

Щодо апеляційної скарги Товариства з обмеженою відповідальністю "Євро-Реконструкція" на додаткове рішення Господарського суду міста Києва від 08.11.2023.

Як було зазначено, 09.10.2023 Комунальне підприємство виконавчого органу Київради (Київської міської державної адміністрації) "Київтеплоенерго" подало до Господарського суду міста Києва заяву про ухвалення додаткового рішення, згідно якої просило, зокрема, стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю "Євро-Реконструкція" витрати зі сплати судового збору за подання апеляційної (1191750,00 грн) та касаційної (1589000,00 гр) скарг під час попереднього розгляду справи у розмірі 2780750,00 грн.

Додатковим рішенням Господарського суду міста Києва від 08.11.2023 стягнуто з Товариства з обмеженою відповідальністю "Євро-Реконструкція" на користь Комунального підприємства виконавчого органу Київради (Київської міської державної адміністрації) "Київтеплоенерго" витрати зі сплати судового збору за подання апеляційної та касаційної скарг під час попереднього розгляду справи у розмірі 2780750,00 грн.

Водночас відповідач не погоджується з вказаним рішенням місцевого господарського суду стверджуючи, що у задоволенні заяви позивача про розподіл судового збору слід відмовити, оскільки судом не враховано вимог ГПК України щодо пропорційності стягнення судових витрат. Також, на переконання відповідача, розподіл судових витрат за результатом розгляду справи повинен був зробити суд касаційної інстанції.

Північний апеляційний господарський суд вважає необґрунтованими вказані твердження скаржника, враховуючи наступне.

Так, постановою Верховного Суду від 05.10.2022 касаційні скарги Товариства з обмеженою відповідальністю "Євро-Реконструкція" та Комунального підприємства виконавчого органу Київради (Київської міської державної адміністрації) "Київтеплоенерго" задоволені частково. Рішення Господарського суду міста Києва від 09.09.2021, постанову Північного апеляційного господарського суду від 07.02.2022 та додаткову постанову Північного апеляційного господарського суду від 16.02.2022 у справі №910/6306/21 скасовано, а справу направлено на новий розгляд до суду першої інстанції.

Згідно з ч. 1 ст. 129 ГПК України у спорах, що виникають при виконанні договорів та з інших підстав судовий збір покладається на сторони пропорційно задоволених позовних вимог.

Поряд з цим у відповідності до ч. 14 ст. 129 ГПК України, якщо суд касаційної інстанції не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

Отже, суд касаційної інстанції, здійснює новий розподіл судових витрат у справі лише у разі прийняття ним постанови про скасування чи зміну остаточного судового рішення суду першої (апеляційної) інстанції, прийнятого по суті заявлених вимог. При цьому, у випадках скасування касаційним судом рішення суду першої інстанції або постанови апеляційної інстанції з переданням справи на новий розгляд, судові витрати у справі, в тому числі й судовий збір, сплачений за подання касаційної скарги, підлягають розподілу господарським судом, який вирішує спір по суті за результатами нового розгляду справи.

Враховуючи те, що за результатом розгляду касаційних скарг Верховним Судом прийнято постанову від 05.10.2022, якою скасовано рішення Господарського суду міста Києва від 09.09.2021, постанову Північного апеляційного господарського суду від 07.02.2022 та додаткову постанову Північного апеляційного господарського суду від 16.02.2022 у справі №910/6306/21, а справу направлено на новий розгляд до суду першої інстанції, зміни чи ухвалення нового рішення не відбулося. А тому, у суду касаційної інстанції були відсутні правові підстави для здійснення розподілу судових витрат відповідно до вимог ч. 14 ст. 129 ГПК України, тоді як розподіл таких витрат здійснюється господарським судом, який вирішує спір по суті за результатами нового розгляду справи.

За наведеного, саме Господарський суд міста Києва при новому розгляді справи мав здійснити розподіл судових витрат на сплату судового збору, що спростовує твердження скаржника з цього приводу.

Разом з тим, враховуючи, що Північний апеляційний господарський суд під час апеляційного перегляду даного спору дійшов висновку про скасування рішення Господарського суду міста Києва від 04.10.2023 у справі №910/6306/21 та часткове задоволення позовних вимог Комунального підприємства виконавчого органу Київради (Київської міської державної адміністрації) "Київтеплоенерго", в силу положень ч. 1 ст. 129 ГПК України, судовий збір за подання апеляційної та касаційної скарг під час попереднього розгляду справи покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Судом встановлено, що позивачем було сплачено судовий збір за подання апеляційної скарги у розмірі 1191750,00 грн та касаційної скарги у розмірі 1589000,00 грн.

Відтак, зважаючи на часткове задоволення позовних вимог, з Товариства з обмеженою відповідальністю "Євро-Реконструкція" на користь Комунального підприємства виконавчого органу Київради (Київської міської державної адміністрації) "Київтеплоенерго" слід стягнути судовий збір за подання апеляційної та касаційної скарг під час попереднього розгляду даної справи у розмірі 2278546,55 грн (відповідно до пропорції, розмір задоволених позовних вимог становить 81,94%).

Враховуючи наведене, ґрунтуючись на матеріалах справи, додаткове рішення Господарського суду міста Києва від 08.11.2023 у справі №910/6306/21 підлягає скасуванню з прийняттям нового рішення про стягнення з відповідача на користь позивача судового збору за подання апеляційної та касаційної скарг під час попереднього розгляду даної справи у розмірі 2278546,55 грн. Оскільки доводи апеляційної скарги Товариства з обмеженою відповідальністю "Євро-Реконструкція" на додаткове рішення Господарського суду міста Києва від 08.11.2023 колегія суддів визнала безпідставними, у задоволенні апеляційної скарги слід відмовити.

Розподіл судових витрат у зв`язку з розглядом даної апеляційної скарги судом не здійснюється, оскільки відповідачем оскаржено додаткове рішення, тоді як сплата судового збору за подання апеляційної скарги на додаткове рішення Законом України «Про судовий збір» не передбачена.

Керуючись ст. ст. 267 - 285 Господарського процесуального кодексу України, Північний апеляційний господарський суд -

ПОСТАНОВИВ:

1. Апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю "Євро-Реконструкція" на рішення Господарського суду міста Києва від 04.10.2023 у справі №910/6306/21 задовольнити частково.

2. Рішення Господарського суду міста Києва від 04.10.2023 у справі №910/6306/21 скасувати та прийняти нове рішення.

3. Закрити провадження у справі №910/6306/21 в частині позовних вимог про стягнення основного боргу в сумі 58485611 (п`ятдесят вісім мільйонів чотириста вісімдесят п`ять тисяч шістсот одинадцять) грн 16 коп.

4. Позов Комунального підприємства виконавчого органу Київради (Київської міської державної адміністрації) "Київтеплоенерго" задовольнити частково.

5. Стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю "Євро-Реконструкція" (02094, м. Київ, вул. Гната Хоткевича, 20; ) на користь Комунального підприємства виконавчого органу Київради (Київської міської державної адміністрації) "Київтеплоенерго" (01001, м. Київ, пл. Івана Франка, 5; ) заборгованість у розмірі 240226785 (двісті сорок мільйонів двісті двадцять шість тисяч сімсот вісімдесят п`ять) грн 89 коп, пеню у розмірі 22032854 (двадцять два мільйони тридцять дві тисячі вісімсот п`ятдесят чотири) грн 40 коп, 3% річних у розмірі 15622488 (п`ятнадцять мільйонів шістсот двадцять дві тисячі чотириста вісімдесят вісім) грн 82 коп, 91705951 (дев`яносто один мільйон сімсот п`ять тисяч дев`ятсот п`ятдесят одну) грн 32 коп інфляційних втрат та судовий збір у розмірі 769744 (сімсот шістдесят дев`ять тисяч сімсот сорок чотири) грн 36 коп.

6. Стягнути з Комунального підприємства виконавчого органу Київради (Київської міської державної адміністрації) "Київтеплоенерго" (01001, м. Київ, пл. Івана Франка, 5; ) в дохід Державного бюджету України 144900 (сто сорок чотири тисячі дев`ятсот) грн 00 коп судового збору за подання позовної заяви.

7. У решті вимог - відмовити.

8. Стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю "Євро-Реконструкція" (02094, м. Київ, вул. Гната Хоткевича, 20; ) в дохід Державного бюджету України 173880 (сто сімдесят три тисячі вісімсот вісімдесят вісім) грн 00 коп судового збору за подання апеляційної скарги.

9. Стягнути з Комунального підприємства виконавчого органу Київради (Київської міської державної адміністрації) "Київтеплоенерго" (01001, м. Київ, пл. Івана Франка, 5; ) на користь Товариства з обмеженою відповідальністю "Євро-Реконструкція" (02094, м. Київ, вул. Гната Хоткевича, 20; ) 203586 (двісті три тисячі п`ятсот вісімдесят шість) грн 77 коп судового збору за подання апеляційної скарги.

10. Апеляційні скарги Товариства з обмеженою відповідальністю "Євро-Реконструкція" на додаткове рішення Господарського суду міста Києва від 30.10.2023 та додаткове рішення Господарського суду міста Києва від 08.11.2023 у справі №910/6306/21 залишити без задоволення.

11. Додаткове рішення Господарського суду міста Києва від 30.10.2023 у справі №910/6306/21 залишити без змін.

12. Додаткове рішення Господарського суду міста Києва від 08.11.2023 у справі №910/6306/21 скасувати та прийняти нове рішення, яким стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю "Євро-Реконструкція" (02094, м. Київ, вул. Гната Хоткевича, 20; ) на користь Комунального підприємства виконавчого органу Київради (Київської міської державної адміністрації) "Київтеплоенерго" (01001, м. Київ, пл. Івана Франка, 5; ) судовий збір за подання апеляційної та касаційної скарг під час попереднього розгляду даної справи у розмірі 2278546 (два мільйони двісті сімдесят вісім тисяч п`ятсот сорок шість) грн 55 коп.

13. Видачу наказів доручити Господарському суду міста Києва.

14. Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена до Верховного Суду у строк двадцять днів з дня складення її повного тексту.

Повний текст постанови складено 07.03.2024.

Головуючий суддя В.В. Шапран

Судді С.І. Буравльов

В.В. Андрієнко