ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД КИЇВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"12" березня 2024 р. м. Київ Справа № 920/522/18 (911/3006/23)

Господарський суд Київської області у складі головуючого судді Янюк О.С. розглянув у порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) сторін

позовну заяву Приватної фірми «Валентина»

до Акціонерного товариства «Сенс Банк», м. Київ

про стягнення збитків

у межах справи №920/522/18

про банкрутство Приватної фірми «Валентина» (08132, Київська обл., Києво-Святошинський р-н, м. Вишневе, вул. Європейська, буд. 11, кв. 24, ідентифікаційний код 30845993)

1. Стислий виклад позицій учасників справи (заяви по суті справи) та процесуальні дії у справі

1.1. 29.09.2023 до Господарського суду Київської області (далі - суд) звернулась Приватна фірма «Валентина» (далі ПФ «Валентина», позивач, боржник) із позовною заявою від 28.09.2023 (вх. №2577/23) до Акціонерного товариства «Сенс Банк» (далі АТ «Сенс Банк», відповідач) про стягнення з останнього 286 936,68грн, спричиненої матеріальної шкоди за втрачене майно. Заяву обґрунтовує ст.ст. 950, 1166 Цивільного кодексу України (далі ЦК України) та зазначає, що в межах зведеного виконавчого провадження державним виконавцем проведено опис і арешт рухомого майна, яке передано на зберігання ПАТ «Альфа-Банк». Після зняття державним виконавцем арешту на майно, яке не було реалізовано на електронних торгах, зберігачем ані державному виконавцю, ані боржнику повернуто не було, у зв`язку з чим у відповідача виникає обов`язок відшкодувати ПФ «Валентина» вартість цього майна.

1.2. Ухвалою суду від 08.11.2023, після усунення недоліків позовної заяви, останню прийнято до розгляду і відкрито провадження у справі; постановлено здійснити розгляд справи у порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) сторін; установлено сторонам строки для подання заяв по суті справи.

1.3. 27.11.2023 через особистий кабінет в підсистемі «Електронний суд» до суду звернулось АТ «Сенс банк» із клопотанням/заявою (вх.4922/23 від 28.11.2023), яке за своїм змістом є заявою по суті справи відзивом на позовну заяву.

Так, особливості подання заяв по суті справи у спрощеному позовному провадженні визначені ст. 251 Господарського процесуального кодексу України (далі - ГПК України) відповідно до ч.1 якої відзив подається протягом п`ятнадцяти днів з дня вручення ухвали про відкриття провадження у справі.

За змістом ч. 1 ст. 113 ГПК України строки, в межах яких вчиняються процесуальні дії, встановлюються законом, а якщо такі строки законом не визначені, - встановлюються судом.

Як зазначає відповідач у своєму клопотанні/заяві, ухвалу про відкриття провадження ним отримано через електронний суд 13.11.2023.

Проте, із змісту довідки про доставку електронного листа вбачається, що ухвала про відкриття провадження від 08.11.2023 було надіслана судом у той же день до електронного кабінету АТ «Сенс банк», та доставлена до зазначеного кабінету 08.11.2024 о 14:13.

Згідно із п.2 ч.6 ст.242 ГПК України днем вручення судового рішення єдень отримання судом повідомлення про доставлення копії судового рішення до електронного кабінету особи.

Ураховуючи зазначене, твердження відповідача про отримання ним відповідної ухвали 13.11.2023 є спростованим наведеними судом обставинами.

Отже, у відповідача було право подати відзив на позовну заяву до 23.11.2023 (включно), чого останнім зроблено не було.

Відповідно до ст.118 ГПК України право на вчинення процесуальних дій втрачається із закінченням встановленого законом або призначеного судом строку. Заяви, скарги і документи, подані після закінчення процесуальних строків, залишаються без розгляду, крім випадків, передбачених цим Кодексом.

Разом із чим, ч.ч. 1, 2 ст. 119 ГПК України встановлено, що суд за заявою учасника справи поновлює пропущений процесуальний строк, встановлений законом, якщо визнає причини його пропуску поважними, крім випадків, коли цим Кодексом встановлено неможливість такого поновлення. Встановлений судом процесуальний строк може бути продовжений судом за заявою учасника справи, поданою до закінчення цього строку, чи з ініціативи суду.

Підсумовуючи викладене та відсутність заяви АТ «Сенс Банк» про поновлення/продовження процесуального строку, суд дійшов висновку про залишення клопотання/заяви від 27.11.2023 (вх.4922/23 від 28.11.2023), яке за своїм змістом є відзивом на позовну заяву, без розгляду.

1.4. Позивач скористався своїм правом та у строк установлений судом подав відповідь на відзив від 01.12.2023 (вх.5095/23 від 04.12.2023), яка за своїм змістом є аналогічною позовній заяві. Додатково зазначив, що вимоги до АТ «Сенс Банк» про стягнення з останнього збитків заявлені у межах трирічного строку позовної давності.

1.5. Інших заяв по суті, заяв/клопотань від учасників справи до суду не надходило.

2. Фактичні обставини, встановлені судом, із посиланням на докази

2.1. Ухвалою суду від 27.08.2018, зокрема: відкрито провадження у справі №920/522/18 про банкрутство ПФ «Валентина»; введено мораторій на задоволення вимог кредиторів; вирішено інші процесуальні питання у справі.

Ухвалою суду від 05.11.2018, серед іншого, затверджено реєстр вимог кредиторів ПФ «Валентина» до якого включено вимоги кредитора Акціонерного товариства «Альфа-Банк» у розмірі: 21 144,00грн - судові витрати; 14 412 885,80грн - основний борг та відсотки; 99 386,87грн - пеня.

Постановою суду від 03.12.2018, зокрема, визнано ПФ «Валентина» банкрутом та відкрито її ліквідаційну процедуру, призначено ліквідатором боржника арбітражного керуючого Степанову Марину Віталіївну (далі ліквідатор-1).

Ухвалою суду від 10.02.2023 замінено найменування кредитора у справі №920/522/18, а саме, Акціонерне товариство «Альфа-Банк» (ідентифікаційний код 23494714) на Акціонерне товариство «Сенс банк» (ідентифікаційний код 23494714).

Ухвалою суду від 15.06.2023 ліквідатором ПФ «Валентина» призначено арбітражного керуючого Комлика Іллю Сергійовича (далі ліквідатор-2).

2.2. Із змісту листа Управління забезпечення примусового виконання рішень у Сумській області від 06.04.2021 «Щодо надання інформації», адресованого ліквідатору-1, вбачається, зокрема, що на виконанні у відділі примусового виконання рішень управління державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Сумській області (далі Відділ примусового виконання рішення) перебувало зведене виконавче провадження про стягнення заборгованості з ПФ «Валентина» на користь юридичних осіб (серед яких ПАТ «Альфа-Банк») до складу якого входило 14 виконавчих документів. 17.06.2016 державним виконавцем Відділу примусового виконання рішення проведено опис і арешт рухомого майна ПФ «Валентина», про що складений акт опису й арешту майна, і майно передано на відповідальне зберігання представнику ПАТ «Альфа-Банк» Корецькому І.Г.

На момент опису та арешту вказане майно знаходилося за адресою: м. Суми, пл.Незалежності, 8.

22.08.2016 Відділом примусового виконання рішення до СФ ДП «СЕТАМ» направлена заявка на реалізацію зазначеного майна, яке, у зв`язку із відсутністю покупців, було реалізовано частково. У той же час, стягувачі правом, передбаченим ст.61 Закону України «Про виконавче провадження» не скористалися та не залишили за собою нереалізоване майно ПФ «Валентина».

У зв`язку з чим, державним виконавцем 19.12.2017 та 14.05.2018 винесено постанови про зняття арешту з майна (нереалізованого), якими знято арешт з рухомого майна боржника, а саме: меблі кухонні комплекти «Армія» (шафи 5шт, шафи 6шт); шафи барні; барна стійка; стільці кабінетні 10 шт; холодильник 1-но камерний «Донбас»; стіл салатний; комплект «Вікторія» 4-крісла та 4-дивани; комплект «Грація» 2шт; гральний апарат «Стрелялки в банки» («Снайпер»); гральний апарат «СтелялкиДабл»; гральний апарат «Гонки Дабл»; гральний апарат «Барабани» (Барабанщики); гральний апарат «Сумо»; гральний апарат «Тетріс» (Призовий автомат «Тетріс»); гральний апарат «Ферарі»; гральний апарат «Боулінг»; кондиціонер «Galanz», 2шт; гральний апарат «Пожарні»; гральний апарат «Бокс»; гральний апарат «Вампір»; морозильна камера, 2шт; комплект «Дипломат» 2 дивани та 2 крісла; гральний апарат «Конфетніца»; стіл барний, 15шт; гральний апарат «Караоке»; гральний апарат «Сквош»; гральний апарат «Таракани»; гральний апрат «Яйця».

Зазначені обставини також підтверджуються листом ДП «СЕТАМ» від 11.03.2021 №725/4305-12-21/15, та постановами державного виконавця про зняття арешту від 19.12.2017 й від 14.05.2018 ВП 48361354, та учасниками справи не заперечуються.

2.3. 01.09.2021 ліквідатор-1 звернувся до АТ «Альфа-Банк» із претензією №02-1/124, в якій зазначив про необхідність повернення ліквідатору майна боржника ПФ «Валентина», що перебуває на зберіганні АТ «Альфа-Банк» або, у разі неможливості відшкодувати шкоду у розмірі вартості втраченого майна.

У відповідь на претензію ліквідатора-1 АТ «Альфа-Банк» зазначив, що: фактично втратив можливість зберігати майно 09.11.2017, оскільки приміщення, в якому зберігалось майно, реалізовано третім особам; 19.12.2017 та 14.05.2018 державним виконавцем було знято арешт із зазначеного майна; якщо в подальшому майно боржника було втрачено, то АТ «Альфа-Банк» не може бути відповідальною особою за таку втрату, оскільки не є зберігачем даного майна. У зв`язку з чим претензія залишена зазначеним банком без задоволення.

2.4.Додатково, ліквідатором-1 вживались заходи щодо розшуку зазначеного майна, а саме: надісланий запит власникам приміщення, де зберігалось майно боржника, про повернення майна банкрута, у відповідь на якій було поінформовано про його відсутність; ініційовано кримінальне провадження № 0002063 (ч. 2 ст.190 Кримінального кодексу України), яке станом на 18.09.2023 триває.

3. Висновки суду із посиланням на норми права, які підлягають застосовуванню

3.1.Так, завдання майнової (матеріальної) шкоди є підставою виникнення цивільних прав та обов`язків (п.3 ч.2 ст.11 ЦК України).

Відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди є способом захисту цивільних прав та інтересів (п.8 ч.2 ст.16 ЦК України).

Особа, якій завдано збитків у результаті порушення її цивільного права, має право на їх відшкодування. Збитки відшкодовуються у повному обсязі, якщо договором або законом не передбачено відшкодування у меншому або більшому розмірі (ч.ч.1,3 ст.22 ЦК України).

За загальними положеннями, передбаченими ч.ч. 1,2 ст.1166 ЦК України, майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, заподіяна майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала. Особа, яка завдала шкоди, звільняється від її відшкодування, якщо вона доведе, що шкоди завдано не з її вини.

Як зазначено у постанові Великої Палати Верховного Суду від 12.03.2019 у справі № 920/715/17, збитками є об`єктивне зменшення будь-яких майнових благ сторони, що обмежує її інтереси як учасника певних господарських відносин і проявляється у витратах, зроблених кредитором, утраті або пошкодженні майна, а також неодержанні кредитором доходів, які б він одержав, якби зобов`язання було виконано боржником. Обов`язок доведення наявності таких збитків та їх розмір, а також причинно-наслідковий зв`язок між правопорушенням і збитками покладено на позивача.

За приписами ч.1 ст.74 ГПК України кожна сторона повинна довести обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень, а суд в силу приписів ч.1 ст. 86 цього Кодексу оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

3.2. Як установлено судом, та не спростовано учасниками справи, державним виконавцем Відділу примусового виконання рішення під час здійснення ВП 48361354:

проведено опис і арешт рухомого майна ПФ «Валентина», яке було передано на відповідальне зберігання представнику ПАТ «Альфа-Банк» Корецькому І.Г.;

організовано електронні торги для реалізації арештованого майна боржника;

повідомлено стягувачів про наявне у них право, передбачене ст.61 Закону України «Про виконавче провадження», залишити за собою нереалізоване майно боржника, яким зазначені особи не скористалися;

винесено постанови про зняття арешту з майна боржника.

Так, відповідно до ст.1 Закону України «Про виконавче провадження» виконавче провадження як завершальна стадія судового провадження і примусове виконання судових рішень та рішень інших органів (посадових осіб) - сукупність дій визначених у цьому Законі органів і осіб, що спрямовані на примусове виконання рішень і проводяться на підставах, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією України, цим Законом, іншими законами та нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до цього Закону, а також рішеннями, які відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню.

Згідно із п.6 ч.3 ст. 18 Закону України «Про виконавче провадження» виконавець під час здійснення виконавчого провадження має право накладати арешт на майно боржника, опечатувати, вилучати, передавати таке майно на зберігання та реалізовувати його в установленому законодавством порядку.

Майно, на яке накладено арешт, крім майна, зазначеного у ч.8 ст.56 цього Закону, передається на зберігання боржникові або іншим особам (далі - зберігач), що призначені виконавцем у постанові про опис та арешт майна (коштів) боржника, під розписку. Копія постанови видається боржнику, стягувачу, а якщо обов`язок щодо зберігання майна покладено на іншу особу - також зберігачу (ч.1 ст.58 Закону України «Про виконавче провадження»).

Реалізація арештованого майна (крім майна, вилученого з цивільного обороту, обмежено оборотоздатного майна та майна, зазначеного у ч.8 ст.56 цього Закону) здійснюється шляхом проведення електронних аукціонів або за фіксованою ціною (ч.1 ст.61 Закону України «Про виконавче провадження»).

Із змісту ч.ч.6,7 зазначеної статті вбачається, що у разі нереалізації майна, у порядку визначеному ч.5, виконавець повідомляє про це стягувачу і пропонує йому вирішити питання про залишення за собою нереалізованого майна, крім майна, конфіскованого за рішенням суду. У разі якщо стягувач протягом 10 робочих днів з дня отримання повідомлення виконавця письмово не заявив про своє бажання залишити за собою нереалізоване майно, арешт з майна знімається і воно повертається боржникові.

Водночас, згідно із ч.1 ст.936 ЦК України за договором зберігання одна сторона (зберігач) зобов`язується зберігати річ, яка передана їй другою стороною (поклажодавцем), і повернути її поклажодавцеві у схоронності.

Частина 1 ст.937 ЦК України передбачає, що договір зберігання укладається у письмовій формі у випадках, установлених ст.208 цього Кодексу. Письмова форма договору вважається дотриманою, якщо прийняття речі на зберігання посвідчене розпискою, квитанцією або іншим документом, підписаним зберігачем.

Зберігач зобов`язаний вживати усіх заходів, встановлених договором, законом, іншими актами цивільного законодавства, для забезпечення схоронності речі. Якщо зберігання здійснюється безоплатно, зберігач зобов`язаний піклуватися про річ, як про свою власну (ст.942 ЦК України).

Частиною 1 ст.950 ЦК України встановлено, що за втрату (нестачу) або пошкодження речі, прийнятої на зберігання, зберігач відповідає на загальних підставах.

Відповідно до ст.951 ЦК України збитки, завдані поклажодавцеві втратою (нестачею) або пошкодженням речі, відшкодовуються зберігачем: у разі втрати (нестачі) речі - у розмірі її вартості; у разі пошкодження речі - у розмірі суми, на яку знизилася її вартість. Якщо внаслідок пошкодження речі її якість змінилася настільки, що вона не може бути використана за первісним призначенням, поклажодавець має право відмовитися від цієї речі і вимагати від зберігача відшкодування її вартості.

Аналіз наведених приписів ЦК України дозволяє дійти висновку, що складення державним виконавцем актів опису й арешту майна та їх підписання з боку банку уповноваженою на зберігання особою свідчить про поширення на судового виконавця положень ст.955 ЦК України щодо зберігання ним описаного та вилученого у власника (уповноваженого органу) майна та його відповідальності перед власником за збереження такого майна, оскільки, вилучивши у власника описане майно, судовий виконавець тим самим прийняв на себе зобов`язання перед власником (уповноваженим органом) щодо його належного зберігання. Також складення цих актів з визначенням банку як зберігача за постановою про арешт майна та його опис підтверджує ознаки укладення договору зберігання між судовим виконавцем і зберігачем щодо зберігання переданого йому арештованого (описаного) майна та можливу відповідальність банку за втрату ввіреного йому майна перед судовим виконавцем. Отже, актом приймання-передачі арештованого майна, складеним на виконання постанови судового виконавця, опосередковується виникнення двох зобов`язань щодо належного зберігання майна - судового виконавця перед власником (уповноваженою особою) та зберігача (банку) перед судовим виконавцем.

Підсумовуючи викладене можна зробити висновок, що зберігання майна боржника є процесуальною діяльністю державного виконавця (незалежно від того, яка конкретно особа - сам державний виконавець чи залучений ним зберігач здійснює відповідні дії) щодо примусового виконання рішень відповідних органів, уповноважених осіб та суду (аналогічна правова позиція викладена у постанові Великої Палати Верховного Суду від 16.11.2022 у справі № 910/6355/20).

Тому втрата зберігачем майна, на яке було накладено арешт, тягне передбачену законом відповідальність зберігача майна (банку) перед державним виконавцем. За загальним правилом, державний виконавець може нести відповідальність за втрату такого майна у межах відповідного виконавчого провадження перед власником майна.

3.3. Відповідно до ст.45 ГПК України сторонами в судовому процесі - позивачами і відповідачами - можуть бути особи, зазначені у ст. 4 цього Кодексу. Зокрема, відповідачами є особи, яким пред`явлено позовну вимогу.

Згідно із ч.ч.1-2 ст. 48 ГПК України суд першої інстанції має право за клопотанням позивача до закінчення підготовчого провадження, а у разі розгляду справи за правилами спрощеного позовного провадження - до початку першого судового засідання, залучити до участі у ній співвідповідача.

Якщо позов подано не до тієї особи, яка повинна відповідати за позовом, суд до закінчення підготовчого провадження, а у разі розгляду справи за правилами спрощеного позовного провадження - до початку першого судового засідання, за клопотанням позивача замінює первісного відповідача належним відповідачем, не закриваючи провадження у справі.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 12.12.2018 у справі № 372/51/16-ц зроблено правовий висновок, що визначення відповідачів, предмета та підстав спору є правом позивача, натомість встановлення належності відповідачів й обґрунтованості позову є обов`язком суду, який виконується під час розгляду справи.

За змістом норм господарського процесуального права з урахуванням принципу диспозитивності господарського судочинства та принципу змагальності сторін на позивача покладено обов`язок визначати відповідача у справі. При цьому суд під час розгляду справи має виходити із складу осіб, які залучені до участі у справі позивачем. У разі пред`явлення позову до частини відповідачів, суд не вправі зі своєї ініціативи і без згоди позивача залучати інших відповідачів до участі у справі як співвідповідачів та повинен вирішити справу за тим позовом, що пред`явлений, і відносно тих відповідачів, які зазначені в ньому.

Отже, якщо заявлені позивачем вимоги не можуть бути розглянуті судом, оскільки лише за наявності належного складу відповідачів у справі суд у змозі вирішувати питання про обґрунтованість позовних вимог та вирішити питання про їх задоволення.

Так, із змісту позовної заяви вбачається, що відповідачем у справі визначений АТ «Сенс Банк» - зберігач майна ПФ «Валентина», а орган державної виконавчої служби, який здійснював вилучення майна у власника та передавав його на відповідне зберігання, як відповідач/співвідповідач позивачем до участі у справі не залучений.

З урахування наведеного, суд зазначає, що визначення у позові складу сторін у справі (позивача та відповідача (-ів)) має відповідати реальному складу учасників спору у спірних правовідносинах та має на меті ефективний захист порушених прав (свобод, інтересів) особи, яка вважає, що вони порушені, із залученням необхідного кола осіб, які мають відповідати за позовом. Незалучення до участі у справі особи як співвідповідача за умови наявності обов`язкової процесуальної співучасті є підставою для відмови у задоволенні позову через неналежний суб`єктний склад.

З огляду на наведене вище та враховуючи те, що звертаючись з цим позовом до суду, позивач не визначив орган державної виконавчої служби, який здійснив вилучення майна у власника, як співвідповідача суд вважає, що в задоволенні такого позову необхідно відмовити, оскільки незалучення усіх належних відповідачів виключає можливість вирішення судом цього спору по суті заявлених вимог.

4. Щодо судових витрат

Відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 129 ГПК України, судовий збір покладається у спорах, що виникають при виконанні договорів та з інших підстав, - на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Зважаючи на те, що суд дійшов висновку про відмову у задоволенні позову, то судовий збір у даній справі покладається на позивача.

Керуючись ст.ст.2, 7 Кодексу України з процедур банкрутства, ст.ст. 42, 73-74, 75-80, 129, 233, 237-241, 252 ГПК України, суд

ВИРІШИВ:

Позовну заяву Приватної фірми «Валентина» від 28.09.2023 (вх. №2577/23) до Акціонерного товариства «Сенс Банк» про стягнення 286 936,68грн залишити без задоволення.

Дане рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга може бути подана протягом двадцяти днів з дня складення повного тексту рішення до Північного апеляційного господарського суду у порядку, визначеному ст. 257 ГПК України.

Суддя О.С. Янюк

Повний текст рішення виготовлений та підписаний 12.03.2024.

Станом на 12.03.2024 рішення законної сили не набрало.