ПІВНІЧНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"28" лютого 2024 р. Справа№ 910/3508/22

Північний апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючого: Агрикової О.В.

суддів: Мальченко А.О.

Козир Т.П.

Секретар судового засідання: Мельничук О.С.,

за участю представників сторін:

від прокурора - Чумаченко А.А.,

від позивача - Косих С.І.

від відповідача-1 - Романюк С.П.,

від відповідача-2 - Богданевич Ю.В.,

від третьої особи - не з`явився.

розглядаючи у відкритому судовому засіданні апеляційні скарги

Українського союзу об`єднань, підприємств і організацій побутового обслуговування населення (Укрсоюзсервіс) та Товариства з обмеженою відповідальністю "ТІСО"

на рішення Господарського суду міста Києва від 28.06.2023 року (повний текст рішення складено 06.07.2023)

у справі №910/3508/22 (суддя Трофименко Т.Ю.)

За позовом Українського союзу об`єднань, підприємств і організацій побутового обслуговування населення (Укрсоюзсервіс)

до: 1. Товариства з обмеженою відповідальністю "ТІСО"

2. Комунального підприємства "Київжитлоспецексплуатація"

третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору на стороні позивача - Фонд державного майна України

про скасування рішення про державну реєстрацію права власності, витребування майна,-

ВСТАНОВИВ:

У 2022 році Український союз об`єднань, підприємств і організацій побутового обслуговування населення (Укрсоюзсервіс) звернувся до Господарського суду міста Києва з позовом до Товариства з обмеженою відповідальністю "ТІСО" та Комунального підприємства "Київжитлоспецексплуатація" про:

- скасування рішення про державну реєстрацію прав, реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна: 000, номер запису про право власності: 29344711 від 05.12.2018 року, індексний номер 44498710 від 10.12.2018 року, прийняте державним реєстратором Рисак Оленою Олександрівною про державну реєстрацію права власності на майновий комплекс загальною площею 8631,1 кв.м. за адресою: м. Київ, вул. Ямська, будинок 72 за Товариством з обмеженою відповідальністю "ТІСО".

В обґрунтування позову позивач зазначив, що державним реєстратором Рисак Оленою Олександрівною Департаменту з питань реєстрації виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації) незаконно прийнято рішення про включення будівлі, що належить позивачу, до майнового комплексу Товариства з обмеженою відповідальністю "ТІСО", на який зареєстровано право власності останнього.

05.09.2022 року від позивача до суду першої інстанції надійшла заява в порядку ст. 46 Господарського процесуального кодексу України, до якої долучено позовну заяву у новій редакції, згідно з якою позивач заявив позовні вимоги про:

1) скасування рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень (з відкриттям розділу), індексний номер 44498710 від 10.12.2018, номер запису про право власності: 29344711, прийняте державним реєстратором Комунального підприємства "Київжитлоспецексплуатація" Рисак Оленою Олександрівною про державну реєстрацію права власності за Товариством з обмеженою відповідальністю "ТІСО" на майновий комплекс загальною площею 8631,1 кв.м. за адресою: м. Київ, вул. Ямська, будинок 72;

2) скасування рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень (з відкриттям розділу), індексний номер 41265522 від 24.05.2018, номер запису про право власності: 26304673, прийняте державним реєстратором Київської філії комунального підприємства "Новозаводське" Мартинівської сільської ради Пулинського району Житомирської області Осиповичем Ігорем Віталійовичем, про державну реєстрацію права власності за Товариством з обмеженою відповідальністю "ТІСО" на майновий комплекс загальною площею 7425,5 кв.м. за адресою: м. Київ, вул. Ямська, будинок 72;

3) припинення (визнання відсутнім) права власності Товариства з обмеженою відповідальністю "ТІСО" на нежитлову будівлю загальною площею 902,8 кв.м. (як частину будівлі літера "Г"), розташовану за адресою: м. Київ, вул. Ямська, 72, яка фактично являється окремо стоячою будівлею (виробничий корпус № 2) загальною площею 904 кв.м., розташованої за адресою: м. Київ, вул. Ямська, 72-А та є державною власністю і належить позивачу, як органу управління державним майном;

4) припинення (визнання відсутнім) права власності Товариства з обмеженою відповідальністю "ТІСО" на нежитлову будівлю (в якій знаходиться обладнання ТП-1612) загальною площею 22,5 кв.м., яка фактично являється нежитловою будівлею (в якій знаходиться обладнання ТП-1612), загальною площею 25,7 кв.м., розташованою за адресою: м. Київ, вул. Ямська, 72-А, що належить позивачу на праві власності, яку незаконно було включено до майнового комплексу Товариства з обмеженою відповідальністю "ТІСО" у вигляді нежитлової будівлі, літера "Д" загальною площею 22,5 кв.м.

В підготовчому засіданні 12.09.2022 року Господарський суд міста Києва ухвалив позовну заяву (уточнену редакцію) прийняти до розгляду.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 21.12.2022 року замінено первісного відповідача-2 - Державного реєстратора Рисак Олену Олександрівну (Департамент з питань реєстрації виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації)) на належного відповідача - Комунальне підприємство "Київжитлоспецексплуатація" та залучено до участі у справі третьою особою, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, на стороні позивача, Фонд державного майна України.

20.02.2023 року до суду першої інстанції позивачем подано заяву в порядку ст. 46 Господарського процесуального кодексу України, яка за своїм змістом є заявою про зміну предмету позову, у якій позивач просив суд прийняти позовні вимоги в такій редакції:

" 1) скасувати рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень (з відкриттями розділу) реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 000, номер запису про право власності: 29344711 від 05.12.2018, індексний номер: 44498710 від 10.12.2018, прийняте державним реєстратором Комунального підприємства "Київжитлоспецексплуатація" Рисак Оленою Олександрівною, про державну реєстрацію права власності Товариства з обмеженою відповідальністю "ТІСО" на майновий комплекс загальною площею 8631,1 кв.м. за адресою: м. Київ, вул. Ямська, 72, до складових частин якого незаконно включено: виробничий корпус - нежитлову будівлю літера "Б" (включено до складу нежитлової будівлі літера "Г" майнового комплексу за адресою: м. Київ, вул. Ямська, 72 з площею 902,8 кв.м.) загальною площею 904 кв.м., розташовану за адресою: м. Київ, вул. Ямська, 72-А, що належить позивачу; нежитлову будівлю літера "Д" (включено до складу майнового комплексу за адресою: м. Київ, вул. Ямська, 72, літера "Д" з площею 22,5 кв.м.), в якій знаходиться обладнання трансформаторної підстанції ТП-1612, загальною площею 25,7 кв.м., розташовану за адресою: вул. Ямська, 72-А, що належить на праві власності позивачу;

2) витребувати у відповідача-1 на користь позивача виробничий корпус - нежитлову будівлю літера "Б" (включено до складу нежитлової будівлі літера "Г" майнового комплексу за адресою: м. Київ, вул. Ямська, 72 з площею 902,8 кв.м.) загальною площею 904 кв.м., розташовану за адресою: м. Київ, вул. Ямська, 72-А;

3) витребувати у відповідача-1 на користь позивача нежитлову будівлю літера "Д" (включено до складу майнового комплексу за адресою: м. Київ, вул. Ямська, 72, літера "Д" з площею 22,5 кв.м.), в якій знаходиться обладнання трансформаторної підстанції ТП-1612, загальною площею 25,7 кв.м., розташовану за адресою: вул. Ямська, 72-А".

В підготовчому засіданні 22.03.2023 року Господарський суд міста Києва прийняв заяву про зміну предмету позову до розгляду.

Рішенням Господарського суду міста Києва від 28.06.2023 року в задоволенні позовних вимог відмовлено повністю.

Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що позивачем не доведено, що загальну площу майнового комплексу за адресою: вул. Ямська, 72А, м. Київ було збільшено за рахунок включення до будівлі літери "Г" нерухомого майна площею 904 кв.м., а до будівлі літери "Д" - нерухомого майна площею 25,7 кв.м., оскільки такі доводи не підтверджені належними доказами та ґрунтуються лише на припущеннях, висловлених позивачем. Крім того, місцевий господарський суд зазначив, що враховуючи обставини щодо здійснення реєстрації змін в частині збільшення площі спірного майнового комплексу до 8631,1 кв.м. іншими реєстраторами, які не пов`язані із відповідачем-2, Комунальне підприємство "Київжитлоспецексплуатація", до якого, зокрема, позивач пред`явив даний позов, не може вважатися належним відповідачем у цій справі. Й наостанок суд першої інстанції зазначив, що законодавством не наділено позивача, як балансоутримувача майна, правом вимоги щодо скасування рішення про державну реєстрацію та витребування майна від інших суб`єктів.

Не погодившись із прийнятим рішенням, Український союз об`єднань, підприємств і організацій побутового обслуговування населення (Укрсоюзсервіс) звернувся до Північного апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою, в якій просить скасувати рішення Господарського суду міста Києва від 28.06.2023 року та прийняти нове рішення, яким в позовні вимоги задовольнити повністю.

Вимоги та доводи апеляційної скарги позивача мотивовані тим, що рішення суду першої інстанції винесено з порушенням норм матеріального та процесуального права. Зокрема скаржник вважає, що місцевий господарський суд не дослідив належним чином докази, які є в матеріалах справи які беззаперечно підтверджують, що майновий комплекс ТОВ «ТІСО» по вул. Ямській, 72 в місті Києві збільшений за рахунок виробничого корпусу площею 904 кв.м., який є державною власністю, розміщений за адресою місто Київ, вул. Ямська, 72А, знаходиться на балансі і у сфері управління позивача та за рахунок нежитлової будівлі площею 25,7 кв.м., яка є власністю позивача. Також скаржник вважає, що матеріали справи містять достатньо доказів для проведення ідентифікації спірного нерухомого майна, які безумовно підтверджують незаконне включення до складу майнового комплексу ТОВ «ТІСО» виробничого корпусу площею 904 кв.м. і нежитлової будівлі площею 25,7 кв.м., що належать Укрсоюзсервісу і які суд першої інстанції мав самостійно дослідити без призначення судової експертизи. Щодо висновку місцевого господарського суду стосовно інших реєстраторів, які вносили зміни до площі майнового комплексу ТОВ «ТІСО», позивач зазначає, що вказані зміни не стосувалися спірного нерухомого майна, що є предметом спору у даній справі. Крім цього на думку скаржника, суд першої інстанції не дослідив належним чином докази, які є в матеріалах справи і які свідчать про те, що Укрсоюзсервіс є органом управління і титульним володільцем спірного виробничого корпусу площею 904 кв.м. та те, що нежитлова будівля площею 25,7 кв.м. є власністю позивача, а тому у позивача є наявність порушеного права на володіння спірним майном і відповідно витребування його з незаконного володіння ТОВ «ТІСО». Й наостанок позивач вважає, що відповідач 1 подав державному реєстратору неналежні підроблені документи, які стали підставою для проведення незаконної державної реєстрації права власності ТОВ «ТІСО» на майновий комплекс площею 8 631, 1 кв.м., що є безумовною підставою для скасування такої реєстрації.

Згідно з протоколом автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 20.09.2023 року сформовано колегію суддів у складі: головуючий суддя Агрикова О.В., судді Козир Т.П., Мальченко А.О.

Ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 25.09.2023 року відкладено вирішення питання щодо подальшого руху апеляційної скарги Українського союзу об`єднань, підприємств і організацій побутового обслуговування населення (Укрсоюзсервіс) на рішення Господарського суду міста Києва від 28.06.2023 року, витребувано з Господарського суду міста Києва матеріали справи №910/3508/22.

28.09.2023 року через відділ забезпечення автоматизованого розподілу, контролю та моніторингу виконання документів з Господарського суду міста Києва надійшли матеріали справи №910/3508/22.

Ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 02.10.2023 року відкрито апеляційне провадження за апеляційною скаргою Українського союзу об`єднань, підприємств і організацій побутового обслуговування населення (Укрсоюзсервіс) на рішення Господарського суду міста Києва від 28.06.2023 року, розгляд справи призначено на 22.11.2023 року.

20.11.2023 року через відділ забезпечення автоматизованого розподілу, контролю та моніторингу виконання документів від Товариства з обмеженою відповідальністю "ТІСО", відповідача-1 у справі, надійшов відзив на апеляційну скаргу, в якому останній просив апеляційну скаргу залишити без задоволення.

Також, не погодившись із прийнятим рішенням, Товариство з обмеженою відповідальністю "ТІСО" звернулося до Північного апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою, в якій просить змінити мотивувальну частину рішення Господарського суду міста Києва від 28.06.2023 року у справі № 910/3508/22.

Вимоги та доводи апеляційної скарги відповідача 1 мотивовані тим, що суд першої інстанції застосував у цій справі статті 256, 257 та 267 Цивільного кодексу України, які не підлягали застосуванню, та дійшов суперечливих та неправильних висновків щодо заяви про застосування наслідків спливу строку позовної давності, зокрема, про те, що позивач не пропустив зазначений строку. На думку скаржника, ці висновки мають бути виключені з мотивувальної частини рішення суду першої інстанції.

20.11.2023 року через відділ забезпечення автоматизованого розподілу, контролю та моніторингу виконання документів від Товариства з обмеженою відповідальністю "ТІСО", відповідача-1 у справі, надійшла уточнена апеляційна скарга.

21.11.2023 року через відділ забезпечення автоматизованого розподілу, контролю та моніторингу виконання документів від Товариства з обмеженою відповідальністю "ТІСО", відповідача-1 у справі, надійшли докази направлення відзиву іншим учасникам у справі.

Ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 22.11.2023 року відкладено розгляд справи на 24.01.2024 року.

27.11.2023 року через відділ забезпечення автоматизованого розподілу, контролю та моніторингу виконання документів від Товариства з обмеженою відповідальністю "ТІСО", відповідача-1 у справі, надійшло клопотання про надання доступу до запису судового засідання.

Ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 27.11.2023 року Товариству з обмеженою відповідальністю "ТІСО" встановлено строк для усунення недоліків апеляційної скарги, а саме не більше десяти днів з дня отримання копії ухвали Товариству з обмеженою відповідальністю "ТІСО" усунути недоліки шляхом подання до суду заяви про поновлення строку на апеляційне оскарження.

08.12.2023 року через відділ забезпечення автоматизованого розподілу, контролю та моніторингу виконання документів від Українського союзу об`єднань, підприємств і організацій побутового обслуговування населення (Укрсоюзсервіс), позивача у справі, надійшли письмові пояснення щодо пропуску строку на апеляційне оскарження відповідач-1.

11.12.2023 через відділ забезпечення автоматизованого розподілу, контролю та моніторингу виконання документів від Товариства з обмеженою відповідальністю "ТІСО" на виконання ухвали надійшла заява про поновлення строку на апеляційне оскарження.

14.12.2023 року через відділ забезпечення автоматизованого розподілу, контролю та моніторингу виконання документів від Українського союзу об`єднань, підприємств і організацій побутового обслуговування населення (Укрсоюзсервіс), позивача у справі, надійшла відповідь на відзив на апеляційну скаргу.

Ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 15.12.2023 року відкрито апеляційне провадження за апеляційною скаргою Товариства з обмеженою відповідальністю "ТІСО" на рішення Господарського суду міста Києва від 28.06.2023 року, об`єднано апеляційні скарги позивача та відповідача-1 в одне апеляційне провадження, розгляд справи призначено на 24.01.2024 року.

16.01.2024 року через відділ забезпечення автоматизованого розподілу, контролю та моніторингу виконання документів від Українського союзу об`єднань, підприємств і організацій побутового обслуговування населення (Укрсоюзсервіс), позивача у справі, надійшов відзив на апеляційну скаргу відповідача-1.

22.01.2024 року через відділ забезпечення автоматизованого розподілу, контролю та моніторингу виконання документів від Українського союзу об`єднань, підприємств і організацій побутового обслуговування населення (Укрсоюзсервіс), позивача у справі, надійшло пояснення по справі.

Ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 24.01.2024 року розгляд справи відкладено на 28.02.2024 року.

13.02.2024 року через відділ забезпечення автоматизованого розподілу, контролю та моніторингу виконання документів від Київської міської прокуратури надійшло клопотання про ознайомлення з матеріалами справи №910/3508/22.

28.02.2024 року через відділ забезпечення автоматизованого розподілу, контролю та моніторингу виконання документів від Київської міської прокуратури надійшло повідомлення про вступ у справу в порядку ст. 23 Закону України «Про прокуратуру».

28.02.2024 року через відділ забезпечення автоматизованого розподілу, контролю та моніторингу виконання документів від Українського союзу об`єднань, підприємств і організацій побутового обслуговування населення (Укрсоюзсервіс), позивача у справі, надійшло клопотання про відкладення розгляду справи справи.

В судовому засіданні 28.02.2024 року прокурор надав усні пояснення по справі, відповів на запитання суду, просив залишити рішення суду першої інстанції без змін та заперечував проти поданих апеляційних скарг, при цьому зазначив, що в силу положень ст.ст. 1, 4, 2 Закону України «Про управління об`єктами державної власності» саме Кабінет Міністрів України є органом державної влади, наділеним повноваженнями власника стосовно спірного державного майна у даних правовідносинах, тому вважає, що в даній справі Укрсоюзсервіс є неналежним позивачем.

. Представник позивача надав усні пояснення по справі, відповів на запитання суду, просив задовольнити його апеляційну скаргу та відмовити у задоволенні апеляційної скарги відповідача 1. Представник відповідача 1 надав усні пояснення по справі, відповів на запитання суду, просив задовольнити його апеляційну скаргу та відмовити у задоволенні апеляційної скарги позивача. Представник відповідача 2 надав усні пояснення по справі, відповів на запитання суду. Представник третьої особи в судове засідання не з`явився, про дату та час судового засідання повідомлений належним чином.

Щодо клопотання про відкладення розгляду справи колегія суддів зазначає наступне.

Згідно з п. 11, ст. 270 Господарського процесуального кодексу України суд апеляційної інстанції відкладає розгляд справи в разі неявки у судове засідання учасника справи, стосовно якого немає відомостей щодо його повідомлення про дату, час і місце судового засідання, або за його клопотанням, коли повідомлені ним причини неявки будуть визнані судом поважними.

Відповідно до п. 12, ст. 270 Господарського процесуального кодексу України неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.

Таким чином, відкладення розгляду справи є правом та прерогативою суду, основною умовою для якого є не відсутність у судовому засіданні представників сторін, а неможливість вирішення спору у відповідному судовому засіданні.

Враховуючи те, що наявні матеріали справи є достатніми для всебічного, повного і об`єктивного розгляду справи, та зважаючи на обмежений процесуальний строк розгляду апеляційної скарги, судова колегія визнала за можливе розглянути апеляційні скарги у даному судовому засіданні.

Статтями 269 Господарського процесуального кодексу України встановлено, що суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права.

Розглянувши доводи апеляційної скарги, дослідивши докази, проаналізувавши на підставі встановлених фактичних обставин справи правильність застосування судом першої інстанції норм чинного законодавства, Північний апеляційний господарський суд вважає, що апеляційна скарга позивача не підлягає задоволенню, а апеляційна скарга відповідача 1 підлягає задоволенню з наступних підстав.

Отже, звертаючись з даним позовом, позивач зазначає, що державним реєстратором КП "Київжитлоспецексплуатація" Рисак О.О. незаконно прийнято рішення про державну реєстрацію права власності на майновий комплекс загальною площею 8631,1 кв.м. за адресою: м. Київ, вул. Ямська, будинок 72 за Товариством з обмеженою відповідальністю "ТІСО", реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна: 000, номер запису про право власності: 29344711 від 05.12.2018 року, індексний номер 44498710 від 10.12.2018 року.

Зокрема, позивач вказує, що відповідачу-1 на законних підставах належить лише майновий комплекс загальною площею 6 522,7 кв.м. відповідно до рішення Господарського суду міста Києва від 20.06.2012 року у справі № 5011-62/6746-2012, а решта документів, на підставі яких державним реєстратором Рисак О.О. здійснено реєстраційні дії щодо збільшення площі вказаного комплексу не є належними документами у розумінні приписів Закону України Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень".

Позивач вказує, що рішенням Господарського суду міста Києва від 20.06.2012 року у справі № 5011-62/6746-2012, залишеним без змін постановою Київського апеляційного господарського суду від 19.06.2013 року та постановою Вищого господарського суду України від 04.09.2013 року, визнано за Товариством з обмеженою відповідальністю "ТІСО" право власності на майновий комплекс загальною площею 6522,7 кв.м., який розташований за адресою: м. Київ, вул. Ямська, 72 та складається з наступних об`єктів нерухомості - нежилих будівель: літера А, загальною площею 2763,8 кв.м., літера А1, загальною площею 426,3 кв.м., літера А2, загальною площею 599,2 кв.м., літера Б, загальною площею 1312,4 кв.м., літера Г, загальною площею 1312,5 кв.м., літера Ж, загальною площею 24,4 кв.м., літера К, загальною площею 84,1 кв.м. (т.1, а.с. 94-97).

Водночас, на думку позивача, в даному випадку відбулось незаконне збільшення площі спірного майнового комплексу за рахунок, зокрема, збільшення будівлі "Г" у складі цього комплексу на 902,8 кв.м. саме за рахунок приєднання до цієї будівлі іншої двоповерхової будівлі площею 904 кв.м. При цьому, за доводами позивача, якщо порівняти внутрішні розміри і конфігурацію приміщень виробничого корпусу вказаної двоповерхової будівлі площею 904 кв.м., вказаних в технічному паспорті станом на 01.12.2021 року та інвентаризаційній справі № 37665, яка створена Київським міським бюро технічної інвентаризації та реєстрації права власності на об`єкти нерухомого майна, з внутрішніми розмірами і конфігурацією приміщень, що вказані в технічному паспорті асоціації "Авістор-Буд" від 30.10.2019 року, то вони є повністю однаковими.

Крім цього позивач зазначає, що площа майнового комплексу також була збільшена на 22,5 кв.м. за рахунок належної йому будівлі площею 25,7 кв.м., в якій знаходиться трансформаторна підстанція ТП-1612, яка в свою чергу належить відповідачу-1. За доводами позивача, якщо порівняти план будівлі трансформаторної підстанції з технічного паспорта, наданого позивачем з планом цієї будівлі з технічним паспортом, наявного в матеріалах реєстраційної справи, то конфігурація приміщень обох планів однакова, а зменшення фактичної площі будівлі було умисно зменшено з метою заплутування ситуації.

Отже, в даному випадку позивач вважає, що внаслідок здійснення спірної державної реєстрації, його позбавили права власності на його майно, зокрема будівлі площею 904 кв.м. та будівлі площею 25,7 кв.м.

Відповідно до частин 1, 2 статті 321 Цивільного кодексу України встано Згідно з приписами ч.1 ст.321 Цивільного кодексу України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.

Право кожної особи на звернення до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу визначено статтею 16 Цивільного кодексу України.

Здійснення власником свого права власності передусім полягає у безперешкодному, вільному та на власний розсуд використанні всього комплексу правомочностей власника, визначених законом, - володіння, користування, розпорядження майном.

Таким чином, у спорі між особою, яка вважає себе власником спірного майна, та особою, яка вважає себе законним володільцем (користувачем) спірного майна, сторонами спору є особи, які претендують на спірне майно, а суду для правильного вирішення спору слід з`ясувати та перевірити передусім правові підстави, відповідно до яких виникло та існує речове право на майно. (Правовий висновок Великої Палати Верховного Суду в постанові від 23.05.2018 року у справі №910/73/17).

Таким чином, звертаючись з даним позовом, позивач перш за все має надати докази на підтвердження права власності на спірне майно, має довести індивідуальні ознаки майна, що витребовується, наявність майна у незаконному володінні відповідача, а також відсутність в останнього правових підстав для володіння цим майном.

Відповідно до ч. 2 ст. 328 Цивільного кодексу України право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності чи необґрунтованість активів, які перебувають у власності, не встановлені судом.

Належність доказів - це спроможність фактичних даних містити інформацію щодо обставин, що входять до предмета доказування, слугувати аргументами (посилками) у процесі встановлення об`єктивної істини. При цьому, питання про належність доказів остаточно вирішується судом. (Верховний Суд в постанові від 11.07.2018 року по справі №904/8549/17).

Також колегія суддів зазначає, що належність доказів - це якість доказу, що характеризує точність, правильність відображення обставин, що входять в предмет доказування. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування.

Належними є ті докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Якщо докази не стосуються предмета доказування - суд не бере їх до розгляду. У свою чергу, сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження своїх вимог або заперечень.

Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.

Позивач зазначає, що підтвердженням повноважень останнього щодо управління державним майном є такі документи: постанова Ради Міністрів України від 11.02.1991 року № 26; постанова Кабінету Міністрів України від 18.09.1993 року № 750; долучені до позовної заяви листи Міністерства юстиції України, Секретаріату Кабінету Міністрів України, Регіонального відділення Фонду державного майна України по м. Києву, наказ Фонду державного майна України № 481 від 11.04.2013 року; акт передачі основних фондів від 08.04.1992 року; акт приймання-передачі від 03.07.2017 року; акт прийому-передачі до сфери управління Укрсоюзсервісу ДП "Завод Побутмаш" від 26.10.1993 року; технічний звіт про проведення обстеження та встановлення технічного стану державного нерухомого майна - виробничого корпусу - нежитлової будівлі літ. "Б" площею 904 кв.м.

Як вбачається з матеріалів справи та встановлено судом першої інстанції, постановами Ради Міністрів УРСР від 11.02.1991 року (т.1, а.с. 45-47) та Кабінету Міністрів України від 18.09.1993 року № 750 (т.1, а.с. 48-51) на Український союз об`єднань, підприємств і організацій побутового обслуговування населення (Укрсоюзсервіс) покладено функції з управління державним майном підприємств та організацій побутового обслуговування населення України.

Пунктом 2 Постанови Ради Міністрів УРСР від 11.02.1991 року №26 затверджено перелік підприємств і організацій побутового обслуговування населення, функції по управлінню державним майном яких покладаються на Укрсоюзсервіс, (в тому числі Київський дослідно-експериментальний завод, м. Київ).

Пунктом 1 Постанови Кабінету Міністрів України №750 від 18.09.1993 року встановлено, що до завершення приватизації та створення ринкової інфраструктури сфери послуг покласти, як виняток, на Укрсоюзсервіс функції координації діяльності підприємств і організацій служби побуту незалежно від форм власності, пов`язаної з розвитком побутових послуг. (т.1, а.с. 48).

В той же час, пунктом 2 Постанови Кабінету Міністрів України №750 від 18.09.1993 року передбачено, що Укрсоюзсервіс розробляє і погоджує з відповідними міністерствами та іншими центральними органами виконавчої влади проекти нормативно-правових актів, правил та інструкцій, що стосуються побутового обслуговування населення, і вносить їх на розгляд Міністерства економіки та з питань європейської інтеграції; розробляє рекомендації щодо здійснення єдиної науково-технічної політики у сфері побутового обслуговування населення; організовує на договірній основі розробку і виробництво нових видів машин, обладнання і приладів для потреб побутових підприємств, забезпечення їх матеріально-технічними ресурсами тощо.

Таким чином, з наведеного слідує висновок, що Укрсоюзсервісу для виконання функцій координації та управління підприємствами, організаціями та установами, що становлять інфраструктуру служби побуту, були надані тільки ті повноваження, що безпосередньо пов`язані з розвитком побутового обслуговування населення.

Колегія суддів звертає увагу, що п. 1, 2 Постанови Кабінету Міністрів України №750 від 18.09.1993 року втратив чинність на підставі Постанови Кабінету Міністрів України №336 від 17.03.2004 року.

Як вбачається з матеріалів справи, 08.04.1992 року за актом передачі основних фондів Державне підприємство "Завод "Побутмаш" передало Укрсоюзсервісу, безоплатно, з балансу на баланс виробничий корпус площею 840 кв.м. (з урахуванням сходових клітин - 904 кв.м.). Вказаний акт не містить адреси виробничого корпусу. (т.1, а.с. 56).

На виконання рішення Господарського суду міста Києва від 25.03.2010 року у справі №40/35 у 2012 році цілісний майновий комплекс за адресою: м. Київ, вул. Ямська, 72а Регіональним відділенням Фонду державного майна України по м. Києву передано на баланс Українського союзу об`єднань, підприємств і організацій побутового обслуговування населення (Укрсоюзсервіс), що підтверджується актом приймання передачі від 03.07.2012 року. (т.1, а.с. 62).

Судом першої інстанції встановлено також, що у вказаному рішенні суду, так і в акті приймання передачі від 25.04.2012 року не зазначено площу майна, яке передавалось Регіональним відділенням Фонду державного майна України по м. Києву позивачу, при цьому в акті не зазначається, що майно передається в управління, як помилково стверджує позивач.

Як вбачається з листа від 04.10.2005 року Мінюсту на який посилається позивач в якості підтвердження того, що позивач є титульним власником спірного майна, відповідь Мінюсту стосується повноважень щодо призначення та звільнення керівника Завод «Побутмаш» та не визначає обсягів управління майном. (т.1, а.с. 52).

У листі Секретаріату Кабінету Міністрів України Управління правового забезпечення №36-6 від 09.03.2006 року розглядалось питання щодо правомірності взяття Укрсоюзсервісом на баланс виробничого корпусу по вул. Ямській, 72 у м. Києві та передачу його 01.01.1997 року в оренду ТОВ «Рембуд». (т.1, а.с. 53).

Згідно зі ст. 387 Цивільного кодексу України власник має право витребувати своє майно від особи, яка незаконно, без відповідної правової підстави заволоділа ним.

Зазначений спосіб захисту права власності застосовується у тому випадку, коли власник фактично позбавлений можливості володіти і користуватися належною йому річчю, тобто коли річ незаконно вибуває із його володіння.

Держава забезпечує рівний захист усіх суб`єктів права власності застосуванням передбачених законодавством заходів. Регулювання, наведене в Главі 29 Цивільного кодексу України, передбачає, зокрема, такі способи захисту права власності, як витребування майна із чужого незаконного володіння (віндикаційний позов).

Аналіз статті 387 Цивільного кодексу України свідчить, що віндикаційний позов - це вимога про витребування власником свого майна з чужого незаконного володіння. Тобто позов неволодіючого власника до володіючого невласника. Віндикаційний позов заявляється власником при порушенні його правомочності володіння, тобто тоді, коли майно вибуло з володіння власника: (а) фізично - фізичне вибуття майна з володіння власника має місце у випадку, коли воно в нього викрадене, загублене ним тощо; (б) "юридично" - юридичне вибуття майна з володіння має місце, коли воно хоч і залишається у власника, але право на нього зареєстровано за іншим суб`єктом" (правова позиція викладена у постановах Великої Палати Верховного Суду від 23.11.2021 року у справі № 359/3373/16-ц, Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду від 30.07.2020 року у справі № 752/13695/18, від 09.09.2020 року у справі № 355/1177/17).

За висновком, Великої Палати Верховного Суду, викладеним у постанові від 15.05.2019 року у справі № 522/7636/14-ц, однією з обов`язкових умов для задоволення віндикаційного позову є встановлення під час розгляду спорів про витребування майна, зокрема, й тієї обставини, чи перебувало спірне майно у володінні позивача, який указує на порушення своїх прав як власника, на підставах, визначених законодавством, та який на момент подання позову не є власником цього майна, однак вважає себе таким.

Витребування майна із чужого незаконного володіння передбачено статтями 16, 387 Цивільного кодексу України саме як форма захисту права власності, а не як окреме оборотоздатне майнове право, яке може відчужуватися в порядку передбаченому статтею 656 цього Кодексу, на користь інших осіб, оскільки речові права безпосередньо пов`язані з конкретною річчю і переходять у зв`язку з переходом об`єктів нерухомості. На підтвердження наявності у позивача суб`єктивного матеріального права на витребування майна із чужого незаконного володіння позивач повинен надати суду відповідні належні докази, що підтверджують його право на зазначене майно.

Таким чином, саме власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном (ч. 1 ст. 317 Цивільного кодексу України), які він може реалізовувати на власний розсуд. Тобто лише власник має право на визначення юридичної долі свого майна, у тому числі й шляхом повернення (витребування) цього майна від відповідних суб`єктів.

Аналогічна правова позиція викладена у пункті 64 постанови Великої Палати Верховного Суду від 22.01.2019 року у справі № 910/12224/17.

Отже, колегія суддів відзначає, що саме власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном (частина перша статті 317 Цивільного кодексу України), які він може реалізовувати на власний розсуд. Тобто лише власник має право на визначення юридичної долі свого майна, у тому числі й шляхом надання майна іншим особам, а також повернення (вилучення) цього майна від відповідних суб`єктів.

Однак, як підтверджується матеріалами справи позивач є балансоутримувачем спірного майна.

Водночас, як вірно встановлено судом першої інстанції та не спростовано позивачем, Укрсоюзсервіс не є органом державної виконавчої влади, а з постанови № 750 від 18.09.1993 року не вбачається, що Кабінет Міністрів України разом із повноваженнями, спрямованими на розвиток побутового обслуговування населення, надав Укрсоюзсервісу такі ж повноваження, які декретом Кабінету Міністрів України від 15.12.1992 року №8-92 "Про управління майном, що є у загальнодержавній власності" були надані центральним органам виконавчої влади щодо управління державним майном.

Відтак, колегія суддів дійшла висновку, що оскільки, чинне законодавство не надає позивачу, як балансоутримувачу нерухомого майна площею 904 кв.м., право вимоги щодо скасування рішення про державну реєстрацію та витребування майна від інших суб`єктів, то відсутні підстави для задоволення даних позовних вимог.

Отже, місцевий господарський суд в цій частині дійшов правомірного висновку, чого в свою чергу позивачем в суді апеляційної інстанції не спростовано.

Щодо нерухомого майна площею 25,7 кв.м., в якій знаходиться трансформаторна підстанція ТП-1612 колегія суддів зазначає наступне.

В матеріалах справи наявний витяг з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності №119846605 від 05.04.2018 року з якого вбачається, що за позивачем 03.04.2018 року зареєстровано право власності на нерухоме майно загальною площею 25,7 кв.м. за адресою м. Київ, вул. Ямська, 72-А. (т.1, а.с. 103).

Одночасно, в матеріалах справи наявний витяг з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності №126581789 від 06.06.2018 року з якого вбачається, що за ТОВ «ТІСО» 23.04.2018 року зареєстровано право власності на нерухоме майно загальною площею 22,5 кв.м. за адресою м. Київ, вул. Ямська, 72. (т.1, зворот а.с. 117).

Отже, в матеріалах справи наявні докази, з яких вбачається, що позивачу та ТОВ «ТІСО», належать нерухоме майно, різною площею, та яке знаходиться за різними адресами.

Водночас, позивач зазначає, що площа майнового комплексу була збільшена на 22,5 кв.м. за рахунок належної йому будівлі площею 25,7 кв.м., в якій знаходиться трансформаторна підстанція ТП-1612, яка в свою чергу належить відповідачу-1.

Отже, за доводами позивача, якщо порівняти план будівлі трансформаторної підстанції з технічного паспорта, наданого позивачем з планом цієї будівлі з технічним паспортом, наявного в матеріалах реєстраційної справи, то конфігурація приміщень обох планів однакова, а зменшення фактичної площі будівлі було умисно зменшено з метою заплутування ситуації.

Втім, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції, що доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Достатніми є докази, які у сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування.

При оцінці достатності доказів діють спеціальні правила - стандарти доказування, якими має керуватися суд при вирішенні справи. Стандарти доказування є важливим елементом змагальності процесу. Якщо сторона не подала достатньо доказів для підтвердження певної обставини, то суд робить висновок про її недоведеність (постанова Верховного Суду від 29.08.2018 року у справі № 910/23428/17).

Також колегія суддів зазначає, в матеріалах справи наявний біржовий контракт №Т-340/03 від 12.11.2003 року відповідно до якого ДП завод «ПОБУТМАШ» продав, а ТОВ «ТІСО» купило трансформаторну підстанцію ТП-16-12, 1951 року випуску. (т.1, а.с. 101).

Також в матеріалах справи наявний акт відповідно до якого ДП завод «ПОБУТМАШ» передало, а ТОВ «ТІСО» прийняло трансформаторну підстанцію ТП-16-12. (т.1, а.с. 102).

Отже, відповідно до матеріалів справи, ТОВ «ТІСО» є власником трансформаторної підстанції ТП-1612.

Крім цього, колегія суддів зазначає, що в матеріалах справи наявний договір №01/1-09 про надання послуг від 01.10.2009 року, укладений між позивачем та ТОВ «ТІСО» відповідно до умов, якого позивач надає на платній основі ТОВ «ТІСО» послуги, пов`язані із знаходженням на території Укрсоюзсервісу за адресою м. Київ, вул. Ямська, 72-а трансформаторної підстанції ТП-1612 ТОВ «ТІСО». (т.1, а.с. 124).

Однак, колегія суддів звертає увагу, що зі змісту договору №01/1-09 про надання послуг від 01.10.2009 року не вбачається, що позивач надав ТОВ «ТІСО» в оренду саме нерухоме майно, не визначено розмір нерухомого майна та не встановлено ціни саме за кВ.м. оренди нерухомого майна.

Колегія суддів акцентує, що позивач як особа, яка вважає, що її право порушено самостійно визначає докази, які на його думку підтверджують заявлені вимоги. Проте, обов`язок надання правового аналізу заявлених вимог, доказів на їх підтвердження та спростування доводів учасників справи, покладений на господарський суд.

Визначення поняття доказів, вимоги щодо доказів, властивостей доказів та порядку їх оцінки урегульовано у главі 5 "Докази та доказування" Господарського процесуального кодексу України.

Відповідно до статті 73 Господарського процесуального кодексу України доказами у справі є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків.

Згідно з частинами першою, третьою статті 74 Господарського процесуального кодексу України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи.

Обов`язок із доказування слід розуміти як закріплену в процесуальному та матеріальному законодавстві міру належної поведінки особи, що бере участь у судовому процесі, із збирання та надання доказів для підтвердження свого суб`єктивного права, що має за мету усунення невизначеності, яка виникає в правовідносинах у разі неможливості достовірно з`ясувати обставини, які мають значення для справи.

Важливим елементом змагальності процесу є стандарти доказування - спеціальні правила, яким суд має керуватися при вирішення справи. Ці правила дозволяють оцінити, наскільки вдало сторони виконали вимоги щодо тягаря доказування і наскільки вони змогли переконати суд у своїй позиції, що робить оцінку доказів більш алгоритмізованою та обґрунтованою.

На сьогодні у праві існують такі основні стандарти доказування: "баланс імовірностей" (balance of probabilities) або "перевага доказів" (preponderance of the evidence); "наявність чітких та переконливих доказів" (clear and convincing evidence); "поза розумним сумнівом" (beyond reasonable doubt).

У рішенні Європейського Суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) у справі "Brualla Gomez de La Torre v. Spain" від 19.12.1997 року наголошено про загальновизнаний принцип негайного впливу процесуальних змін на позови, що розглядаються.

Стандарт доказування "вірогідності доказів", на відміну від "достатності доказів", підкреслює необхідність співставлення судом доказів, які надає позивач та відповідач. Тобто, з введенням в дію нового стандарту доказування необхідним є не надати достатньо доказів для підтвердження певної обставини, а надати їх саме ту кількість, яка зможе переважити доводи протилежної сторони судового процесу.

Відповідно до статті 79 Господарського процесуального кодексу України наявність обставини, на яку сторона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, вважається доведеною, якщо докази, надані на підтвердження такої обставини, є більш вірогідними, ніж докази, надані на її спростування. Питання про вірогідність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.

Тлумачення змісту цієї статті свідчить, що нею покладено на суд обов`язок оцінювати докази, обставини справи з огляду на їх вірогідність, яка дозволяє дійти висновку, що факти, які розглядаються скоріше були (мали місце), аніж не були.

Слід зауважити, що Верховний Суд в ході касаційного перегляду судових рішень неодноразово звертався загалом до категорії стандарту доказування та відзначав, що принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин справи. Цей принцип передбачає покладання тягаря доказування на сторони. Одночасно цей принцип не передбачає обов`язку суду вважати доведеною та встановленою обставину, про яку сторона стверджує. Така обставина підлягає доказуванню таким чином, аби задовольнити, як правило, стандарт переваги більш вагомих доказів, тобто коли висновок про існування стверджуваної обставини з урахуванням поданих доказів видається більш вірогідним, ніж протилежний (постанови Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 02.10.2018 року у справі № 910/18036/17, від 23.10.2019 року у справі № 917/1307/18, від 18.11.2019 року у справі № 902/761/18, від 04.12.2019 року у справі № 917/2101/17).

Аналогічний стандарт доказування застосовано Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 18.03.2020 року у справі № 129/1033/13-ц (провадження № 14-400цс19).

Такий підхід узгоджується з судовою практикою Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ), юрисдикція якого поширюється на всі питання тлумачення і застосування Конвенції (пункт 1 статті 32 Конвенції). Так, зокрема, у рішенні 23.08.2016 року у справі "Дж. К. та Інші проти Швеції" ("J.K. AND OTHERS v. SWEDEN") ЄСПЛ наголошує, що "у країнах загального права у кримінальних справах діє стандарт доказування "поза розумним сумнівом ("beyond reasonable doubt"). Натомість, у цивільних справах закон не вимагає такого високого стандарту; скоріше цивільна справа повинна бути вирішена з урахуванням "балансу вірогідностей". … Суд повинен вирішити, чи являється вірогідність того, що на підставі наданих доказів, а також правдивості тверджень заявника, вимога цього заявника заслуговує довіри".

Схожий стандарт під час оцінки доказів застосовано у рішенні ЄСПЛ від 15.11.2007 року у справі "Бендерський проти України" ("BENDERSKIY v. Ukraine"), в якому суд оцінюючи фактичні обставини справи звертаючись до балансу вірогідностей вирішуючи спір виходив з того, що факти встановлені у експертному висновку, є більш вірогідним за інші докази.

Відповідно до частини четвертої статті 11 Господарського процесуального кодексу України, статті 17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини" суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику зазначеного Суду як джерело права.

Отже, колегія суддів керуючись стандартами балансу вірогідностей, дійшла висновку, що відповідно до наявних в матеріалах справи доказів, позивачем не доведено, що нерухоме майно загальною площею 22,5 кв.м. за адресою м. Київ, вул. Ямська, 72, яке належить ТОВ «ТІСО» та нерухоме майно загальною площею 25,7 кв.м. за адресою м. Київ, вул. Ямська, 72-А, яке належить позивачу, є одним і тим самим нерухомим майном.

Інших належних доказів на підтвердження своїх доводів та заперечень викладених в поданій апеляційній скарзі позивача, скаржником не було надано суду апеляційної інстанції.

Відповідно до ст. 276 Господарського процесуального кодексу України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Враховуючи вищезазначене, колегія суддів Північного апеляційного господарського суду дійшла висновку, що підстав для скасування рішення господарського суду першої інстанції з мотивів, викладених в апеляційній скарзі позивача, не вбачається, а тому Українського союзу об`єднань, підприємств і організацій побутового обслуговування населення (Укрсоюзсервіс) слід залишити без задоволення.

Згідно із ст. 129 Господарського процесуального кодексу України, витрати по сплаті судового збору за подання апеляційної скарги позивача покладаються на нього.

Щодо апеляційної скарги Товариства з обмеженою відповідальністю "ТІСО" колегія суддів зазначає наступне.

У відповідності до ст.ст. 256, 257 Цивільного кодексу України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки.

За змістом частини першої статті 261 Цивільного кодексу України позовна давність застосовується лише за наявності порушення права особи.

Отже, перш ніж застосовувати позовну давність, господарський суд повинен з`ясувати та зазначити в судовому рішенні, чи порушене право або охоронюваний законом інтерес позивача, за захистом якого той звернувся до суду. У разі коли такі право чи інтерес не порушені, суд відмовляє в позові з підстав його необґрунтованості. І лише якщо буде встановлено, що право або охоронюваний законом інтерес особи дійсно порушені, але позовна давність спливла і про це зроблено заяву іншою стороною у справі, суд відмовляє в позові у зв`язку зі спливом позовної давності - за відсутності наведених позивачем поважних причин її пропущення.

Як вбачається зі змісту оскаржуваного рішення, судом першої інстанції відмовлено у задоволенні позову в повному обсязі, у зв`язку з відсутністю порушеного права.

Тобто, місцевим господарським судом зроблено висновок, що прав та охоронюваних законом інтересів позивача, про захист яких він просить суд у позові, відповідачем не порушено та одночасно встановлено, що позивачем не пропущено строк позовної давності для звернення з даним позовом до суду, що в свою чергу суперечить частині першій статті 261 Цивільного кодексу України.

З огляду на викладене, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга Товариства з обмеженою відповідальністю "ТІСО" підлягає задоволенню.

Згідно з ч.4 ст.277 Господарського процесуального кодексу України, зміна судового рішення може полягати в доповненні або зміні його мотивувальної та (або) резолютивної частини.

Враховуючи вищезазначене, колегія суддів дійшла висновку щодо зміни рішення Господарського суду міста Києва від 28.06.2023 року у справі №910/3508/22 шляхом викладення його мотивувальної частини в редакції даної постанови.

Керуючись ст.ст. 74, 129, 269, 275, 276, 281 - 284 Господарського процесуального кодексу України, Північний апеляційний господарський суд,-

ПОСТАНОВИВ:

1. Апеляційну скаргу Українського союзу об`єднань, підприємств і організацій побутового обслуговування населення (Укрсоюзсервіс) на рішення Господарського суду міста Києва від 28.06.2023 року у справі №910/3508/22 залишити без задоволення.

2. Апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю "ТІСО" на рішення Господарського суду міста Києва від 28.06.2023 року у справі №910/3508/22 задовольнити.

3. Рішення Господарського суду міста Києва від 28.06.2023 року у справі № 910/3508/22 змінити виклавши його мотивувальну частину в редакції даної постанови.

4. В іншій частині рішення Господарського суду міста Києва від 28.06.2023 року у справі № 910/3508/22 залишити без змін.

5. Поновити дію рішення Господарського суду міста Києва від 28.06.2023 року у справі № 910/3508/22.

6. Стягнути з Українського союзу об`єднань, підприємств і організацій побутового обслуговування населення (Укрсоюзсервіс) (04107, м. Київ, вул. Пугачова, 17, ) на користь Товариства з обмеженою відповідальністю "ТІСО" (03150, м. Київ, вул. Ямська, 72, ) судовий збір за подання апеляційної скарги в розмірі 196 776 (сто дев`яносто шість тисяч сімсот сімдесят шість гривень) 90 коп.

7. Видачу наказів на виконання цієї постанови доручити Господарському суду міста Києва.

8. Повернути до Господарського суду міста Києва матеріали справи №910/3508/22.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття.

Постанова апеляційної інстанції може бути оскаржена до Верховного Суду у порядку та в строк передбаченими ст.ст. 287-289 ГПК України.

У зв`язку з перебуванням судді Козир Т.П. на лікарняному з 04.03.2024 по 07.03.2024 повний текст постанови підписано 08.03.2024 року.

Головуючий суддя О.В. Агрикова

Судді А.О. Мальченко

Т.П. Козир