ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ЗАКАРПАТСЬКОЇ ОБЛАСТІ
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"28" лютого 2024 р. м. Ужгород Справа № 907/1046/23

Суддя Господарського суду Закарпатської області Лучко Р.М.,

за участю секретаря судового засідання Піпар А.Ю.

Розглянув матеріали справи

за позовом Фізичної особи-підприємця Луцо Михайла Михайловича, с. Минай Ужгородського району Закарпатської області

до відповідача 1 ОСОБА_1 , с. Минай Ужгородського району Закарпатської області

відповідача 2 Публічного акціонерного товариства «Акціонерний комерційний промислово-інвестиційний банк» в особі Фонду гарантування вкладів фізичних осіб, м. Київ

за участю третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору на стороні відповідача 1 Приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Бадахова Юрія Назіровича, м. Київ

про визнання недійсним договору іпотеки та скасування рішення про державну реєстрацію

За участю представників:

позивача - Пітух В.І., адвокат, ордер серії АО № 1104507 від 09.11.2023;

відповідача 1 - ОСОБА_1;

відповідача 2 - Кузка С.О., адвокат, довіреність №09/12/209 від 01.12.2023;

третьої особи - не з`явився.

Фізична особа-підприємець Луцо Михайло Михайлович звернувся до Господарського суду Закарпатської області з позовною заявою до ОСОБА_1 та до Публічного акціонерного товариства «Акціонерний комерційний промислово-інвестиційний банк» в особі Фонду гарантування вкладів фізичних осіб про визнання недійсним іпотечного договору №84/23-2008, посвідченого 10.04.2008 приватним нотаріусом Ужгородського міського нотаріального округу Дроботя А.Й. та скасування рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень №69211573 від 08.09.2023.

Автоматизованою системою документообігу суду для розгляду справи 907/1046/23 визначено головуючого суддю Лучка Р.М., що підтверджується протоколом автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 10.11.2023.

Ухвалою від 14.11.2023 суд прийняв позовну заяву до розгляду, відкрив провадження у справі за правилами загального позовного провадження, залучив до участі в справі третю особу, встановив учасникам справи процесуальні строки для подання заяв по суті спору та призначив підготовче засідання на 08.12.2023 року.

Підготовче засідання судом відкладалося на 15.01.2024, 06.02.2024 у зв`язку з неявкою учасників справи та з огляду на заявлене суду клопотання.

Крім того, суд протокольною ухвалою від 15.01.2024 постановив відмовити у задоволенні клопотання про продовження відповідачу 2 процесуального строку для подання відзиву від 07.12.2023.

Ухвалою від 29.01.2024 судом відмовлено у задоволенні клопотання ОСОБА_1 від 22.01.2024 про скасування ухвали Господарського суду Закарпатської області від 14.11.2023 у справі № 907/1046/23 про забезпечення позову.

Відповідно до ухвали від 06.02.2024 закрито підготовче провадження у даній справі та призначено судовий розгляд справи по суті в судовому засіданні 28.02.2024 року. Окрім того, означеною ухвалою суду залишено без розгляду клопотання позивача від 05.12.2023 про витребування доказів, поновлено відповідачу 1 строк подання відзиву на позов та залишено без розгляду поданий відповідачем 2 відзив на позов.

В судовому засіданні 28.02.2024 представник позивача підтримав позовні вимоги з викладених в позовній заяві підстав.

Відповідачі згідно з наданими в судовому засіданні поясненнями заперечують проти задоволення позовних вимог з зазначених у відзиві на позов відповідача 1 підстав.

Третя особа в судове засідання не з`явилася, причини неявку суду не повідомила, хоча про дату, час та місце розгляду справи Приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Бадахов Ю.Н. був повідомлений належним чином у встановленому законом порядку шляхом отримання 20.02.2024 ухвали від 06.02.2024 про закриття підготовчого провадження у даній справі та призначення на 28.02.2024 справи до судового розгляду по суті, що підтверджується рекомендованим повідомленням про вручення поштового відправлення №288 та вбачається з відомостей з вебсайту Укрпошти щодо відстеження рекомендованого відправлення за трек-номером 621.

Учасник справи розпоряджається своїми правами на власний розсуд (ч. 2 ст. 14 ГПК України).

Відповідно до ч. 4 ст. 13 ГПК України кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних з вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.

Згідно приписів ст. 202 ГПК України, неявка у судове засідання будь якого учасника справи за умови, що його належним чином повідомлено про дату, час і місце цього засідання, не перешкоджає розгляду справи по суті, а тому відповідно до ст. 202 ГПК України та ст. 6 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод, з огляду на вищенаведене, суд вважає за можливе розглянути справу без участі третьої особи.

Відповідно до ст. 233 ГПК України, рішення по даній справі прийнято у нарадчій кімнаті за результатами оцінки наявних в матеріалах справи доказів.

ПОЗИЦІЯ УЧАСНИКІВ СПРАВИ

Правова позиція позивача.

Позовні вимоги обґрунтовуються положеннями ст. 5 Закону України «Про іпотеку», які в редакції на час укладення між позивачем та відповідачем 2 іпотечного договору №84/23-2008, (10.04.2008) не передбачали можливість надання в іпотеку майнових прав як предмета іпотеки, що за позицією позивача свідчить про недійсність самого іпотечного договору.

Крім того, зауважує, що Приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Бадаховим Юрієм Назіровичем при посвідченні укладеного між відповідачами договору про відступлення (купівлю-продаж) права вимоги здійснено первинну державну реєстрацію іпотеки без здійснення запису щодо державної реєстрації змін умов обтяження, що суперечить положенням ст. 24 Закону України «Про іпотеку».

Позивач наводить суду аргументи також й щодо відсутності у відповідача 1 права вимоги та права іпотекодержателя у зв`язку з припиненням зобов`язання та через недійсність набутої відповідачем 1 вимог, однак жодних вимог, у зв`язку з наведеним обґрунтуваннями позову суду не заявлено.

Заперечення (відзив) відповідача 1.

Відповідач 1 згідно з відзивом на позовну заяву від 12.01.2023 заперечує проти задоволення позовних вимог, зазначаючи, що сам по собі факт того, що на час укладення спірного договору іпотеки стаття 5 Закону України «Про іпотеку» не визначала майнові права як предмет іпотеки не може свідчити про його недійсність, оскільки головною умовою є наявність порушених прав і законних інтересів позивача, який оспорює Іпотечний договір.

В даному контексті пояснює, що позивач, який є іпотекодавцем майнових прав за Іпотечним договором, тим самим надав згоду на передачу в іпотеку майнових прав на недобудований будинок відпочинку на 15 сімей під літ. А загальною площею 455,6 кв.м.; прохідна під літ. Б загальною площею 7,7 кв.м.; фінський будинок під літ. В загальною площею 12,6 кв.м.; фінський будинок під літ. Г загальною площею 8,1 кв.м.; садовий будинок під літ. Д загального площею 24,9 м.кв.; огорожа (позначена 1, 2), що знаходиться за адресою: Закарпатська область, Виноградівський район, м. Виноградів, урочище «Виннички» , буд. 31, яке у майбутньому стане його власністю.

З урахуванням наведеного відповідач 1 вважає, що дії позивача, який уклав 10.04.2008 року Іпотечний договір № 84/23-2008, а згодом звернувся із позовом про визнання цього Іпотечного договору недійсним, суперечить його попередній поведінці (укладенню Іпотечного договору) і є недобросовісними.

Зауважує, при цьому, що ним за договором про відступлення (купівлю-продаж) права вимоги від 08.09.2023 придбано дійсну вимогу, а неможливість у спірних правовідносинах стягнути заборгованість в судовому порядку не є підставою для припинення зобов`язання, чим відповідачем 1 обґрунтовуються й заперечення щодо позовної вимоги про скасування рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень №69211573 від 08.09.2023.

Відповідь на відзив.

Позивач згідно з поданою суду відповіддю на відзив від 17.01.2024 спростовує аргументи відповідача 1, які викладені ним у відзиві на позов, зазначаючи, зокрема, що відповідно до частини 2, 3 статті 331 Цивільного кодексу України, Тимчасового положення про порядок державної реєстрації прав власності на нерухоме майно, затвердженого наказом Міністерства юстиції України від 07.02.2002 № 7/5 (в редакції, що діяла на час укладення оспорюваного договору іпотеки) право власності на новостворене нерухоме майно виникає з моменту завершення будівництва (створення майна), а якщо договором або законом передбачено прийняття нерухомого майна до експлуатації і державної його реєстрації, право власності виникає з моменту прийняття об`єкта до експлуатації і державної реєстрації, а до завершення будівництва (створення майна) особа вважається власником матеріалів, обладнання тощо, які були використані в процесі його будівництва (створення майна).

Зауважує, що до прийняття об`єкта новоствореного нерухомого майна до експлуатації та його державної реєстрації право власності на незавершений будівництвом об`єкт нерухомості не виникає, а майнові права на об`єкт незавершеного будівництва віднесені до предмета іпотеки згідно із Законом України «Про запобігання впливу світової фінансової кризи на розвиток будівельної галузі та житлового будівництва», яким було внесено доповнення до статті 5 Закону України «Про іпотеку».

Звертає увагу, що відповідно до частини 1 статті 215 Цивільного кодексу України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частиною першою-третьою, п`ятою та шостою статті 203 Цивільного кодексу України, а частина 1 статті 203 Цивільного кодексу України передбачає, що зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства, а відповідач-1 в поданому Відзиві не спростовує даних обставин, а посилається на вказані норми закону та зазначає про наявність судового рішення яким стягнуто заборгованість з позичальника.

Крім того, акцентує увагу, що відповідачем 1 жодним чином не спростовується підставність доводів позивача щодо неправомірності внесеного запису про іпотеку на підставі укладеного договору про відступлення права вимоги.

При цьому, акцентує увагу, що приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Бадаховим Ю.Н. при посвідченні договору про відступлення (купівлі-продажу) прав вимоги, серія та номер: 1194 здійснено первинну державну реєстрації іпотеки без здійснення запису щодо державної реєстрації змін умов обтяження.

Заперечення.

Відповідач 1 в поданому суду запереченні від 31.01.2024 спростовує доводи позивача, що викладені у відповіді на відзив з тих самих, що й у відзиві на позов від 12.01.2024 підстав. Додатково зазначає, що позивач брав участь при розгляді справи №18/77 в Господарському суді Закарпатської області та дійсність Іпотечного договору ним не заперечувалася та визнавалася, а намагання позивача через 15 років після укладення договору визнати його недійсним може свідчити лише про намір позичальника уникнути взятих на себе зобов`язань.

Крім того, зауважує, що чинним на час укладення оспорюваного в даній справі договору іпотеки законодавством було передбачено дійсність прав за іпотечним договором з моменту його нотаріального посвідчення, а не державної реєстрації права іпотеки.

Заперечення (відзив) відповідача 2.

Поданий відповідачем 2 відзив на позов від 10.01.2024 ухвалою суду від 06.02.2024 залишено без розгляду у зв`язку з пропуском строку його подання та означеним у ньому аргументам судом не надається правова оцінка, як і не підлягає врахуванню подана позивачем на спростування аргументів відповідача 2 відповідь на відзив.

Водночас, в судовому засіданні 28.02.2024 відповідачем 2 подано суду заяву про застосування строків позовної дваності, відповідно до якої просить суд відмовити в позові у зв`язку з їх пропуском позивачем.

ВСТАНОВЛЕНІ СУДОМ ОБСТАВИНИ СПРАВИ.

23 жовтня 2006 року між Суб`єктом підприємницької діяльності фізичною особою ОСОБА_2 , як Позичальником та Акціонерним комерційним промислово-інвестиційний банком (закрите акціонерне товариство) в особі філії «Закарпатське Центральне відділення Промінвестбанку», м. Ужгород (правонаступником якого є відповідач 2 у справі - Публічне акціонерне товариство «Акціонерний комерційний промислово-інвестиційний банк»), як Кредитором укладено кредитний договір № 69/3-06 (надалі - Кредитний договір), до якого було внесено зміни та доповнення додатковими угодами №1 від 16.05.2008 року та №2 від 26.11.2008 року, згідно яких Кредитор видав позичальнику кредит 300 000 грн з цільовим призначенням: викуп нерухомості та її облаштування (п.п. 1.1., 1.3. Кредитного договору).

Відповідно до п. 1.2. Кредитного договору кінцевий термін повернення кредиту сторони обумовили - 22 жовтня 2009 року.

У забезпечення повернення вищенаведеного кредиту 10 квітня 2008 року між Акціонерним комерційним промислово-інвестиційний банком (закрите акціонерне товариство) в особі філії «Закарпатське Центральне відділення Промінвестбанку», м.Ужгород (правонаступником якого є відповідач 2 у справі - Публічне акціонерне товариство «Акціонерний комерційний промислово-інвестиційний банк»), як Іпотекодержателем та Суб`єктом підприємницької діяльності фізичною особою-підприємцем Луцо Михайлом Михайловичем, як Іпотекодавцем було укладено договір іпотеки № 84/23-2008 (надалі - Іпотечний договір), згідно якого Іпотекодавець забезпечив вимоги Іпотекодержателя, що випливають з:

- Кредитного договору №69/3-06 від 23.10.2006 (із змінами та доповненнями), за умовами якого Іпотекодавець зобов`язаний в передбаченому Кредитним договором порядку повернути Іпотекодержателю до 22.10.2009 кредит в розмірі 300 000,00 грн, сплатити відсотки за користування кредитом, неустойки (штрафи, пеню), відшкодувати Іпотекодержателю збитки, понесені внаслідок невиконання Боржником умов Кредитного договору.

Предметом іпотеки відповідно до п. 1.2. Іпотечного договору є майнові права на комплекс будівель недобудованої бази відпочинку «Виннички», в складі: недобудований будинок відпочинку на 15 сімей під літ. А загальною площею 455,6 кв.м.; прохідна під літ. Б загальною площею 7,7 кв.м.; фінський будинок під літ. В загальною площею 12,6 кв.м.; фінський будинок під літ. Г загальною площею 8,1 кв.м.; садовий будинок під літ. Д загальною площею 24,9 м.кв.; огорожа (позначена 1,2), що знаходиться за адресою: Закарпатська область, Виноградівський район, м. Виноградів, урочище «Виннички», буд. 31).

Для цілей Іпотечного договору від визначенням предмету іпотеки в залежності від конкретного застосування розуміються як всі об`єкти Майнового поручителя, передані в іпотеку, так і будь-яка їх частина.

Відповідно до п. 1.4 Іпотечного договору вартість комплексу будівель недобудованої бази відпочинку «Виннички» згідно Витягу з реєстру прав власності на нерухоме майно, виданого Виноградівським бюро технічної інвентаризації 10.01.2008 року за номером 17317766, номер запису 238, в книзі 1-гр, реєстраційний номер 16422774, складає 28 248 грн. Сторони оцінили предмет іпотеки у 234 000 грн.

Згідно з п. 1.7. Іпотечного договору обтяження нерухомого майна іпотекою підлягає державній реєстрації Іпотекодержателем в порядку, встановленому законом. Сторони зобов`язуються після здачі предмета іпотеки в експлуатацію внести зміни до цього договору та посвідчити їх в нотаіральному порядку.

За змістом п. 1.3. Іпотечного договору майнові права на предмет іпотеки підтверджуються Договором купівлі-продажу, посвідченого приватним нотаріусом Виноградівського районного нотаріального округу Она Н.М. 19.10.2006 за №1935.

Згідно з долученим до позовної заяви договором купівлі-продажу (копією), укладеного 19.10.2006 між ВАТ «Виноградівське виробничо-торгівельне швейне об`єднання «Гронзо», як Продавцем та Фізичною особою-підприємцем Лучцо Михайлом Михайловичем, як Покупцем, підтверджується набуття позивачем в даній справі права власності на комплекс будівель недобудованої бази відпочинку «Виннички», в складі: недобудований будинок відпочинку на 15 сімей під літ. А загальною площею 455,6 кв.м.; прохідна під літ. Б загальною площею 7,7 кв.м.; фінський будинок під літ. В загальною площею 12,6 кв.м.; фінський будинок під літ. Г загальною площею 8,1 кв.м.; садовий будинок під літ. Д загальною площею 24,9 м.кв.; огорожа (позначена 1,2), що знаходиться за адресою: Закарпатська область, Виноградівський район, м. Виноградів, урочище «Виннички», яке (майнові права на яке) в подальшому було передано в іпотеку відповідачу 2 за Іпотечним договором.

Відповідно до п. 7.3. Іпотечного договору цей договір діє до повного виконання зобов`язань Боржниками за Кредитними договорами (з урахуванням усіх змін і доповнень до нього) або до припинення права іпотеки у випадках, що прямо передбачені чинним законодавством України.

У зв`язку з неналежним виконанням позивачем, як Позичальником, зобов`язань за Кредитним договором Банк, звернувся до Господарського суду Закарпатської області з позовом про звернення стягнення на предмет іпотеки в рахунок погашення виконання зобов`язань за Кредитним договором.

Рішенням Господарського суду Закарпатської області від 10.11.2010 у справі №18/77, яке набрало законної сили у встановленому законом порядку частково задоволено позовні вимоги та стягнуто з Суб`єкта підприємницької діяльності фізичної особи Луцо Михайла Михайловича на користь Публічного акціонерного товариства «Акціонерний комерційний промислово -інвестиційний банк», м. Київ в особі філії «Відділення ПАТ Промінвестбанк в м. Ужгород» 350 320,10 грн заборгованості, а також 3511,72 грн витрат по сплаті держмита та 231,28 грн витрат на інформаційне-технічне забезпечення судового процесу, звернувши стягнення на обумовлений сторонами предмет іпотеки згідно Іпотечного договору № 84/23-2008 від 10.04.2008 року, а саме на:

- предмет іпотеки згідно договору іпотеки № 84/23-2008 від 10.04.2008 року, посвідченого приватним нотаріусом Ужгородського районного нотаріального округу Дроботя А.Й. по реєстру за №1485, а саме: комплекс будівель недобудованої бази відпочинку «Виннички», в складі: недобудований будинок відпочинку на 15 сімей під літ. А загальною площею 455,6 кв.м.; прохідна під літ. Б загальною площею 7,7 кв.м.; фінський будинок під літ. В загальною площею 12,6 кв.м.; фінський будинок під літ. Г загальною площею 8,1 кв.м.; садовий будинок під літ. Д загальною площею 24,9 м.кв.; огорожа (позначена 1,2), що знаходиться за адресою: Закарпатська область, Виноградівський район, м. Виноградів, урочище «Виннички», буд. 31, шляхом продажу Публічним акціонерним товариством «Акціонерний комерційний промислово-інвестиційний банк» в особі філії «Відділення ПАТ Промінвестбанк в м. Ужгород» предмету іпотеки від свого імені будь-якій особі на підставі договору купівлі - продажу у порядку встановленому ст. 38 Закону України «Про іпотеку», за ціною визначеною на підставі оцінки майна суб`єктом оціночної діяльності на момент укладення договору купівлі-продажу, з метою погашення заборгованості приватного підприємця Луцо Михайла Михайловича перед ПАТ «Промінвестбанк» за кредитним договором № 69/3-06 від 23.10.2006 року (із змінами та доповненнями).

Крім того, означеним рішенням Господарського суду Закаопатської області предмет іпотеки на період до його реалізації передано в управління ПАТ «Промінвестбанк».

Під час розгляду справи №18/77 судом встановлено неналежне виконання Позичальником зобов`язань за Кредитним договором та наявність заборгованості за Кредитним договором в розмірі 350 320,10 грн, з яких 292 000,00 грн заборгованості по погашенню кредиту, 27 120,00 грн заборгованість по відсоткам за користування кредитом, 31 200,10 грн пені за прострочення повернення тіла кредиту та сплати відсотків за користування кредитом.

Позивач стверджує про пропуск стягувачем у справі №18/77 (відповідачем 2 в даній справі) строку пред`явлення до примусового виконання наказу Господарського суду Закарпатської області у справі №18/77.

Водночас, заборгованість за Кредитним договором Позичальником (позивачем) станом на час розгляду даної справи в суді не погашена, що вбачається зі змісту позовної заяви та підтверджуються поясненнями представника позивача в судовому засіданні.

Також судом встановлено, що в ході ліквідаційної процедури ПАТ «Акціонерний комерційний промислово-інвестиційний банк» 29.08.2023 відбулися відкриті торги (аукціон), оформлені протоколом електронного аукціону № GFD001-UA-773, з продажу права вимоги за Кредитним договором № 69/3-06 від 23.10.2006, переможцем яких згідно з протоколом електронного аукціону № GFD001-UA-773 від 29.08.2023, визнано ОСОБА_1 - відповідача 1 у справі

08 вересня 2023 року між ПАТ «Акціонерний комерційний промислово інвестиційний банк» в особі виконуючого обов`язки уповноваженої особи Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на ліквідацію ПАТ «Промінвестбанк» Паламарчук В.В. та ОСОБА_1 укладено договір про відступлення (купівлі-продажу) прав вимоги, який посвідчений 08.09.2023 приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Бадаховим Ю.Н. та зареєстрований у реєстрі за № 1194, відповідно до якого відповідачу1 відступлено права вимоги, зокрема, за Кредитним та Іпотечними договорами (із змінами та доповненнями).

В судовому засіданні 28.02.2024 оглянуто надані відповідачем оригінали акт прийому-передачі документів від 08.09.2023, відповідно до якого відповідачем 2, як Первісним кредитором передано відповідачу 1, як Новому кредитору документи на підтвердження прав за переданою вимогою та долучені до нього оригінали Кредитного договору № 69/3-06 від 23.10.2006 (з Договорами про внесення змін до нього), Іпотечного договору № 84/23-2008 від 10.04.2008, оригінали яких надано відповідачем 1 та оглянуто в судовому засіданні 28.02.2024 року.

Позивач з посиланням на неможливість відповідно до чинного на час укладення Іпотечного договору законодавства передавати в іпотеку майнові права та наявність порушень законодавства при реєстрації зміни іпотекодержателя за укладеним між відповідачами договором, які полягають у первинній реєстрації іпотеки, у зв`язку з чим просить суд:

- визнати недійсним іпотечний договір №84/23-2008, посвідчений 10 квітня 2008 року приватним нотаріусом Ужгородського міського нотаріального округу Дроботя А.Й. за реєстровим №1485, укладений між Акціонерним комерційним промислово-інвестиційним банком (закрите акціонерне товариство) в особі Філії «"Закарпатське Центральне відділення Промінвестбанку", (правонаступником якого є ОСОБА_1 ) та Суб`єктом підприємницької діяльності фізичною особою ОСОБА_2 ;

- скасувати рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, індексний номер: 69211573 від 08.09.2023 року 12:45:28. приватного нотаріуса Бадахова Юрія Назіровича, Київський міський нотаріальний округ. м. Київ - про державну реєстрацію іпотеки 51659932 (спеціальний розділ) щодо нерухомого майна: комплекс будівель недобудованої бази відпочинку "Виннички" адреса: АДРЕСА_1 , іпотекодержатель - ОСОБА_1.

ПРАВОВЕ ОБГРУНТУВАННЯ І ОЦІНКА СУДУ

Відповідно до приписів частини першої статті 215 Цивільного кодексу України, підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

Згідно положень частин першої - третьої, п`ятої, шостої статті 203 Цивільного кодексу України, зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей.

За змістом статей 15 і 16 Цивільного кодексу України кожна особа має право на звернення до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права у разі його порушення, невизнання або оспорювання та інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.

Статтею 4 Господарського процесуального кодексу України передбачено, що право на звернення до господарського суду в установленому цим Кодексом порядку гарантується. Ніхто не може бути позбавлений права на розгляд його справи у господарському суді, до юрисдикції якого вона віднесена законом. Юридичні особи та фізичні особи-підприємці, фізичні особи, які не є підприємцями, державні органи, органи місцевого самоврядування мають право на звернення до господарського суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав та законних інтересів у справах, віднесених законом до юрисдикції господарського суду, а також для вжиття передбачених законом заходів, спрямованих на запобігання правопорушенням.

Під захистом права розуміється державно-примусова діяльність, спрямована на відновлення порушеного права суб`єкта правовідносин і забезпечення виконання юридичного обов`язку зобов`язаною стороною. Спосіб захисту може бути визначено як концентрований вираз змісту (суті) міри державного примусу, за допомогою якого відбувається досягнення бажаного для особи, право чи інтерес якої порушені, правового результату.

Спосіб захисту втілює безпосередню мету, якої прагне досягти суб`єкт захисту (позивач), вважаючи, що таким чином буде припинено порушення (чи оспорювання) його прав, він компенсує витрати, що виникли у зв`язку з порушенням його прав, або в інший спосіб нівелює негативні наслідки від порушення його прав.

Установивши наявність в особи, яка звернулася з позовом, суб`єктивного матеріального права або охоронюваного законом інтересу, на захист яких подано позов, суд з`ясовує наявність чи відсутність факту порушення або оспорення і, відповідно, ухвалює рішення про захист порушеного права або відмовляє позивачеві у захисті.

Оцінюючи належність обраного позивачем способу захисту та обґрунтовуючи відповідний висновок, судам необхідно виходити із його ефективності, а це означає, що вимога на захист цивільного права має відповідати змісту порушеного права та характеру правопорушення, забезпечувати поновлення порушеного права, а у разі неможливості такого поновлення - гарантувати особі можливість отримання нею відповідного відшкодування. Подібний правовий висновок викладений у постановах Верховного Суду від 11.02.2020 у справі № 923/364/19 та від 16.06.2020 у справі № 904/1221/19.

Велика Палата Верховного Суду неодноразово зазначала, що застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту права чи інтересу, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення, невизнання або оспорення. Такі право чи інтерес мають бути захищені судом у спосіб, який є ефективним, тобто таким, що відповідає змісту відповідного права чи інтересу, характеру його порушення, невизнання або оспорення та спричиненим цими діяннями наслідкам. Такі правові висновки викладені у постановах Великої Палати Верховного Суду від 05.06.2018 у справі № 338/180/17 (провадження № 14-144цс18), від 11.09.2018 у справі № 905/1926/16 (провадження № 12-187гс18), від 30.01.2019 у справі № 569/17272/15-ц (провадження № 14-338цс18).

Відтак, застосування судом того чи іншого способу захисту має приводити до відновлення порушеного права позивача без необхідності повторного звернення до суду (принцип процесуальної економії), постанова Великої Палати Верховного Суду від 06.04.2021 у справі № 910/10011/19.

Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ) неодноразово, аналізуючи національні системи правового захисту на предмет дотримання статті 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція), вказував, що для того, аби бути ефективним, національний засіб юридичного захисту має бути спроможним запобігти виникненню або продовженню стверджуваного порушення чи надати належне відшкодування за будь-яке порушення, яке вже мало місце (рішення від 26.10.2000 у справі "Кудла проти Польщі" ("Kudla v. Poland", заява № 30210/96, § 158), 16.08.2013 у справі "Гарнага проти України" ("Garnaga v. Ukraine", заява № 20390/07, § 29).

Надаючи правову оцінку належності обраного зацікавленою особою способу захисту, судам належить зважати й на його ефективність з точки зору статті 13 Конвенції. ЄСПЛ у рішенні від 15.11.1996 у справі "Чахал проти Об`єднаного Королівства" ("Chahal v. the United Kingdom", заява № 22414/93, § 145) зазначив, що згадана норма гарантує на національному рівні ефективні правові засоби для здійснення прав і свобод, що передбачаються Конвенцією, незалежно від того, яким чином вони виражені в правовій системі тієї чи іншої країни. Таким чином, суть цієї статті зводиться до вимоги надати людині такі міри правового захисту на національному рівні, що дозволили б компетентному державному органові розглядати по суті скарги на порушення положень Конвенції й надавати відповідний судовий захист, хоча держави-учасники Конвенції мають деяку свободу розсуду щодо того, яким чином вони забезпечують при цьому виконання своїх зобов`язань. Крім того, за деяких обставин вимоги статті 13 Конвенції можуть забезпечуватися всією сукупністю засобів, що передбачаються національним правом.

Засіб захисту, що вимагається законом або договором, повинен бути ефективним як у законі, так і на практиці, зокрема, у тому сенсі, щоб його використання не було ускладнене діями або недоглядом органів влади відповідної держави (рішення ЄСПЛ від 05.04.2005 у справі "Афанасьєв проти України" (заява № 38722/02, § 75)).

Отже, у кінцевому результаті ефективний засіб повинен забезпечити поновлення порушеного права, а у разі неможливості такого поновлення - гарантувати особі можливість отримання нею відповідного відшкодування.

У рішенні ЄСПЛ від 31.07.2003 у справі "Дорани проти Ірландії" зазначено, що поняття "ефективний засіб" передбачає запобігання порушенню або припиненню порушення, а так само встановлення механізму відновлення, поновлення порушеного права.

У рішенні від 29.06.2006 у справі "Пантелеєнко проти України" ЄСПЛ зазначив, що засіб юридичного захисту має бути ефективним як на практиці, так і за законом.

При вирішенні справи "Каіч та інші проти Хорватії" (рішення від 17.07.2008) ЄСПЛ вказав, що для Конвенції було б неприйнятно, якби стаття 13 декларувала право на ефективний засіб захисту, але без його практичного застосування.

Таким чином, обов`язковим є практичне застосування ефективного механізму захисту. Протилежний підхід суперечитиме принципу верховенства права.

На це вказується, зокрема, і в пункті 4 мотивувальної частини рішення Конституційного Суду України від 02.11.2004 № 15-рп/2004 у справі № 1-33/2004, де зазначено, що верховенство права вимагає від держави його втілення у правотворчу та правозастосовну діяльність, яка здійснюється, зокрема і судом як основним засобом захисту прав, свобод та інтересів у державі.

Конституційний Суд України в пункті 9 мотивувальної частини рішення від 30.01.2003 № 3-рп/2003 у справі № 1-12/2003 наголошує на тому, що правосуддя за своєю суттю визнається таким лише за умови, що воно відповідає вимогам справедливості і забезпечує ефективне поновлення в правах.

Звідси, ефективний спосіб захисту має бути таким, що відповідає змісту порушеного права та забезпечує реальне поновлення прав особи, за захистом яких вона звернулась до суду, відповідно до вимог законодавства.

Позовні вимоги в частині недійсності Іпотечного договору в даній справі заявлені з тих підстав з тих підстав, що на момент укладення спірного договору майнові права на об`єкти незавершеного будівництва не могли бути предметом іпотеки відповідно до ст. 5 Закону України «Про іпотеку» у відповідній редакції.

Згідно з частиною першою статті 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною вимог, які встановлені частинами першою - третьою та шостою статті 203 цього Кодексу.

Так, статтею 5 Закону України «Про іпотеку» (у редакції, яка була чинною на час укладення договору іпотеки) був визначений вичерпний перелік об`єктів, які могли бути предметом іпотеки за іпотечним договором.

Предметом іпотеки могли бути один або декілька об`єктів нерухомого майна за таких умов: нерухоме майно належить іпотекодавцю на праві власності або на праві господарського відання, якщо іпотекодавцем є державне або комунальне підприємство, установа чи організація; нерухоме майно може бути відчужене іпотекодавцем і на нього відповідно до законодавства може бути звернення стягнення; нерухоме майно зареєстроване у встановленому законом порядку як окремий виділений у натурі об`єкт права власності, якщо інше не встановлено цим Законом.

Предметом також міг бути об`єкт незавершеного будівництва або інше нерухоме майно, яке стане власністю іпотекодавця після укладення іпотечного договору, за умови, що іпотекодавець може документально підтвердити право на набуття ним у власність відповідного нерухомого майна у майбутньому.

Частина об`єкта нерухомого майна могла бути предметом іпотеки лише після її виділення в натурі і реєстрації права власності на неї як на окремий об`єкт нерухомості чи приєднання її до предмета іпотеки після укладення іпотечного договору без реєстрації права власності на неї як на окремий об`єкт нерухомості.

Водночас поняття «іпотека майнових прав» і регулювання відносин при передачі в іпотеку майнових прав у цій редакції закону були відсутні, а дія Закону України «Про іпотечне кредитування, операції з консолідованим іпотечним боргом та іпотечні сертифікати (редакція з 14 січня 2006 року по 23 липня 2010 року) на правовідносини при укладенні договору іпотеки між банком і фізичною особою з метою забезпечення кредитного договору не поширюються.

Зазначений правовий висновок викладений Верховним Судом України у постанові від 17 квітня 2013 року у справі № 6-8цс13.

Майнові права на об`єкт незавершеного будівництва віднесені до предмета іпотеки згідно із Законом України від 25 грудня 2008 року «Про запобігання впливу світової фінансової кризи на розвиток будівельної галузі та житлового будівництва», що набрав чинності 14 січня 2009 року, якими були внесені зміни до Закону України «Про іпотеку.

З огляду на наведене, суд погоджується з доводами позивача, що при укладенні Іпотечного договору № 84/23-2008 від 10 квітня 2008 року приписи статті 5 Закону України «Про іпотеку» (у редакції від 05 червня 2003 року) не містили положень про те, що майнові права на незавершене будівництвом приміщення могли виступати предметом іпотеки.

Майнове право, що є предметом застави (іпотеки) - це обумовлене право набуття в майбутньому прав власності на нерухоме майно (право під відкладальною умовою), яке виникає тоді, коли виконані певні, але не всі правові передумови, що є необхідними й достатніми для набуття речового права.

Разом з тим, згідно зі статтею 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Положення статті 5 Закону України «Про іпотеку» (у редакції чинній на час укладення договору іпотеки) передбачали, що предметом іпотеки може виступати об`єкт незавершеного будівництва або інше нерухоме майно, яке стане власністю іпотекодавця після укладення іпотечного договору.

В той же час, положеннями пункту 1.7. Іпотечного договору, передбачено обов`язок сторін після здачі предмета іпотеки в експлуатацію внести зміни до цього договору та посвідчити їх в нотаіральному порядку, а згідно з встановленими у справі обставинами, які визнаються сторонами на час розгляду справи в суді будівництво комплексу бази відпочинку «Виннички», в складі: недобудований будинок відпочинку на 15 сімей під літ. А загальною площею 455,6 кв.м.; прохідна під літ. Б загальною площею 7,7 кв.м.; фінський будинок під літ. В загальною площею 12,6 кв.м.; фінський будинок під літ. Г загальною площею 8,1 кв.м.; садовий будинок під літ. Д загальною площею 24,9 м.кв.; огорожа (позначена 1,2), що знаходиться за адресою: Закарпатська область, Виноградівський район, м. Виноградів, урочище «Виннички», буд. 31 (майнові права на який є предметом іпотеки відповідно до п. 1.2. Іпотечного договору), - не завершене, відповідний комплекс в експлуатацію не зданий та фактично знаходиться в занедбаному стані.

Водночас, визначаючись зі змістом спірних правовідносин, суд вважає, що дії позивача щодо оспорення договору іпотеки через п`ятнадцять років після його укладення в сукупності з встановленим рішенням Господарського Закарпатської області від 10.11.2010 у справі №18/77 факту неналежного виконання позивачем зобов`язань за Кредитним договором та відсутністю доказів сплати заборгованості за Кредитним договором є нічим іншим, як намаганням Позичальника уникнути належного виконання взятих на себе зобов`язань.

Висновуючи наведене, суд враховує, що спірним договором іпотеки в іпотеку було передано майнові права на нерухоме майно, яке стане власністю іпотекодавця, що по суті було об`єктом незавершеного будівництва на час укладення Іпотечного договору та залишається таким на час розгляду справи в суді, і лише та обставина, що положення статті 5 Закону України «Про іпотеку» (у редакції від 05 червня 2003 року) не передбачали, що предметом іпотеки не можуть виступати майнові права, не може бути безумовною підставою для визнання недійсним вказаного пункту договору.

Так, сам по собі факт того, що на час укладення оспорюваного Іпотечного договору стаття 5 Закону України «Про іпотеку» не визначала майнові права як предмет іпотеки не може свідчити про його недійсність, оскільки головною умовою, яку повинні встановити суди, є наявність порушення прав і законних інтересів особи, яка оспорює зазначені договори.

Означена правова позиція щодо застосування ст. 5 Закону України «Про іпотеку» (у чинній на час укладення Іпотечного договору редакції), яку суд вважає релевантною до застосування в спірних правовідносинах, зазначена в постановах Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду у складі Верховного суду від 04.07.2018 у справі №520/10060/16-ц, постановах Верховного суду від 30.01.2019 у справі №658/1338/16-ц, від 09.11.2022 у справі №463/6168/17, від 17.06.2021 у справі №761/12692/17, від 08.09.2021 у справі №711/3426/19 та багатьох інших

За встановленими у справі обставинами, позивач, виступивши Іпотекодавцем майнових прав за оспорюваним Іпотечним договором, тим самим надав згоду на передачу в іпотеку майнових прав на незавершений будівництвом комплекс бази відпочинку, який у майбутньому стане його власністю, а відтак, суд констатує, що позивачем не доведено яким чином заявлені ним підстави недійсності Іпотечного договору порушують його права як Іпотекодавця за даним договором.

При цьому суд бере до уваги також, що Іпотекодацем за Іпотечним договором передано в іпотеку майнові права на незакінчений будівництвом об`єкт (комплекс будівель недобудованої бази відпочинку «Виннички») саме з метою забезпечення виконання його зобов`язань за Кредитним договором, відповідно до п. 1.3. якого позивачу й надавалися відповідачем 2 грошові кошти на купівлю означеної недобудованої бази відпочинку на підставі Договору купівлі-продажу, укладеного 19.10.2006 між ВАТ «Виноградівське виробничо-торгівельне швейне об`єднання «Гронзо» та Фізичною особою-підприємцем Лучцо Михайлом Михайловичем з відстрочкою платежу - 3 банківських дні та саме вказаний Договір за статтею 5 Закону України «Про іпотеку» (у редакції на час укладення договору іпотеки) надавався позивачем з метою доведення тієї обставини, що нерухоме майно стане його власністю в подальшому після укладення договору іпотеки.

Верховний Суд у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду у постанові від 18 квітня 2022 року у справі № 520/1185/16-ц (провадження № 61-28728сво18) проаналізував положення статей 5 та 6 Закону України «Про іпотеку» (у редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин) та вказав, зокрема, що учасники цивільних відносин за допомогою такого універсального регулятора приватних відносин як договір могли встановити в договорі іпотеки, що іпотека поширюватиметься й на будівлю (споруду) чи об`єкт незавершеного будівництва, що будуть збудовані після укладення договору іпотеки.

Відповідно до ч. 1, 2 ст. 4 Господарського процесуального кодексу України (далі - ГПК України) право на звернення до господарського суду в установленому цим Кодексом порядку гарантується. Ніхто не може бути позбавлений права на розгляд його справи у господарському суді, до юрисдикції якого вона віднесена законом. Юридичні особи та фізичні особи - підприємці, фізичні особи, які не є підприємцями, державні органи, органи місцевого самоврядування мають право на звернення до господарського суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав та законних інтересів у справах, віднесених законом до юрисдикції господарського суду, а також для вжиття передбачених законом заходів, спрямованих на запобігання правопорушенням.

Статтею 5 ГПК України встановлено, що здійснюючи правосуддя, господарський суд захищає права та інтереси фізичних і юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного права чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону.

Згідно із статтею 20 ЦК України, право на захист особа здійснює на свій розсуд.

З огляду на положення вищезазначеної норми та принцип диспозитивності у господарському судочинстві (ст. 14 ГПК України), позивач має право вільно обирати способи захисту його порушеного права чи інтересу.

Застосування судом того чи іншого способу захисту має призводити до відновлення порушеного права позивача без необхідності повторного звернення до суду. Судовий захист повинен бути повним та відповідати принципу процесуальної економії, тобто забезпечити відсутність необхідності звернення до суду для вжиття додаткових засобів захисту. Такі висновки сформульовані в постановах Великої Палати Верховного Суду від 22.09.2020 у справі № 910/3009/18, від 19.01.2021 у справі № 916/1415/19, від 16.02.2021 у справі № 910/2861/18.

Вирішуючи господарський спір, суд з`ясовує, чи існує у позивача право або законний інтерес; якщо так, то чи має місце його порушення, невизнання або оспорювання відповідачем; якщо так, то чи підлягає право або законний інтерес захисту і чи буде такий захист ефективний за допомогою того способу, який визначено відповідно до викладеної в позові вимоги. В іншому випадку у позові слід відмовити (аналогічна позиція викладена у постанові колегії суддів Об`єднаної палати Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 14.06.2019 у справі № 910/6642/18, від 11.02.2020 у справі № 922/1159/19).

Захист майнового чи немайнового права чи законного інтересу відбувається шляхом прийняття судом рішення про примусове виконання відповідачем певних дій або зобов`язання утриматись від їх вчинення.

Ураховуючи зазначене, суд зазначає про відсутність передбачених статтями 203, 215 ЦК України підстав для визнання недійсним Іпотечного договору з підстав його невідповідності вимогам ст. 5 Закону України «Про іпотеку» та про недоведеність позивачем наявності в нього порушеного права у зв`язку з укладенням Іпотечного договору, а умовою надання судового захисту особі є встановлені порушення її цивільного права або законного інтересу, що недоведено позивачем у справі та наведена обставина виключає можливість надання судового захисту та є самостійною підставою для відмови в задоволенні позовних вимог.

Відхиляються судом в контексті обґрунтувань наявності порушеного права посилання на відступлення (купівлю-продаж) зобов`язань за Кредитним та Іпотечним договорами від відповідача 2 до відповідача 1 у справі, позаяк такі обставини не можуть слугувати підтвердженням порушень прав Іпотекодавця, які з заявлених підстав позову в цій частині, вочевидь, мали б існувати на час укладення Іпотечного договору.

У зв`язку з прийняттям судом рішення про відмову в задоволенні позовних вимог не підлягають оцінці аргументи відповідача 2 про застосування наслідків пропуску строку позовної давності позивачем, що викладені в заяві від 27.02.2024 року.

Визначаючись з підставністю заявленої позивачем вимоги про скасування рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, індексний номер: 69211573 від 08.09.2023 року, суд враховує наступне.

Позов в цій частині позивачем обґрунтовується порушенням Приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Бадаховим Юрієм Назіровичем приписів ст. 24 Закону України «Про іпотеку» при здійсненні первинної реєстрації іпотеки за Іпотечним договором під час посвідчення Договору про відступлення (купівлі-продажу) прав вимоги, який посвідчений 08.09.2023, укладеного між відповідачами в даній справі.

Так, відповідно до ч.ч. 1, 2 ст. 3 Закону України «Про іпотеку» іпотека виникає на підставі договору, закону або рішення суду. До іпотеки, яка виникає на підставі закону або рішення суду, застосовуються правила щодо іпотеки, яка виникає на підставі договору, якщо інше не встановлено законом.

Взаємні права і обов`язки іпотекодавця та іпотекодержателя виникають з моменту державної реєстрації іпотеки відповідно до закону.

Водночас ч. 2 ст. 3 Закону України «Про іпотеку» у відповідній редакції викладена відповідно до Закону України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України у зв`язку із запровадженням державної реєстрації речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» від 04 липня 2013 року № 402-VII, який набрав чинності 04.08.2013 року.

На час укладення між позивачем та відповідачем 2 Іпотечного договору (10.04.2008) положення ч.ч. 1, 2 ст. 3 Закону України «Про іпотеку» регламентували, що Іпотека виникає на підставі договору, закону або рішення суду. До іпотеки, яка виникає на підставі закону або рішення суду, застосовуються правила щодо іпотеки, яка виникає на підставі договору, якщо інше не встановлено законом.

Взаємні права і обов`язки іпотекодавця та іпотекодержателя за іпотечним договором виникають з моменту його нотаріального посвідчення. У разі іпотеки, яка виникає на підставі закону або рішення суду, взаємні права і обов`язки іпотекодавця та іпотекодержателя виникають з дня вчинення відповідного правочину, на підставі якого виникає іпотека, або з дня набрання законної сили рішенням суду.

Матеріали справи свідчать, що Іпотечний договір № 84/23-2008 посвідчений 10 квітня 2008 року нотаріусом Ужгородського міського нотаріального округу Дроботя А.В. та зареєстрований в реєстрі за №1485, що свідчить про виникнення в сторін даного Договору взаємних прав та обов`язків в розумінні чинного на час укладення договору законодавства.

При цьому, відповідно до ч. 1 ст. 4 Закону України «Про іпотеку» (в редакції на час укладення Іпотечного договору) було визначено, що обтяження нерухомого майна іпотекою підлягає державній реєстрації в порядку, встановленому законодавством. У разі недотримання цієї умови іпотечний договір є дійсним, але вимога іпотекодержателя не набуває пріоритету відносно зареєстрованих прав чи вимог інших осіб на передане в іпотеку нерухоме майно.

Судом встановлено, а сторонами не заперечується, що державної реєстрації іпотеки за Іпотечним договором (обтяження майна іпотекою) на час укладення Іпотечного договору зареєстровано не було, що, однак, відповідно до цитованої вище редакції ч. 1 ст. 4 Закону України «Про іпотеку» не свідчить про недійсність іпотеки чи іпотечного договору, а мало наслідком виключно відсутність пріоритету в такого незареєстрованого обтяжувача у випадку ймовірного передання предмета іпотеки Іпотекодавцем іншому Іпотекодержателю в іпотеку.

З урахуванням наведеного, змінені в 2013 році положення Закону України «Про іпотеку» не можуть застосовуватися до спірних правовідносин між сторонами щодо укладення Іпотечного договору в 2008 році та не спростовують дійсність іпотечного зобов`язання, яке у встановленому порядку виникло відповідно до законодавства, яке діяло на час укладення Іпотечного договору.

В даному контексті суд зважає, що Закон України «Про іпотеку» не містить такої підстави припинення іпотеки як її непроведення її державної реєстрації, а відтак, слід констатувати, що зобов`язання за Іпотечним договором між позивачем, як Іпотекодавцем та відповідачем 2, як Іпотекодержателем, були чинними на час укладення відповідачами 08 вересня 2023 року Договору про відступлення (купівлі-продажу) прав вимоги.

Позатим, при посвідченні Договору про відступлення (купівлі-продажу) прав вимоги 08 вересня 2023 року приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Бадаховим Ю.Н. 08.09.2023 в спеціальному розділі Державного реєстру речових прав проведено державну реєстрацію іпотеки за Іпотечним договором, про що свідчить рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень індексний номер 69211573 від 08.09.2023, Іпотекодавець ОСОБА_2 , Іпотекодержатель ОСОБА_1, об`єкт речових прав: об`єкт будівництва, тип об`єкта: комплекс будівель недобудованої бази відпочинку «Виннички», адреса: АДРЕСА_1 (інформаційна довідка з Державного реєстру речових прав №349289624 від 05.10.2023 року).

Згідно з ч. 3 ст. 24 Закону України «Про іпотеку» правочин про відступлення прав за іпотечним договором підлягає нотаріальному посвідченню. Відомості про таке відступлення підлягають державній реєстрації у встановленому законодавством порядку.

Відносини, що виникають у сфері державної реєстрації речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень врегульовані Законом України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень».

Згідно з абз. 4 п. 4 ч. 1 ст. 4 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» державній реєстрації прав підлягають, серед іншого, обтяження речових прав на нерухоме майно, об`єкт незавершеного будівництва, майбутній об`єкт нерухомості, зокрема, обтяження таких об`єктів іпотекою.

Порядок державної реєстрації речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень затверджений постановою Кабінету Міністрів України від 25 грудня 2015 р. № 1127 в його п.п. 61, 71, 72 регулює підстави реєстрації прав за договорами іпотеки та визначає перелік документів, необхідних для вчинення відповідної реєстраційної дії.

З урахуванням наведеного, суд погоджується з аргументами позивача, що у зв`язку посвідченням приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Бадаховим Ю.Н. 08 вересня 2023 року укладеного відповідачами Договору про відступлення (купівлі-продажу) прав вимоги в нотаріуса відповідно до ч. 3 ст. 24 Закону України «Про іпотеку» виник обов`язок здійснити державну реєстрацію відступлення права вимоги за Іпотечним договором.

Водночас, суд приймає до уваги, з урахуванням відсутності в Державному реєстрі речових прав будь-яких записів про первинну реєстрацію іпотеки за Іпотечним договором чи обтяження майна іпотекою здійснити державну реєстрацію відступлення права вимоги (зміни Іпотекодержателя) неможливо.

Позатим, з урахуванням підтвердженої вище дісності зобов`язання за Іпотечним договором, виникнення якого за встановлених обставин пов`язувалося з нотаріальним посвідченням самого Іпотечного договору, а не державною реєстрацією іпотеки (обтяження майна іпотекою), а також беручи до уваги положення п.п. 2.1., 2.2. Договору про відступлення (купівлі-продажу) прав вимоги від 08.09.2023, відповідно до яких момент переходу до відповідача 1 прав Кредитора за Кредитним договором та Іпотекодержателя за Іпотечним договором пов`язується з датою укладення цього Договору (08.09.2023), а не реєстрацією відповідного відступлення, суд зауважує, що до правовідносин з приводу прийняття приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Бадаховим Ю.Н. оскаржуваного рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень індексний номер 69211573 від 08.09.2023 не поширюються положення ч. 3 ст. 24 Закону України «Про іпотеку», позаяк відповідним рішенням нотаріус здійснював у встановленому порядку первинну реєстрацію іпотеки в Державному реєстрі речових прав, а не здійснював реєстрацію відступлення права вимоги.

Іншими словами, Публічне акціонерне товариство «Акціонерний комерційний промислово-інвестиційний банк» як Первісний кредитом та Іпотекодержатель був за всіма обставинами не позбавлений права/можливості з дати укладення Іпотечного договору і до дати відступлення права вимоги за останнім на користь відповідача 2 здійснити первинну державну реєстрацію права іпотеки, чого не здійснив, відступивши відповідні права вимоги у зобов`язаннях з позивачем на користь ОСОБА_1 , який набув, серед іншого, й право зареєструвати у встановленому законом порядку право іпотеки, яка виникла на підставі не припиненого зобов`язання - Іпотечного договору.

Слід зазначити, також, що позивач не доводить суду факту порушення власних прав у зв`язку з прийняттям третьою особою оскаржуваного рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень індексний номер 69211573 від 08.09.2023, що з урахуванням підтвердження правомірності прийнятого нотаріусом рішення слугує підставою для відмови в задоволенні позовних вимог в цій частині.

Нерелевантною до спірних правовідносин є зазначена в позовній заяві правова позиція Великої Палати Верховного Суду від 15.09.2022 у справі №910/12525/20, позаяк в межах справи №910/12525/20 судами було встановлено наявність первинної державної реєстрації права іпотеки, його припинення та оцінка Великою Палатою Верховного Суду надавалася обставині неможливості повторної державної реєстрації права іпотеки без згоди власника, тоді як в даній справі первинна державна реєстрація права іпотеки здійснена саме оспорюваним позивачем рішенням, а в п. 1.7. Іпотечного договору позивач, як Іпотекодавець погодився на державну реєстрацію обтяження належної йому недобудованої бази «Виннички» іпотекою, що виключає необхідність повторної отримання згоди власника на державну реєстрацію права іпотеки.

Оцінюючи аргументи позивача про припинення зобов`язання за Кредитним та Іпотечними договорами, суд вважає за необхідне зазначити також наступне.

За встановленими у справі обставинами, Фізичною особою-підприємцем Луцо Михайлом Михайловичем не виконано належним чином зобов`язань за Кредитним договором № 69/3-06 від 23.10.2006, адже як встановлено рішенням Господарського суду Закарпатської області від 10.11.2010 у справі №18/77 за Позичальником рахувалася заборгованість в загальній сумі 350 320,10 грн, з яких 292 000,00 грн заборгованості по погашенню кредиту, 27 120,00 грн заборгованість по відсоткам за користування кредитом, 31 200,10 грн пені за прострочення повернення тіла кредиту та сплати відсотків за користування кредитом.

Матеріалами справи підтверджується, що на час розгляду даної справи в суді заборгованість Позичальника за Кредитним договором не погашена, що не заперечується і позивачем у справі, який, натомість доводить, що пропуск строків позовної давності та пропуск строку пред`явлення виконавчого документа, виданого Господарським судом Закарпатської області у справі №18/77 до виконання є підставою для припинення зобов`язань позивача за Кредитним договором та, відповідно, передання відповідачу 1 недійсної (припиненої) вимоги відповідно до умов Договору від 08.09.2023 року.

Даючи оцінку означеним аргументам позивача, суд враховує, що правила припинення зобов`язання сформульовані в главі 50 «Припинення зобов`язання» розділу І книги п`ятої «Зобов`язальне право» ЦК України, норми якої передбачають, що зобов`язання припиняється виконанням, проведеним належним чином (стаття 599), переданням відступного (стаття 600), зарахуванням (стаття 601), за домовленістю сторін (стаття 604), прощенням боргу (стаття 605), поєднанням боржника і кредитора в одній особі (стаття 606), неможливістю виконання (стаття 607), смертю фізичної особи чи ліквідацією юридичної особи (статті 608 та 609).

Спливу позовної давності та/або неможливості примусового виконання рішення як підстави для припинення зобов`язання норми глави 50 «Припинення зобов`язання» ЦК України не передбачають.

Суд зауважує, що пропуск строку пред`явлення виконавчого документа до виконання положеннями п. 2 ч. 4 ст. 4 Закону України «Про виконавче провадження» пов`язується не з припиненням зобов`язання зі сплати стягнутої судом суми, а з поверненням органом примусового виконання судових рішень без виконання виданого судом виконавчого документа.

При цьому, неможливість примусового виконання рішення органами виконавчої служби не свідчить про неможливість добровільного виконання зобов`язання боржника або реалізації кредитором у встановлених законом випадках права в позасудовому порядку задовольнити свої вимоги до боржника, в тому числі, в спірних правовідносинах шляхом набуття в порядку ст. 37 Закону України «Про іпотеку» права власності на предмет забезпечення за неналежно виконаним зобов`язанням, про що відповідачем 1 надіслано на адресу позивача повідомлення №04 від 22.09.2023 про звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом набуття права власності на предмет іпотеки.

Також, слід зазначити, що відповідно до статті 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. За правилами статті 266 ЦК України зі спливом позовної давності до основної вимоги вважається, що позовна давність спливла і до додаткової вимоги (стягнення неустойки, накладення стягнення на заставлене майно тощо).

Наслідки спливу позовної давності визначаються статтею 267 ЦК України.

Згідно з приписами цієї статті особа, яка виконала зобов`язання після спливу позовної давності, не має права вимагати повернення виконаного, навіть якщо вона у момент виконання не знала про сплив позовної давності. Заява про захист цивільного права або інтересу має бути прийнята судом до розгляду незалежно від спливу позовної давності. Позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові. Якщо суд визнає поважними причини пропущення позовної давності, порушене право підлягає захисту.

Таким чином, позовна давність пов`язується із судовим захистом суб`єктивного права особи в разі його порушення, невизнання або оспорювання. Якщо упродовж установлених законом строків особа не подає до суду відповідного позову, то за загальним правилом ця особа втрачає право на позов у розумінні можливості в судовому порядку здійснити належне їй цивільне майнове право. Тобто сплив позовної давності позбавляє цивільне суб`єктивне право здатності до примусового виконання проти волі зобов`язаної особи.

У зобов`язальних відносинах (стаття 509 ЦК України) суб`єктивним правом кредитора є право одержати від боржника виконання його обов`язку з передачі майна, виконання роботи, надання послуги тощо. Зі спливом позовної давності в цих відносинах кредитор втрачає можливість у судовому порядку примусити боржника до виконання обов`язку. Так само й боржник зі спливом позовної давності одержує вигоду - захист від можливості застосування кредитором судового примусу до виконання обов`язку.

Однак за змістом статті 267 ЦК України сплив позовної давності сам по собі не припиняє суб`єктивного права кредитора, яке полягає в можливості одержання від боржника виконання зобов`язання як у судовому порядку, так і без використання судового примусу. Зокрема, суд не має права застосовувати позовну давність інакше, як за заявою сторін, і без такої заяви може задовольнити позов за спливом строку позовної давності (частина третя цієї статті). У разі пропущення позовної давності та наявності заяви сторони про її застосування суд може визнати причини пропущення поважними та прийняти рішення про задоволення позову (частина п`ята цієї статті). Крім того, навіть після спливу позовної давності боржник може добровільно виконати зобов`язання і таке виконання закон визнає правомірним, здійсненим за наявності достатньої правової підстави (частина перша цієї статті), установлюючи для особи, яка виконала зобов`язання після спливу позовної давності, заборону вимагати повернення виконаного.

Отже, Цивільний кодекс України не визнає сплив позовної давності окремою підставою для припинення зобов`язання. Виконання боржником зобов`язання після спливу позовної давності допускається та визнається таким, що має достатню правову підставу. Пропущення позовної давності також не породжує права боржника вимагати припинення зобов`язання в односторонньому порядку (частина друга статті 598 ЦК України), якщо таке його право не встановлено договором або законом окремо.

Таким чином, зі спливом позовної давності, навіть за наявності рішення суду про відмову в позові з підстави пропущення позовної давності, зобов`язання не припиняється.

Відповідно до приписів статті 575 ЦК України та статті 1 Закону України «Про іпотеку» іпотека - це окремий вид застави, вид забезпечення виконання зобов`язання нерухомим майном, що залишається у володінні і користуванні іпотекодавця, згідно з яким іпотекодержатель має право в разі невиконання боржником забезпеченого іпотекою зобов`язання одержати задоволення своїх вимог за рахунок предмета іпотеки переважно перед іншими кредиторами цього боржника у порядку, встановленому цим Законом.

Іпотека виникає на підставі договору, закону або рішення суду (частина перша статті 3 Закону України «Про іпотеку»). Вона має похідний характер від основного зобов`язання і за загальним правилом є дійсною до припинення основного зобов`язання або до закінчення строку дії іпотечного договору (частина п`ята статті 3 цього Закону).

На відносини майнової поруки норми статті 559 ЦК України щодо припинення поруки не поширюються, оскільки іпотека за правовою природою є заставою і регулюється нормами параграфа 6 (статті 572-593) Глави 49 ЦК України та спеціальним законом (правова позиція викладена у постанові Верховного Суду України від 16.12.2012 у справі № 5004/2440/11 (провадження № 3-44гс12), що була в подальшому відображена у постанові Верховного Суду від 09.04.2019 у справі № 910/3359/18).

Підстави припинення права застави визначені статтею 593 ЦК України, а іпотеки як окремого виду застави також статтею 17 Закону України «Про іпотеку».

Так, відповідно до частини першої статті 593 ЦК України право застави припиняється у разі: 1) припинення зобов`язання, забезпеченого заставою; 2) втрати предмета застави, якщо Заставодавець не замінив предмет застави; 3) реалізації предмета застави; 4) набуття заставодержателем права власності на предмет застави. Право застави припиняється також в інших випадках, встановлених законом.

Частиною п`ятою статті 3 Закону України «Про іпотеку» регламентовано, що іпотека має похідний характер від основного зобов`язання і є дійсною до припинення основного зобов`язання або до закінчення строку дії іпотечного договору.

Згідно вимог частини першої статті 17 Закону України «Про іпотеку» іпотека припиняється у разі: припинення основного зобов`язання або закінчення строку дії іпотечного договору; реалізації предмета іпотеки відповідно до цього Закону; набуття Іпотекодержателем права власності на предмет іпотеки; визнання іпотечного договору недійсним; знищення (втрати) переданої в іпотеку будівлі (споруди), якщо Іпотекодавець не відновив її. Якщо предметом іпотечного договору є земельна ділянка і розташована на ній будівля (споруда), в разі знищення (втрати) будівлі (споруди) іпотека земельної ділянки не припиняється; з інших підстав, передбачених цим Законом.

Аналіз наведених положень законодавства свідчить, що припинення іпотеки з інших підстав, ніж ті, що визначені в статті 17 Закону України «Про іпотеку» та частині першій статті 593 ЦК України, є можливим лише у випадку, коли така підстава припинення встановлена законом (правова позиція Верховного Суду, викладена у постанові від 12.04.2018 у справі № 908/2698/16).

Якщо інше не передбачене договором, сплив позовної давності до основної та додаткової вимог кредитора про стягнення боргу за кредитним договором і про звернення стягнення на предмет іпотеки (зокрема, й за наявності рішення суду про відмову в цьому позові з підстави пропущення позовної давності) сам по собі не припиняє основного зобов`язання за кредитним договором і, отже, не може вважатися підставою для припинення іпотеки за абзацом другим частини першої статті 17 Закону України «Про іпотеку».

Аналогічний правовий висновок викладений Верховним Судом України у постанові у справі № 6-786цс17, а також у постановах Верховного Суду від 04 квітня 2018 року у справі № 921/247/17-г/16, від 20 червня 2018 року у справі № 752/17492/15-ц, від 04 липня 2018 року у справі № 569/1548/16-ц, від 18 липня 2018 року у справі № 537/6072/16-ц, від 05 лютого 2020 року у справі № 766/10193/16-ц, від 03 березня 2021 року у справі № 335/9695/19, від 29 вересня 2021 року у справі № 548/223/19, від 11 лютого 2022 року у справі № 482/1561/20-ц, від 17 травня 2022 року у справі № 523/18773/19, від 07 вересня 2023 року у справі № 638/961/21, від 04 жовтня 2023 року у справі № 331/6035/21, від 08 листопада 2023 року у справі №359/10612/19, від 02 березня 2023 року у справі №910/4473/21 та інших.

У постанові від 23 жовтня 2021 року у справі № 545/746/20 Верховний Суд зазначив, що спірні правовідносини сторін після відмови у задоволенні позову банку про стягнення заборгованості за кредитним договором у зв`язку зі спливом позовної давності не припиняються, а трансформуються в натуральне зобов`язання.

Натуральним є зобов`язання, вимога в якому не може бути захищена в судовому (примусовому) порядку, але отримане в результаті добровільного виконання не є безпідставно набутим майном (постанова Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 06 березня 2019 року у справі № 757/44680/15-ц).

Підсумовуючи викладене, за відсутності доказів припинення зобов`язань за Кредитним договором у встановленому законом порядку, сама по собі неможливість примусового виконання рішення суду в справі №18/77 та/або пропуск строку позовної давності в спірних правовідносинах не є тією підставою, з якою законодавець пов`язує можливість вважати зобов`язання припиненим, а відтак, вказані аргументи позивачем не беруться судом до уваги.

Статтею 129 Конституції України встановлено, що основними засадами судочинства є змагальність сторін та свобода в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.

Положеннями статей 13-14 ГПК України унормовано, що судочинство у господарських судах здійснюється на засадах змагальності сторін. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом.

Суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Збирання доказів у господарських справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

В той же час, кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних з вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.

Відповідно до ч. 1 ст. 74 ГПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Частиною 1 ст. 73 ГПК України унормовано, що доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Згідно зі ст. 86 ГПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також вірогідність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Сторонами у справі не надано суду належних та допустимих доказів про наявність інших обставин ніж ті, що досліджені судом, а відтак, розглянувши спір на підставі поданих учасниками доказів, суд дійшов висновку про безпідставність заявлених позивачем позовних вимог, а відтак в задоволенні позову слід відмовити.

Щодо забезпечення позову.

За встановленими у даній справі обставинами, Фізичною особою-підприємцем Луцо Михайлом Михайловичем разом з позовною заявою подано суду заяву від 09.11.2023 про забезпечення позову, за результатами розгляду якої ухвалою Господарського суду Закарпатської області від 14.11.2023 було задоволено заяву позивача та постановлено:

- заборонити органам та суб`єктам, які здійснюють повноваження у сфері державної реєстрації прав, які визначені Законом України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» вчиняти будь-які реєстраційні дії щодо об`єкта нерухомого майна, а саме: комплексу будівель недобудованої бази відпочинку «Виннички» а саме: недобудований будинок відпочинку на 15 сімей під літ. А загальною площею 455.6 кв.м.: прохідна під літ. Б загальною площею 7,7 кв.м.; фінський будинок під літ. В загальною площею 12,6 кв.м.; фінський будинок під літ. Г загальною площею 8.1 кв.м.; садовий будинок під літ. Д загальною площею 24,9 м.кв.; огорожа (позначена 1,2), що знаходиться за адресою: Закарпатська область, Берегівський район, м. Виноградів, урочище «Виннички», буд.31, в тому числі, але не обмежуючись, державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно, державну реєстрацію обтяжень речових прав на нерухоме майно, скасування державної реєстрації речових прав та їх обтяжень на нерухоме майно.

Ухвалою від 29.01.2024 відмовлено в задоволенні клопотання ОСОБА_1 від 22.01.2024 про скасування ухвали Господарського суду Закарпатської області від 14.11.2023 у справі №907/1046/23 про забезпечення позову.

Згідно з ч.ч. 9, 10 ст. 145 ГПК України у випадку залишення позову без розгляду, закриття провадження у справі або у випадку ухвалення рішення щодо повної відмови у задоволенні позову, суд у відповідному судовому рішенні зазначає про скасування заходів забезпечення позову. В такому разі заходи забезпечення позову зберігають свою дію до набрання законної сили відповідним рішенням або ухвалою суду.

З урахуванням викладеного, беручи до уваги ухвалення судом в даній справі рішення щодо повної відмови в задоволенні позовних вимог підлягають скасуванню в повній мірі вжиті ухвалою Господарського суду Закарпатської області від 14.11.2023 у справі № 907/1046/23 заходи забезпечення позову.

Водночас, відповідно до ухвали від 14.11.2023 судом було також застосовано зустрічне забезпечення шляхом зобов`язання Фізичної особи-підприємця Луцо Михайла Михайловича внести на депозитний рахунок Господарського суду Закарпатської області грошові кошти в сумі 23 400,00 грн у десятиденний строк з дня постановлення ухвали.

Згідно з квитанцією до платіжної інструкції № від 22.11.2023 Фізичною особою-підприємцем Луцо Михайлом Михайловичем внесено на депозитний рахунок Господарського суду Закарпатської області грошові кошти в сумі 23 400,00 грн.

Відповідно до ч.ч. 2, 3 ст. 142 ГПК України у випадку залишення позову без розгляду або закриття провадження з інших, ніж зазначені у частині першій цієї статті підстав, або у випадку ухвалення рішення суду щодо повної або часткової відмови у задоволенні позову зустрічне забезпечення скасовується, якщо протягом двадцяти днів з дня набрання відповідним рішенням або ухвалою суду законної сили, відповідачем або іншою особою, права або охоронювані законом інтереси якої порушено вжиттям заходів забезпечення позову, не буде подано позов про відшкодування збитків в порядку, визначеному статтею 146 цього Кодексу.

Якщо такий позов буде подано, зустрічне забезпечення діє як захід забезпечення позову у відповідному провадженні, а питання про його скасування вирішується одночасно з вирішенням цього позову по суті заявлених вимог, поверненням позовної заяви, відмовою у відкритті провадження у справі або залишенням вказаного позову без розгляду чи закриттям провадження.

З урахуванням викладеного, зустрічне забезпечення може бути скасоване судом за мотивованим клопотанням позивача у випадку, якщо протягом двадцяти днів з дня набрання відповідним рішенням або ухвалою суду законної сили, відповідачем або іншою особою, права або охоронювані законом інтереси якої порушено вжиттям заходів забезпечення позову, не буде подано позов про відшкодування збитків в порядку, визначеному статтею 146 ГПК України.

Розподіл судових витрат.

Судові витрати по сплаті судового збору на підставі статті 129 Господарського процесуального кодексу України покладаються на позивача в справі.

Враховуючи наведене та керуючись статтями 2, 13, 73, 74, 76, 77, 78, 79, 80, 86, 126, 129, 142, 145, 221, 236, 238, 240 Господарського процесуального кодексу України, суд

УХВАЛИВ:

1. В задоволенні позовних вимог відмовити.

2. Скасувати вжиті ухвалою Господарського суду Закарпатської області від 14.11.2023 у справі № 907/1046/23 заходи забезпечення позову.

На підставі ст. 241 Господарського процесуального кодексу України рішення Господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. Апеляційна скарга на рішення суду згідно ст. 256 Господарського процесуального кодексу України подається протягом двадцяти днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини рішення суду, або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Рішення може бути оскаржене до Західного апеляційного Господарського суду.

Повне судове рішення складено та підписано 05 березня 2024 року.

Суддя Лучко Р.М.