ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ХАРКІВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
_______________________________________________________________________
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"08" березня 2024 р.м. ХарківСправа № 922/12/24

Господарський суд Харківської області у складі:

судді Жиляєва Є.М.

розглянувши в порядку спрощеного позовного провадження справу

за позовом Акціонерне товариство "Українська залізниця" (03680, м. Київ, вул. Єжи Гедройця, 5) в особі Філії "Центр будівельно-монтажних робіт та експлуатації будівель і споруд" Акціонерного товариства "Українська залізниця" (03035, м Київ, вул. Гетьмана Павла Скоропадського, 61)
до Товариства з обмеженою відповідальністю "ЗІОН ХХІ" (61001, м. Харків, вул. Добровольців, б. 15/17)
про стягнення 115861,00 грн.
без виклику учасників справи

ВСТАНОВИВ:

Позивач, Акціонерне товариство "Українська залізниця" в особі Філії "Центр будівельно-монтажних робіт та експлуатації будівель і споруд" Акціонерного товариства "Українська залізниця" звернувся до Господарського суду Харківської області з позовом до відповідача - Товариства з обмеженою відповідальністю "ЗІОН ХХІ", в якому просить суд стягнути з відповідача на свою користь витрати у розмірі 115861,61 грн., з яких 91730,43 грн. основного боргу, 11725,68 грн. пені, 4703,17 грн. штрафу, 5177,77 грн. інфляційних збитків та 2524,56 грн. 3% річних.

Також до стягнення заявлені судові витрати зі сплати судового збору у розмірі 2684,00 грн.

Ухвалою господарського суду Харківської області від 08.01.2024 позовну заяву прийнято судом до розгляду та відкрито провадження у справі. Приймаючи до уваги малозначність справи в розумінні ч. 5 ст. 12 ГПК України, враховуючи ціну позову, характер спірних правовідносин та предмет доказування, господарським судом вирішено розгляд справи здійснювати за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) сторін, у зв`язку з чим надано відповідачу строк для подання відзиву на позовну заяву, а позивачу - для подання відповіді на відзив.

З метою повідомлення сторін про розгляд даної справи, судом було направлено копії ухвали про відкриття провадження у справі учасникам справи.

Позивач про розгляд справи повідомлений своєчасно та належним чином, про що свідчить наявна в матеріалах справи довідка про доставку електронного документа від 09.01.2024, а саме: "Ухвала про відкриття провадження (спрощене)" від 08.01.2024 до електронного кабінету позивача підсистеми "Електронний суд" єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи (ЄСІТС).

Разом з цим, філія "Центр будівельно-монтажних робіт та експлуатації будівель і споруд" Акціонерного товариства "Українська залізниця" про розгляд справи повідомлена своєчасно та належним чином, про що свідчить наявне в матеріалах справи рекомендоване повідомлення про вручення "Ухвали про відкриття провадження" від 08.01.2024, уповноваженій особі 19.01.2024.

Відповідач своїм конституційним правом на захист не скористався, відзив на позов у встановлений судом строк не надав. Разом з цим, суд зазначає, що копія ухвали суду про відкриття провадження у справі від 08.01.2024, яка надсилалась судом на адресу відповідача, зазначену в позовній заяві та в Єдиному державному реєстрі юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань відносно Товариства з обмеженою відповідальністю "Зіон ХХІ" () повернулась 19.01.2024 до господарського суду Харківської області без вручення адресату з відміткою адресат відсутній за вказаною адресою, а тому суд вважає, що відповідач належним чином повідомлений про відкриття провадження у справі в розумінні п. 5 ч. 6 ст. 242 ГПК України.

Крім того, суд звертає увагу на правову позицію Верховного Суду, викладену в постанові від 18.03.2021 по справі №911/3142/19, відповідно до яких направлення листа рекомендованою кореспонденцією на дійсну адресу є достатнім для того, щоб вважати повідомлення належним, оскільки отримання зазначеного листа адресатом перебуває поза межами контролю відправника, а, у даному випадку, суду (близька за змістом правова позиція викладена у постанові Великої Палати Верховного Суду від 25.04.2018 у справі №800/547/17 (П/9901/87/18) (провадження № 11-268заі18), постановах Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 27.11.2019 у справі № 913/879/17, від 21.05.2020 у справі № 10/249-10/19, від 15.06.2020 у справі № 24/260-23/52-б).

Окрім цього, з метою повідомлення відповідача про розгляд справи секретарем судового засідання було здійснено відповідну телефонограму на відомі засоби зв`язку, повідомлені позивачем у позовній заяві та зазначені в Єдиному державному реєстрі юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань. Зазначена телефонограма відповідачем не прийнята.

З метою повідомлення відповідача про розгляд справи, судом було розміщено відповідне оголошення на офіційному веб-сайті судової влади України.

Отже, суд дійшов висновку, що сторони були належним чином повідомлені про розгляд даної справи.

Суд констатує, що всім учасникам справи надано можливість для висловлення своєї правової позиції по суті позовних вимог та судом дотримано, під час розгляду справи, обумовлені чинним ГПК України процесуальні строки для звернення із заявами по суті справи та іншими заявами з процесуальних питань.

За висновками суду, в матеріалах справи достатньо документів, які мають значення для правильного вирішення спору, внаслідок чого справа може бути розглянута за наявними у справі матеріалами.

Згідно з ч. 4 ст. 240 ГПК України у разі розгляду справи без повідомлення (виклику) учасників справи суд підписує рішення без його проголошення.

Розглянувши матеріали справи, з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, всебічно та повно перевіривши матеріали справи та надані докази, суд встановив наступне.

03.04.2020 між АТ «Укрзалізниця» в особі Філії «Центр будівельно-монтажних робіт на експлуатації будівель і споруд» (балансоутримувач) та Товариством з обмеженою відповідальністю "ЗІОН ХХІ" (орендар) було укладено Договір про на відшкодування витрат балансоутримувача на утримання нерухомого майна № БМЕСД-3-11/СУМ (надалі - Договір) (а.с.12-13), орендованого за договором оренди нерухомого майна від 31.03.2020 р. № БМЕС-01/35-ВУМ (далі - Договір оренди).

Відповідно до умов вищевказаного Договору балансоутримувач забезпечує утримання та обслуговування вищевказаного об`єкта нерухомого майна, а орендар бере участь у відшкодуванні витрат балансоутримувача по обслуговування та утримання нерухомого майна - частини нежитлового приміщення будівлі пакгаузу 1-6,7-8, літ. М/1-1- складські та підсобні приміщення № 1,2,3,4,5,6,7,8,9,10,11,12, загальною площею 1168,60 кв. м. за адресою: м. Харків, вул. Плеханівська № 114, М/1-1 та відповідної прибудинкової території, (надалі - Майно).

Згідно з пунктами 1.1., 1.2. Договору, розмір витрат балансоутримувача по обслуговуванню та утриманню майна, що підлягає відшкодуванню орендарем, визначається пропорційно до площі майна, яким орендар користується відповідно до основаного договору оренди, від загальної площі об`єкта нерухомості, в якому розташоване майно.

Відповідно до пунктів 2.1., 2.2. Договору, відшкодування орендарем витрат орендодавця на утримання та обслуговування майна, що включає, крім іншого, податок на майно (земельний податок та податок на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки), а також здійснені орендодавцем витрати по наданню комунальних послуг (вода, тепло, електрична енергія).

Також, відповідно до п. 3.1. Договору, Договір діє до моменту закінчення строку дії вищевказаного Договору оренди (до 25.03.2023), але не раніше дня повернення майна за актом приймання-передачі у відповідності до його умов.

Відповідно до п. 2.4. Договору, орендар не пізніше 20 числа місяця, наступного за звітним вносить плату по відшкодуванню витрат балансоутримувача згідно рахунку, виставленого ним.

Таким чином, відповідач взяв на себе грошові зобов`язання із періодичного і систематичного внесення платежів, а саме, орендної плати за основним договором (Договір оренди) та відшкодування витрат на утримання орендованого майна.

Позивач звернувся з даним позовом до суду, в якому зазначає про те, що на виконання умов Договору, орендодавець передав майно орендарю 19.03.2021 за актом приймання-передачі майна. До теперішнього часу майно перебуває в користуванні орендаря (відповідача).

З урахуванням положень п. 3.6. Договору оренди (основного договору), яка передбачає нарахування орендної плати здійснюється за весь час фактичного користування майном, за період з 30.06.2022 по 30.06.2023 позивачем було нараховано заборгованість за надані послуги у розмірі 91730,43 грн. за відшкодування витрат на його утримання, які не були сплачені відповідачем в порядку та строки, визначені Договорами.

У зв`язку із наявною заборгованістю за Договором та з метою досудового врегулювання спору між сторонами, позивачем вживались заходи досудового врегулювання спору шляхом направлення відповідачеві претензії від 24.05.2023 р. за вих. № БМЕСД-3-11/283 на суму основного боргу у розмірі 69546,90 грн.

Проте відповідач відповіді не надав та заборгованість позивачу не сплатив.

Такі обставини, на думку позивача, свідчать про порушення його прав та охоронюваних законом інтересів і є підставою для їх захисту у судовому порядку, у зв`язку з чим позивач звернувся до суду з цим позовом.

Відповідач своїм конституційним правом на захист не скористався, відзив на позовну заяву у встановлений судом строк не надав.

Надаючи правову кваліфікацію викладеним обставинам справи, з урахуванням фактичних та правових підстав позовних вимог, суд виходить з наступного.

Відповідно до постанови Кабінету Міністрів України №938 від 31.10.2018 "Деякі питання діяльності акціонерного товариства "Українська залізниця" затверджено Статут АТ "Укрзалізниця" (далі - Статут) в новій редакції. Відповідно до зазначеної редакції Статуту змінено тип та назву публічного акціонерного товариства "Українська залізниця" на акціонерне товариство "Українська залізниця".

Згідно з п. 15 Статуту товариство має право від свого імені вчиняти будь-які правочини та укладати будь-які договори, набувати майнові та немайнові права, нести обов`язки, виступати позивачем та відповідачем у суді, крім випадків, передбачених законодавством та цим Статутом.

У відповідності до п. 31, 32 Статуту майно товариства складається з основних фондів, обігових коштів, майнових прав, зокрема права господарського відання майном, переданим товариству на праві господарського відання, та права постійного користування земельними ділянками, наданими для розміщення підприємств залізничного транспорту, акцій (часток) у статутному (складеному) капіталі господарських товариств, цінних паперів, а також інших активів, відображених у самостійному балансі товариства. Майно товариства формується за рахунок, зокрема, майна, внесеного засновником до статутного капіталу товариства.

Також, відповідно до ст. 33 Статуту здійснюючи право власності, товариство володіє, користується та розпоряджається належним йому майном і вчиняє стосовно нього будь-які дії, що не суперечать законодавству, цьому Статуту та меті діяльності товариства.

Згідно з частиною 1 ст. 626 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України) визначено, що договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

Відповідно до ст. 628 ЦК України передбачено, що зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства. Договір, відповідно до ст. 629 ЦК України, є обов`язковим для виконання сторонами.

Згідно з ст. 525 ЦК України одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом.

Відповідно до ст. 526 ЦК України, зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Таким чином, приймаючи до уваги те, що укладений Договір є платним, мав на меті досягнення економічного результату у господарській діяльності для кожної його сторони, містить в собі усі суттєві умови для такого виду договорів, він є дійсним та обов`язковим для виконання сторонами Договору.

Частиною 1 ст. 193 Господарського кодексу України (далі - ГК України) встановлено, що суб`єкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувані господарські зобов`язання належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобов`язання - відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться. До виконання господарських договорів застосовуються відповідні положення Цивільного кодексу України з урахуванням особливостей, передбачених цим Кодексом.

Відповідно до ч. 1 ст. 283 ГК України, за договором оренди одна сторона (орендодавець) передає другій стороні (орендареві) за плату на певний строк у володіння та користування майно для здійснення господарської діяльності. Частиною 6 ст. 283 ГК України встановлено, що до відносин оренди застосовуються відповідні положення Цивільного кодексу України з урахуванням особливостей, передбачених цим Кодексом.

Частина 1 ст. 759 ЦК України передбачає, що за договором найму (оренди) наймодавець передає або зобов`язується передати наймачеві майно у володіння та користування за плату на певний строк. Частиною 1 ст. 763 ЦК України передбачено, що договір найму укладається на строк, встановлений договором.

Відповідно до ст. 795 ЦК України передання наймачеві будівлі або іншої капітальної споруди (їх окремої частини) оформляється відповідним документом (актом), який підписується сторонами договору. З цього моменту починається обчислення строку договору найму, якщо інше не встановлено договором. Повернення наймачем предмета договору найму оформляється відповідним документом (актом), який підписується сторонами договору. З цього моменту договір найму припиняється.

Факт передачі майна орендарю у користування підтверджується наявною у матеріалах справи належним чином засвідченою копією акту приймання-передачі майна від 03.04.2020 року з якого убачається, що на виконання умов Договору № БМЕС-01/35-ВУМ від 03.04.2020 позивач передав, а відповідач прийняв у строкове платне користування нерухоме майно частину нежитлового приміщення будівлі пакгаузу 1-6,7-8, літ.М/1-1- складські та підсобні приміщення № 1,2,3,4,5,6,7,8,9,10,11,12, загальною площею 1168,60 кв. м. за адресою: м. Харків, вул. Плеханівська № 114, М/1-1.

Пунктом 3.9. Договору оренди майна передбачено, що у разі припинення (розірвання) цього Договору орендар сплачує Орендну плату до дати фактичного повернення Майна за Актом приймання-передачі майна від орендаря до орендодавця включно.

Відповідно нарахування на відшкодування витрат на утримання орендованого майна, здійснюються до дати його фактичного повернення за актом приймання-передачі майна від орендаря до орендодавця.

Відповідно до п.п. 2.2., 2.3 Договору № БМЕСД-3-11/СУМ на відшкодування витрат балансоутримувача від 03.04.2020, розмір щомісячного відшкодування визначається на підставі розрахунку, що є невід`ємною частиною Договору.

Розмір витрат балансоутримувача по наданню комунальних послуг має динамічний характер та визначається на підставі показників лічильників води, тепла та електричної енергії (за відсутності лічильників визначається розрахунковим шляхом згідно методики (правил) встановлених уповноваженим органом) та об`єму фактично спожитих послуг. Орендар самостійно, за необхідністю, укладає договори з відповідними комунальними службами (постачальними організаціями) на комунальні послуги (послуги з газопостачання, електропостачання, водопостачання, водовідведення та інше), що безпосередньо пов`язані з орендованим Майном та не надані у відповідності до умов Договору.

Із обставин справи убачається, що враховуючи те, що орендоване майно відповідачем не було повернуто позивачу, відповідачеві були виставлені рахунки на відшкодування витрат на утримання орендованого майна та оформлені акти виконаних робіт на загальну суму 91730,43 грн., які не були оплачені у терміни, визначені Договором та доказів належного виконання відповідачем умов Договору матеріали справи не містять.

Відповідно до п. 2.4. Договору орендар не пізніше 20 числа місяця, наступного за звітним вносить плату по відшкодуванню витрат балансоутримувача згідно рахунку, виставленого ним.

За своєю правовою природою рахунок на оплату витрат не є первинним документом, а є документом, який містить тільки платіжні реквізити, на які потрібно перераховувати грошові кошти в якості оплати за надані послуги, тобто, носить інформаційний характер. Ненадання рахунку не є відкладальною умовою у розумінні приписів статті 212 ЦК України та не є простроченням кредитора у розумінні статті 613 ЦК України, а тому не звільняє Відповідача від обов`язку оплатити витрати балансоутримувачу.

Близька за змістом правова позиція викладена у постанові Верховного Суду від 29.04.2020 року у справі № 915/641/19.

Приймаючи до уваги те, що обов`язок сплати платежів орендаря наставав щомісяця 20 числа місяця, наступного за звітним, незалежно від того, чи виставлявся рахунок орендодавцем, та з урахуванням приписів ст. 530 ЦК України, строки виконання грошових зобов`язань відповідача за Договором вважаються такими, що настали.

Відповідно до ч. 1 ст. 509 ЦК України зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від вчинення певної дії (негативне зобов`язання), а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку.

Згідно з ч. 2 ст. 193 ГК України визначено, що кожна сторона повинна вжити усіх заходів, необхідних для належного виконання нею зобов`язання. враховуючи інтереси другої сторони та забезпечення загальногосподарського інтересу. Порушення зобов`язань є підставою для застосування господарських санкцій, передбачених цим Кодексом, іншими законами або договором.

Враховуючи вищенаведене, позовні вимоги в частині заявленої до стягнення заборгованості у розмірі 91730,43 грн. є правомірними та обґрунтованими, такими, що відповідачем не спростовані, тому підлягають задоволенню.

Оскільки зобов`язання зі сплати орендних платежів відповідачем не виконані у строк, встановлений п. 2.4. Договору, відповідач є таким, що допустив порушення зобов`язання, у зв`язку з чим, позивачем нараховано та заявлено до стягнення з відповідача пеню у розмірі 11725,68 грн. та штраф у розмірі 4703,17 грн.

Відповідно до ст. 610 ЦК України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).

Частиною 1 ст. 612 ЦК України передбачено, що боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не виконав зобов`язання у строк, встановлений договором.

У разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема: сплата неустойки. (ст. 611 ЦК України)

Відповідно до п. 6.2. Договору сторони передбачили та встановили, що у разі несвоєчасної оплати рахунків балансоутримувача орендар сплачує пеню в розмірі подвійної облікової ставки НБУ від несвоєчасної суми наданих послуг за кожен день прострочення, а також можливі збитки, завдані балансоутримувачу несплатою виставлених ним рахунків.

Згідно з положенням п. 6.3. Договору, у разі виникнення у орендаря заборгованості по відшкодуванню витрат балансоутримувача на утримання та обслуговування Майна та витрат по наданню комунальних послуг у розмірі 50 % та більше від сум, виставлених по рахунках за три місяці, орендар сплачує штраф у розмірі 10 % від суми заборгованості.

Відповідно до положень ст. 549 ЦК України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання.

Штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов`язання.

Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання.

Статтею 216 ГК України також установлено, що учасники господарських відносин несуть господарсько-правову відповідальність за правопорушення у сфері господарювання шляхом застосування до правопорушників господарських санкцій на підставах і в порядку, передбачених цим Кодексом, іншими законами та договором.

Штрафними санкціями згідно зі ст. 230 ГК України визнаються господарські санкції у вигляді грошової суми (неустойка, штраф, пеня), яку учасник господарських відносин зобов`язаний сплатити у разі порушення ним правил здійснення господарської діяльності, невиконання або неналежного виконання господарського зобов`язання. Суб`єктами права застосування штрафних санкцій є учасники відносин у сфері господарювання, зазначені у статті 2 цього Кодексу.

Законом України "Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов`язань" встановлено, що платники грошових коштів сплачують на користь одержувачів цих коштів за прострочу платежу пеню в розмірі, що встановлюється за згодою сторін. Розмір пені обчислюється від суми простроченого платежу та не може перевищувати подвійної облікової ставки НБУ, що діяла у період, за який сплачується пеня (ст. 1, 3).

Відповідно до ч. 6 ст. 232 ГК України нарахування штрафних санкцій за прострочення виконання зобов`язання, якщо інше не встановлено законом або договором, припиняється через шість місяців від дня, коли зобов`язання мало бути виконано.

Щодо порушення виконання господарських зобов`язань чинне законодавство не встановлює для учасників господарських відносин обмежень передбачати в договорі можливість одночасного стягнення пені та штрафу, що узгоджується зі свободою договору, передбаченою ст. 627 ЦК України, тобто коли сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Відповідно, одночасне стягнення з учасника господарських відносин, який порушив господарське зобов`язання за договором, штрафу та пені не суперечить ст. 61 Конституції України, оскільки згідно зі ст. 549 ЦК України пеня та штраф є формами неустойки, а відповідно до ст. 230 ГК України видами штрафних санкцій, тобто не є окремими та самостійними видами юридичної відповідальності. У межах одного виду відповідальності може застосовуватися різний набір санкцій.

Близька за змістом правова позиція викладена у постанові Великої Палати Верховного Суду від 01.06.2021 у справі №910/12876/19.

Таким чином, перевіривши розрахунки позивача судом установлено, вони здійснені арифметично вірно, отже позовні вимоги в частині заявлених до стягнення 11725,68 грн. пені та 4703,17 грн. штрафу є правомірними та обґрунтованими, а тому підлягають задоволенню повністю.

Щодо заявлених до стягнення 3 % річних у розмірі 2524,56 грн. та інфляційних втрат у розмірі 5177,77 грн., суд виходить з наступного.

У статті 625 ЦК України визначені загальні правила відповідальності за порушення будь-якого грошового зобов`язання незалежно від підстав його виникнення (договір чи делікт). Боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом (частина 2 статті 626 Цивільного кодексу України).

За змістом наведених норм закону нарахування трьох процентів річних входять до складу грошового зобов`язання і є особливою мірою відповідальності боржника за прострочення грошового зобов`язання, оскільки виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів унаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації (плати) від боржника за користування утримуваними ним грошовими коштами, належними до сплати кредиторові. Приписи статті 625 Цивільного кодексу України про розмір процентів, що підлягають стягненню за порушення грошового зобов`язання, є диспозитивними та застосовуються, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. Тобто, три проценти річних від простроченої суми за весь час прострочення застосовуються у випадку, якщо сторони в договорі не передбачили інший розмір процентів річних.

Перевіривши розрахунок позивача, період нарахування останнім сум 3% річних та інфляційних витрат, суд дійшов висновку про те, що відповідний розрахунок відповідає нормам чинного законодавства, а тому позовні вимоги в частині стягнення з відповідача 3% річних у розмірі 2524,56 грн. та інфляційних втрат у розмірі 5177,77 грн. є обґрунтованими, тому підлягають задоволенню.

Таким чином, зважаючи на встановлені факти та вимоги вищезазначених норм, а також враховуючи, що відповідач в установленому порядку обставини, які повідомлені позивачем належними та допустимими доказами не спростував, суд дійшов висновку, що позовні вимоги обґрунтовані, підтверджуються наявними у матеріалах справи доказами, тому підлягають задоволенню повністю.

Вирішуючи питання розподілу судових витрат, суд керується положеннями ст. 129 ГПК України, та враховуючи висновки суду про повне задоволення позову покладає витрати по сплаті судового збору на відповідача в сумі 2684,00 грн.

На підставі викладеного, керуючись статтями 124, 129-1 Конституції України, статтями 1, 4, 12, 20, 46, 73, 74, 76-79,86,123, 129, 236-238 Господарського процесуального кодексу України, суд

ВИРІШИВ:

Позов задовольнити повністю.

Стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю "ЗІОН ХХІ" (61001, м. Харків, вул. Добровольців, б. 15/17, ) на користь Акціонерне товариство "Українська залізниця" (03680, м. Київ, вул. Єжи Гедройця, 5) в особі Філії "Центр будівельно-монтажних робіт та експлуатації будівель і споруд" Акціонерного товариства "Українська залізниця" (03035, м Київ, вул. Гетьмана Павла Скоропадського, 61, ) - 91730,43 грн. основного боргу; 11725,68 грн. пені; 4703,17 грн. штрафу; 5177,77 грн. інфляційних втрат; 2524,56 грн. 3% річних та 2684,00 грн. судового збору.

Видати наказ після набрання рішенням законної сили.

Рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Рішення Господарського суду Харківської області може бути оскаржене шляхом подання апеляційної скарги в порядку, встановленому статтями 254, 256-259 Господарського процесуального кодексу України.

Повне рішення складено "08" березня 2024 р.

Суддя Є.М. Жиляєв