ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ЛЬВІВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
УХВАЛА

27.02.2024 Справа № 914/206/23

м.Львів

Господарський суд Львівської області у складі судді Кітаєвої С.Б., за участю секретаря судового засідання Кравця В.П., розглянувши заяву Державного підприємства «Стрийський комбінат хлібопродуктів №1», м.Стрий Львівської області

про відстрочку та розстрочку виконання рішення

у справі

за позовом: Державного агентства резерву України, м.Київ

до відповідача: Державного підприємства «Стрийський комбінат хлібопродуктів №1», м.Стрий Львівської області

про зобов`язання повернути до державного резерву матеріальні цінності та сплату штрафних санкцій на загальну суму 6528636,19 грн.

зацікавлена особа: Стрийський відділ державної виконавчої служби у Стрийському районі Львівської області Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції

Представники сторін:

від заявника: Михайлець О.М. представник ( в режимі відеоконференції)

від відповідача: Галик Л.М.-представник

Суть спору:

Державне агентство резерву України звернулося до Господарського суду Львівської області з позовом до Державного підприємства «Стрийський комбінат хлібопродуктів №1» про повернення матеріальних цінностей державного резерву та сплату штрафних санкцій на загальну суму 6528636,19 грн., а саме: 4631759,07 грн. 100% штрафу та 1896877,12 грн. пені.

Рішенням Господарського суду Львівської області від 21.06.2023 у справі №914/206/23 позов задоволено.

21.08.2023 на виконання вказаного рішення судом видано відповідні накази.

Від відповідача через систему «Електронний суд» поступила заява про відстрочку та розстрочку виконання рішення.

Ухвалою суду від 12.02.2024 прийнято заяву до розгляду та розгляд заяви призначено на 27.02.2024.

22.02.2024, за вх.№5205/24, в системі «Електронний суд» представником позивача зареєстровано клопотання про участь у судовому засіданні 27.02.2024 о 13:00 год. в режимі відеоконференції поза межами приміщення суду. Ухвалою суду від 23.02.2024 клопотання позивача задоволено.

Позивач явку повноважного представника в судове засідання 27.02.2024 забезпечив в режимі відеоконференції.

Відповідач явку повноважного представника в судове засідання забезпечив, заяву підтримала частково в частині вимоги про розстрочку виконання рішення суду з червня 2024 на 18 місяців та просила вимогу про відстрочку виконання рішення суду від 21.06.2026 до 31.05.2024 залишити без розгляду.

Розглянувши заяву відповідача про відстрочку та розстрочку виконання рішення та заслухавши думки представників, суд зазначає наступне.

Приписами статті 331 ГПК України передбачено, що за заявою сторони суд, який розглядав справу як суд першої інстанції, може відстрочити або розстрочити виконання рішення, а за заявою стягувача чи виконавця (у випадках, встановлених законом), - встановити чи змінити спосіб або порядок його виконання.

Положеннями ч. 5 ст. 331 ГПК України визначено, що розстрочення та відстрочення виконання судового рішення не може перевищувати одного року з дня ухвалення такого рішення, ухвали, постанови.

У ч. 1 ст. 33 Закону України "Про виконавче провадження" передбачено, що за наявності обставин, що ускладнюють виконання рішення або роблять його неможливим (хвороба сторони виконавчого провадження, відрядження сторони виконавчого провадження, стихійне лихо тощо), сторони мають право звернутися до суду, який видав виконавчий документ, із заявою про відстрочку або розстрочку виконання рішення.

Отже, у ГПК України та спеціальному законі, що визначає умови і порядок виконання рішень судів та інших органів (посадових осіб), що відповідно до закону підлягають примусовому виконанню у разі невиконання їх у добровільному порядку, не встановлений вичерпний перелік обставин, що ускладнюють або роблять неможливим виконання рішення, і на підставі яких суд може прийняти рішення про надання відстрочки.

Тобто, перелік "обставин, що ускладнюють або роблять неможливим виконання рішення" у національному законодавстві є доволі нечітким. Відповідно, суд, який приймав рішення, має широкі дискреційні повноваження щодо підстав для надання відстрочки/розстрочки виконання рішення, і у кожному конкретному випадку за своїм внутрішнім переконанням оцінює наявні у справі докази і вирішує питання про наявність чи відсутність обставин для вчинення таких процесуальних дій.

У той же час, зважаючи на те, що 1) виконання судового рішення є невід`ємною складовою права кожного на судовий захист і охоплює, зокрема, законодавчо визначений комплекс дій, спрямованих на захист і відновлення порушених прав, свобод, законних інтересів фізичних та юридичних осіб, суспільства, держави (п. 2 мотивувальної частини рішення Конституційного Суду України від 13.12.2012 року № 18-рп/2012); 2) невиконання судового рішення загрожує сутності права на справедливий розгляд судом (п. 3 мотивувальної частини рішення Конституційного Суду України від 25.04.2012 року № 11-рп/2012); 3) відповідно до усталеної практики Європейського Суду з прав людини (надалі - Суд) право на суд, захищене ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (надалі - Конвенція), було б ілюзорним, якби національна правова система Високої Договірної Сторони дозволяла, щоб остаточне, обов`язкове для виконання судове рішення залишалося невиконаним на шкоду будь-якій зі сторін (див. рішення у справі "Горнсбі проти Греції" (Hor№sby v. Greece), від 19 березня 1997 року, п. 40, Reports of Judgme№ts a№d Decisio№s 1997-II); 4) за певних обставин затримка з виконанням судового рішення може бути виправданою, але затримка не може бути такою, що спотворює сутність гарантованого пунктом 1 статті 6 Конвенції права (див. рішення у справі "Іммобільяре Саффі" проти Італії" , № 22774/93, п. 74, ECHR 1999-V), а також беручи до уваги, те, що існування заборгованості, підтверджене обов`язковими та такими, що підлягають виконанню, судовими рішеннями, надає особі, на чию користь воно було винесено, "легітимні сподівання" на те, що заборгованість буде йому сплачено та така заборгованість становить "майно" цієї особи у розумінні ст. 1 Першого протоколу до Конвенції (див. рішення у справі "Пономарьов проти України" від 3 квітня 2008 року, заява № 3236/03, п. 43), Вищий господарський суд України у постанові від 14 грудня 2016 року у справі № 922/796/15 вказує, що з метою недопущення порушення гарантованих Конституцією України та Конвенцією права на справедливий суд та права на повагу до приватної власності суд, який надає відстрочку/розстрочку у виконанні рішення, у кожному конкретному випадку повинен встановити: 1) чи затримка у виконанні рішення зумовлена особливими і непереборними обставинами; 2) чи передбачена домовленістю сторін чи у національному законодавстві компенсація "потерпілій стороні" за затримку виконання рішення, ухваленого на його користь судового рішення, та індексації присудженої суми; 3) чи не є період виконання рішення надмірно тривалим для стягувача, як "потерпілої сторони"; 4) чи дотримано справедливий баланс інтересів сторін у спорі.

Тобто, у цьому контексті для виправдовування затримки виконання рішення суду недостатньо лише зазначити про відсутність у боржника коштів. Обов`язково мають враховуватися і інтереси іншої сторони спору, на користь якої прийнято рішення.

Держава зобов`язана організувати систему виконання судових рішень, яка буде ефективною як за законодавством, так і на практиці (рішення від 7 червня 2005 року у справі "Фуклев проти України", заява № 71186/01, п. 84). Саме на державу покладається обов`язок вжиття у межах її компетенції усіх необхідних кроків для того, щоб виконати остаточне рішення суду та, діючи таким чином, забезпечити ефективне залучення усього її апарату. Не зробивши цього, вона не виконає вимоги, що містяться у п. 1 ст. 6 Конвенції. Насамкінець, Суд повторює, що сама природа виконавчого провадження вимагає оперативності (рішення у справі "Comi№gersoll S. A." проти Португалії", заява № 35382/97, п. 23, ECHR 2000-IV).

Отже, виходячи із наведеного, в основу судового рішення про надання відстрочки або розстрочки виконання рішення суду має бути покладений обґрунтований висновок про наявність обставин, що ускладнюють або роблять неможливим його виконання. З цією метою, під час вирішення питання про відстрочку або розстрочку виконання рішення, суди повинні врахувати матеріальні інтереси обох сторін, їх фінансовий стан, ступінь вини відповідача у виникненні спору, наявність інфляційних процесів у економіці держави та інші обставини справи. При цьому, господарський суд повинен враховувати можливі негативні наслідки для боржника при виконанні рішення у встановлений строк чи попередньо встановленим способом, але перш за все повинен враховувати такі ж наслідки і для стягувача при затримці виконання рішення та не допускати їх настання.

Згідно з правовою позицією Європейського суду з прав людини несвоєчасне виконання рішення суду може бути мотивоване наявністю певних обставин, відстрочка виконання рішення суду не повинна шкодити сутності права, гарантованого частиною першою статті 6 Конвенції про захист прав людини та основних свобод, згідно з якою "кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи у продовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру…", а у системному розумінні даної норми та національного закону, суд не повинен перешкоджати ефективному поновленню у правах, шляхом виконання судового рішення, тобто довготривале невиконання рішення суду може набути форми порушення права на справедливий судовий розгляд, що не може бути виправдано за конкретних обставин справи. До того ж довготривале невиконання рішення суду порушує право на повагу до власності та на вільне володіння власністю у зв`язку з тим, що рішення набуває ознак довготривалого невиконання.

Європейський суд з прав людини у своїх рішеннях зазначає, що межі виправданої затримки виконання рішення суду залежать, зокрема, від складності виконавчого провадження, суми та характеру, що визначено судом.

Відповідно до Постанови Пленуму Вищого господарського суду України № 9 від 17.10.2012 "Про деякі питання практики виконання рішень, ухвал, постанов господарських судів України" підставою для відстрочки, розстрочки, зміни способу та порядку виконання рішення можуть бути конкретні обставини, що ускладнюють виконання рішення або роблять його неможливим у визначений строк або встановленим господарським судом способом. При цьому слід мати на увазі, що згоди сторін на вжиття заходів, передбачених статтею 121 ГПК України, ця стаття не вимагає, і господарський суд законодавчо не обмежений будь-якими конкретними термінами відстрочки чи розстрочки виконання рішення. Проте, вирішуючи питання про відстрочку чи розстрочку виконання рішення, зміну способу і порядку виконання рішення, господарський суд повинен враховувати матеріальні інтереси сторін, їх фінансовий стан, ступінь вини відповідача у виникненні спору, наявність інфляційних процесів у економіці держави та інші обставини справи, зокрема, щодо фізичної особи (громадянина) - тяжке захворювання її самої або членів її сім`ї, скрутний матеріальний стан, стосовно юридичної особи - наявну загрозу банкрутства, відсутність коштів на банківських рахунках і майна, на яке можливо було б звернути стягнення, щодо як фізичних, так і юридичних осіб - стихійне лихо, інші надзвичайні події тощо.

Відповідно до ч. 1 ст. 74 ГПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Відповідач зазначає, що Постановою Кабінету Міністрів України від 30.06.2023 (має гриф «таємно») зерно виведено з номенклатури матеріальних цінностей державного резерву.

Посилаючись на положення п.2 та п. 5 Порядку формування, розміщення та проведення операцій матеріальними цінностями державного резерву, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 08.10.1997 №1129 ( далі-Порядок) зерно не підлягає закладенню до державного резерву, керуючись Постановою Кабінету Міністрів України від 30.06.2023 ( має гриф «Таємно»). А тому виконання рішення Господарського суду Львівської області від 21.06.2023 згідно із затвердженими Кабінетом Міністрів України рівнями накопичення призводити до неможливості фактичного його виконання.

Виконавче провадження №73711295 для стягувача є складним для виконання в силу обставин, які склались на підприємстві через складну економічну ситуацію, що була спричинена низкою факторів, а саме: відсутністю постійних контрагентів (зберігачів, поклажодавців), ринків збуту готової продукції, проведенням реорганізації, зміною керівництва. Складне фінансове становище, яке пов`язане з європейськими обмеженнями щодо вивозу аграрної продукції, а також відсутність стабільних джерел збуту готової продукції, унеможливлює виконання судового рішення у короткотерміновій перспективі.

ДП «Стрийський комбінат хлібопродуктів №1» для належного виконання рішення Господарського суду Львівської області, враховуючи фінансові труднощі підприємства просить у заяві відстрочити виконання рішення до 31.05.2024 та розстрочити виконання рішення з червня 2024 року терміном на 18 місяців з щомісячним платежем у розмірі 300 000,00 грн.

Відповідачем усно заявлено в судовому засіданні про залишення без розгляду заяву в частині вимоги у п.2 прохальної частини, а саме «Відстрочити виконання рішення Господарського суду Львівської області від 21.06.2023 р. у справі №914/206/23 до 31 травня 2024 р. про відстрочку виконання рішення».

Згідно зі ст. 14 Господарського процесуального кодексу України «диспозитивність господарського судочинства» суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Учасник справи розпоряджається своїми правами на власний розсуд.

Як вбачається із наведеної процесуальної норми, вказане право заявника не залежить від мотивів заявника чи волі сторін.

Відтак, суд приходить до висновку задоволити усну заяву відповідача і залишити без розгляду заяву в частині вимоги у п.2 прохальної частини, а саме «Відстрочити виконання рішення Господарського суду Львівської області від 21.06.2023 р. у справі №914/206/23 до 31 травня 2024 р. про відстрочку виконання рішення».

Щодо вимоги «Розстрочити виконання рішення Господарського суду Львівської області від 21.06.2023 р. у справі №914/206/23 з червня 2024 р. терміном на 18 місяців з щомісячним платежем у розмірі 300 000,00 грн.» (п.3 прохальної частини заяви).

Статтею 129-1 Конституції України встановлено, що суд ухвалює рішення іменем України. Судове рішення є обов`язковим до виконання. Держава забезпечує виконання судового рішення у визначеному законом порядку. Контроль за виконанням судового рішення здійснює суд.

Відповідач просить розстрочити виконання рішення терміном на 18 місяців починаючи з червня 2024 р.

Однак, суд зазначає, що розстрочення виконання судового рішення не може перевищувати одного року з дня ухвалення такого рішення, а, отже, рішення суду від 21.06.2023 може бути розстрочено судом лише до 21.06.2024.

Виходячи із положень ч.5 ст.331 ГПК України, згідно якої розстрочення виконання обмежується річним строком з дати ухвалення рішення, зважаючи, що заявник просить розстрочити виконання рішення в частині стягнення штрафних санкцій рівними щомісячними платежами починаючи з 01.06.2024, а можливість розстрочення обмежується датою 21.06.2024, а також враховуючи, що підлягає розгляду лише в межах заявлених вимог, суд не вбачає за можливе задоволити вимоги відповідача за заявою та розстрочити виконання рішення суду в частині стягнення штрафних санкцій рівними щомісячними платежами у період з 01.06.2024 по 21.06.2024 (оскільки такий період складає менше місяця).

Відтак, суд приходить до висновку про відмову відповідачу в задоволенні вимоги «Розстрочити виконання рішення Господарського суду Львівської області від 21.06.2023 р. у справі №914/206/23 з червня 2024 р. терміном на 18 місяців з щомісячним платежем у розмірі 300 000,00 грн.» (п.3 прохальної частини заяви).

Відповідно до ст. 17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини" суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику Суду, як джерело права.

З огляду на викладене та враховуючи те, що виконання судового рішення є невід`ємною складовою права кожного на судовий захист, суд зазначає, що, з урахуванням інтересів позивача та ступеня вини відповідача у виникненні спору, відстрочення виконання рішення суду у даному випадку суперечитиме завданням господарського судочинства, якими, зокрема, є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів, пов`язаних із здійсненням господарської діяльності, з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав і законних інтересів держави, фізичних та юридичних осіб.

Враховуючи встановлені судом обставини, з урахуванням принципів розумності та справедливості, враховуючи інтереси як боржника, так і стягувача, а також те, що рішення суду є обов`язковим до виконання та має бути виконане у встановленому законом порядку, суд не вбачає правових підстав для задоволення заяви відповідача про відстрочення виконання рішення суду.

Керуючись статтями 2, 234, 235, 331 Господарського процесуального кодексу України, суд,-

УХВАЛИВ:

1.Усну заяву Державного підприємства «Стрийський комбінат хлібопродуктів №1» про залишення без розгляду в частині вимоги у п.2 прохальної частини, а саме «Відстрочити виконання рішення Господарського суду Львівської області від 21.06.2023 р. у справі №914/206/23 до 31 травня 2024 р. про відстрочку виконання рішення» задоволити.

2. Залишити без розгляду заяву Державного підприємства «Стрийський комбінат хлібопродуктів №1» в частині вимоги у п.2 прохальної частини, а саме «Відстрочити виконання рішення Господарського суду Львівської області від 21.06.2023 р. у справі №914/206/23 до 31 травня 2024 р. про відстрочку виконання рішення».

3.Відмовити Державному підприємству «Стрийський комбінат хлібопродуктів №1» в задоволенні вимоги «Розстрочити виконання рішення Господарського суду Львівської області від 21.06.2023 р. у справі №914/206/23 з червня 2024 р. терміном на 18 місяців з щомісячним платежем у розмірі 300 000,00 грн.» (п.3 прохальної частини заяви)

4. Ухвала набирає законної сили в порядку ст. 235 ГПК України та може бути оскаржене в порядку та строки, передбачені статтями 256, 257 Господарського процесуального кодексу України.

Суддя Кітаєва С.Б.