РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

м. Київ

26.02.2024Справа № 910/16993/23
Господарський суд міста Києва у складі судді Андреїшиної І.О., за участю секретаря судового засідання Березовської С.В., розглянувши матеріали господарської справи

За позовом ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_1 )

до 1) Товариства з обмеженою відповідальністю "Перший український експертний центр" (01042, м. Київ, вул. Саперне поле, буд. 14/55, оф. 1004, ) та

2) ОСОБА_2 ( АДРЕСА_2 , РНОКПП НОМЕР_2 )

про визнання недійсним рішення зборів співвласників та договору з управителем,

Представники учасників судового процесу:

Від позивача: Дуднік М.А.

Від відповідача-1: Дегтяр О.П.

Від відповідача-2: не з`явилися

ОБСТАВИНИ СПРАВИ:

ОСОБА_1 звернулася до Господарського суду міста Києва з позовом до Товариства з обмеженою відповідальністю "Перший український експертний центр" та ОСОБА_2 про визнання недійсним рішення зборів співвласників та договору з управителем.

Господарський суд міста Києва ухвалою від 15.11.2023 залишив позов без руху, надав строк для усунення недоліків позову у встановлений спосіб.

21.11.2023 від позивача через систему "Електронний суд" надійшли матеріали на виконання вимог ухвали суду.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 22.11.2023 прийнято позовну заяву до розгляду та відкрито провадження у справі, постановлено розгляд справи № 910/16993/23 здійснювати у порядку загального позовного провадження; призначити підготовче засідання на 18.10.2023.

15.12.2023 засобами поштового зв`язку від відповідача-1 надійшов відзив на позовну заяву, який залучено до матеріалів справи.

У засіданні суду 18.12.2023 представник позивача повідомив, що має намір скористатися своїм процесуальним правом на ознайомлення з відзивом на позовну заяву та подати суду відповідь на нього.

Відповідачі участь своїх представників у засідання суду 18.12.2023 не забезпечили, про дату та час судового розгляду повідомлялися належним чином.

Ухвалою Господарського суду від 18.12.2023 відкладено підготовче засідання на 15.01.2024.

02.01.2024 засобами поштового зв`язку від позивача надійшла відповідь на відзив, яку залучено до матеріалів справи.

08.01.2024 засобами поштового зв`язку від відповідача-1 надійшли письмові пояснення, які залучено до матеріалів справи.

Сторони участь своїх представників у засідання суду 15.01.2024 не забезпечили, про дату та час судового розгляду повідомлялися належним чином.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 15.01.2024 закрито підготовче провадження та призначено справу до судового розгляду по суті на 12.02.2024.

У зв`язку з перебуванням судді Андреїшиної І.О. на лікарняному, судове засідання, призначене на 12.02.2024 не відбулося.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 16.02.2024 судове засідання призначено на 26.02.2024.

У судовому засіданні 26.02.2024 представник позивача позовні вимоги підтримав, надав пояснення по суті спору та просив задовольнити позов.

Представник відповідача у судовому засіданні 26.02.2024 проти позовних вимог заперечив.

Відповідно до ст. 240 ГПК України в судовому засіданні 26.02.2024 оголошено вступну та резолютивну частини рішення.

Розглянувши подані документи і матеріали, заслухавши пояснення представників сторін, всебічно та повно з`ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, оглянувши оригінали документів, копії яких долучено до матеріалів справи, об`єктивно оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 (далі - позивач) є власником квартири за адресою: АДРЕСА_1 .

Так, 04 червня 2018 року було проведено збори співвласників багатоквартирного будинку за адресою: АДРЕСА_1 .

Відповідно до протоколу загальних зборів від 04.06.2018 року зазначена інформація про загальну площу всіх квартир та/або нежитлових приміщень багатоквартирного будинку за адресою: АДРЕСА_1 - 15 530 м2.

Також на першій сторінці вищезазначеного протоколу міститься інформація про загальну площу співвласників всіх квартир та/або нежитлових приміщень, які взяли участь у зборах, яка склала - 8002,29 м2, що становить 51,52% загальної площі всіх квартир та нежитлових приміщень багатоквартирного будинку.

Порядком денним загальних зборів від 04.06.2018 передбачалося три питання:

- визначення уповноваженої особи від співвласників під час укладання, внесення змін та розірвання Договору з управителем, здійснення контролю за його виконанням;

- визначення управителя багатоквартирного будинку;

- надання котельні в безоплатне користування Управителю.

За результатами проведення загальних зборів, серед іншого, було обрано уповноважену особу на укладення договору з управителем та визначено управителя.

В подальшому, 29 квітня 2020 року між Товариством з обмеженою відповідальністю «Перший український експортний центр» (управитель) та ОСОБА_2 (далі - відповідач - 2) було укладено договір про надання послуги з управління багатоквартирним будинком, відповідно до умов якого управитель зобов`язується надавати співвласникам послугу з управління багатоквартирним будинком, що розташований за адресою: м. Бориспіль, вул.. Київський шлях, 95 (секції 3,4), а співвласники зобов`язуються оплачувати управителю послугу з управління згідно з вимогами законодавства та умовами цього договору.

Обґрунтовуючи свої позовні вимоги, позивач зазначає, що про даний факт позивач дізналася лише тоді, коли управитель за цим протоколом - Товариство з обмеженою відповідальністю «Перший український експертний центр» (далі - відповідач 1) звернувся до суду з позовом про стягнення заборгованості (справа № 359/11198/21).

Так, звертаючись до суду з даним позовом, позивач зазначає, що дослідивши зміст протоколу загальних зборів від 04 червня 2018 року, було виявлено ряд суттєвих порушень, серед яких:

- позивача не було повідомлено про проведення зборів співвласників;

- протокол не відповідає формі згідно ч. 7 ст, 10 Закону України «Про особливості здійснення права власності у багатоквартирному будинку», затвердженої наказом Мінрегіону від 25.08.2015 №203;

- підрахунок голосів у протоколі зборів співвласників багатоквартирного буднику за місцезнаходженням: АДРЕСА_1 від 04 червня 2018 року здійснено неправильно;

- позивача не було повідомлено про прийняті рішення зборами співвласників, оформлені протоколом від 04 червня 2018 року.

Таким чином, позивач зазначає, що рішення зборів співвласників багатоквартирного будинку за місцезнаходженням: АДРЕСА_1 , оформлені протоколом від 04.06.2018 та договір про надання послуг з управління багатоквартирним будинком від 29 квітня 2020 року підлягають визнанню недійсним.

Дослідивши наявні матеріали справи, оцінюючи надані докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об`єктивному розгляді всіх обставин справи в їх сукупності, суд дійшов висновку про відсутність підстав для задоволення позовних вимог, з наступних підстав.

Відповідно до п.3 частини першої статті 20 Господарського процесуального кодексу України господарські суди розглядають справи у спорах, що виникають у зв`язку із здійсненням господарської діяльності (крім справ, передбачених частиною другою цієї статті), та інші справи у визначених законом випадках, зокрема: справи у спорах, що виникають з корпоративних відносин, в тому числі у спорах між учасниками (засновниками, акціонерами, членами) юридичної особи або між юридичною особою та її учасником (засновником, акціонером, членом), у тому числі учасником, який вибув, пов`язані зі створенням, діяльністю, управлінням або припиненням діяльності такої юридичної особи, крім трудових спорів.

Відповідно до статті 385 Цивільного кодексу України власники квартир та нежитлових приміщень у багатоквартирному будинку (будинках) для забезпечення експлуатації такого будинку (будинків), користування квартирами та нежитловими приміщеннями та управління, утримання і використання спільного майна багатоквартирного будинку (будинків) можуть створювати об`єднання співвласників багатоквартирного будинку (будинків). Таке об`єднання є юридичною особою, що створюється та діє відповідно до закону та статуту.

01.07.2015 року набрав чинності Закон України «Про особливості здійснення права власності у багатоквартирному будинку» від 14.05.2015 № 417-VIII, який визначає особливості здійснення права власності у багатоквартирному будинку, регулює правові, організаційні та економічні відносини, пов`язані з реалізацією прав та виконанням обов`язків співвласників багатоквартирного будинку щодо його утримання та управління.

За визначенням, наведеним у статті 1 Закону України «Про особливості здійснення права власності у багатоквартирному будинку», багатоквартирний будинок - житловий будинок, в якому розташовано три чи більше квартири. У багатоквартирному будинку можуть також бути розташовані нежитлові приміщення, які є самостійними об`єктами нерухомого майна; нежитлове приміщення - ізольоване приміщення в багатоквартирному будинку, що не належить до житлового фонду і є самостійним об`єктом нерухомого майна. Спільне майно багатоквартирного будинку - приміщення загального користування (у тому числі допоміжні), несучі, огороджувальні та несуче-огороджувальні конструкції будинку, механічне, електричне, сантехнічне та інше обладнання всередині або за межами будинку, яке обслуговує більше одного житлового або нежитлового приміщення, а також будівлі і споруди, які призначені для задоволення потреб співвласників багатоквартирного будинку та розташовані на прибудинковій території, а також права на земельну ділянку, на якій розташовані багатоквартирний будинок і належні до нього будівлі та споруди і його прибудинкова територія.

За змістом статей 1, 9 Закону України «Про особливості здійснення права власності у багатоквартирному будинку» управління багатоквартирним будинком - це вчинення співвласниками багатоквартирного будинку дій щодо реалізації прав та виконання обов`язків співвласників, пов`язаних з володінням, користуванням і розпорядженням спільним майном багатоквартирного будинку. Управління багатоквартирним будинком здійснюється його співвласниками. За рішенням співвласників усі або частина функцій з управління багатоквартирним будинком можуть передаватися управителю або всі функції - об`єднанню співвласників багатоквартирного будинку (асоціації об`єднань співвласників багатоквартирного будинку).

Відповідно до частини 2 статті 10 Закону України «Про особливості здійснення права власності у багатоквартирному будинку» до повноважень зборів співвласників належить прийняття рішень з усіх питань управління багатоквартирним будинком, у тому числі про визначення переліку та розміру витрат на управління багатоквартирним будинком. Рішення вважається прийнятим зборами співвласників, якщо за нього проголосували власники квартир та нежитлових приміщень, площа яких разом перевищує 75 відсотків загальної площі всіх квартир та нежитлових приміщень багатоквартирного будинку, крім рішень з питань, зазначених у пунктах 2, 3 і 9 частини другої цієї статті, які вважаються прийнятими зборами співвласників, якщо за них проголосували власники квартир та нежитлових приміщень, площа яких разом перевищує 50 відсотків загальної площі всіх квартир та нежитлових приміщень багатоквартирного будинку. Якщо одна особа є власником квартир (квартири) та/або нежитлових приміщень, загальна площа яких становить 50 відсотків або більше загальної площі всіх квартир та нежитлових приміщень багатоквартирного будинку, рішення вважається прийнятим зборами співвласників, якщо за нього проголосувало більш як 75 відсотків загальної кількості співвласників, а рішення з питань, зазначених у пунктах 2, 3 і 9 частини другої цієї статті, вважається прийнятим зборами співвласників, якщо за нього проголосувало більш як 50 відсотків загальної кількості всіх співвласників (частина 6 статті 10 Закону України «Про особливості здійснення права власності у багатоквартирному будинку»).

Співвласники приймають рішення щодо управління багатоквартирним будинком на зборах у порядку, передбаченому статтею 10 Закону України «Про особливості здійснення права власності у багатоквартирному будинку». Якщо у багатоквартирному будинку в установленому законом порядку утворено об`єднання співвласників, проведення зборів співвласників та прийняття відповідних рішень здійснюється згідно із законом, що регулює діяльність об`єднань співвласників багатоквартирних будинків.

Правові та організаційні засади створення, функціонування, реорганізації та ліквідації об`єднань власників жилих і нежилих приміщень багатоквартирного будинку, захисту їхніх прав та виконання обов`язків щодо спільного утримання багатоквартирного будинку визначено Законом України «Про об`єднання співвласників багатоквартирного будинку».

Відповідно до частини 1 статті 4 Закону України «Про об`єднання співвласників багатоквартирного будинку» основною метою створення об`єднання є забезпечення і захисту прав співвласників та дотримання їхніх обов`язків, належного утримання та використання спільного майна, забезпечення своєчасного надходження коштів для сплати всіх платежів, передбачених законодавством та статутними документами. За частиною 4 статті 4 цього Закону діяльність об`єднання полягає у здійсненні функцій, що забезпечують реалізацію прав співвласників на володіння та користування спільним майном співвласників, належне утримання багатоквартирного будинку та прибудинкової території, сприяння співвласникам в отриманні житлово-комунальних та інших послуг належної якості за обґрунтованими цінами та виконання ними своїх зобов`язань, пов`язаних з діяльністю об`єднання.

Загальні збори співвласників є вищим органом управління об`єднання, до виключної компетенції яких відноситься, зокрема, затвердження статуту об`єднання, внесення змін до нього; затвердження кошторису, балансу об`єднання та річного звіту; визначення порядку сплати, переліку та розмірів внесків і платежів співвласників. Рішення загальних зборів, прийняте відповідно до статуту, є обов`язковим для всіх співвласників (стаття 10 Закону України «Про об`єднання співвласників багатоквартирного будинку»).

Кожний співвласник (його представник) під час голосування має кількість голосів, пропорційну до частки загальної площі квартири або нежитлового приміщення співвласника у загальній площі всіх квартир та нежитлових приміщень, розташованих у багатоквартирному будинку. Якщо одна особа є власником квартир (квартири) та/або нежитлових приміщень, загальна площа яких становить більш як 50 відсотків загальної площі всіх квартир та нежитлових приміщень багатоквартирного будинку, кожний співвласник має один голос незалежно від кількості та площі квартир або нежитлових приміщень, що перебувають у його власності. Рішення про визначення переліку та розмірів внесків і платежів співвласників, порядок управління та користування спільним майном, передачу у користування фізичним та юридичним особам спільного майна, а також про реконструкцію та капітальний ремонт багатоквартирного будинку або зведення господарських споруд вважається прийнятим, якщо за нього проголосувало не менш як дві третини загальної кількості усіх співвласників, а в разі якщо статутом не передбачено прийняття таких рішень, - більшістю голосів. З інших питань рішення вважається прийнятим, якщо за нього проголосувало більше половини загальної кількості співвласників (частини 12, 14 статті 10 Закону України «Про об`єднання співвласників багатоквартирного будинку»).

Прикінцевими та перехідними положеннями Закону України «Про особливості здійснення права власності у багатоквартирному будинку», серед іншого, внесено зміни до Закону України «Про об`єднання співвласників багатоквартирного будинку». Змінами, про які йдеться, зокрема, є: скасовано поняття членства в об`єднанні співвласників багатоквартирного будинку (усі співвласники беруть участь в діяльності об`єднання); скасовано поняття кворуму на загальних зборах для прийняття рішень (скільки би співвласників не прийшло - загальні збори є правомочними і голосування проводиться); змінено механізм підрахунку голосів (голоси рахуються не від кворуму, а від загальної кількості голосів співвласників); змінено порядок розподілу голосів (за загальним правилом розподіл голосів здійснюється пропорційно площі, що належить співвласникам); введено письмове опитування.

Так, за змістом статті 10 Закону України «Про об`єднання співвласників багатоквартирного будинку» за результатами розгляду питань, віднесених до компетенції загальних зборів, приймається рішення, яке може бути оскаржено в судовому порядку.

Загальні збори учасників товариства мають право приймати рішення з усіх питань діяльності товариства, у тому числі і з тих, що належать до компетенції інших органів товариства (частина перша статті 98 ЦК України).

Отже, зазначений Закон визначає ОСББ як юридичну особу, створену власниками для сприяння використання їх власного майна, управління, утримання і використання неподільного та загального майна.

Враховуючи те, що позивач є власником нежитлового приміщення у багатоквартирному будинку, а спір стосується захисту його права як співвласника майна багатоквартирного будинку, порушеного, на його думку, прийняттям рішень, що стосуються діяльності юридичної особи, тому цей спір є найбільш наближеним до спорів, пов`язаних з діяльністю або припиненням діяльності юридичної особи, відтак повинен розглядатися за правилами господарського судочинства.

Аналогічна правова позиція викладена у постановах Великої Палати Верховного Суду від 20.09.2018 у справі № 813/6286/15, від 06.02.2019 у справі № 462/2646/17 та від 02.10.2019 у справі № 501/1471/16-ц.

З аналізу наведених положень Цивільного кодексу України та законів України в їх системному взаємозв`язку суд вбачає, що кожний власник квартири (нежитлового приміщення) у багатоквартирному будинку є одночасно співвласником спільного майна такого будинку, зокрема, приміщень загального користування та прибудинкової території.

Як встановлено судом, 04 червня 2018 року було проведено збори співвласників багатоквартирного будинку за адресою: АДРЕСА_1 .

На першій сторінці протоколу загальних зборів від 04.06.2018 року зазначена інформація про загальну площу всіх квартир та/або нежитлових приміщень багатоквартирного будинку за адресою: АДРЕСА_1 - 15 530 м2.

Розглядаючи спір про визнання недійсними рішень загальних зборів з підстав порушень, допущених під час скликання та проведення загальних зборів, суд повинен встановити факт порушення цим рішенням прав та законних інтересів позивача. Також суд повинен у кожному конкретному випадку оцінити характер порушення, враховуючи баланс інтересів як позивача, так й інших співвласників ОСББ. Інтереси окремого власника можуть не збігатися з інтересами інших співвласників багатоквартирного будинку. Тому, вирішуючи питання щодо визнання недійсними рішення загальних зборів, суди мають враховувати баланс інтересів усіх співвласників та самого ОСББ, уникати зайвого втручання в питання діяльності ОСББ, які вирішуються загальними зборами співвласників.

Аналогічна правова позиція міститься в постанові Верховного Суду від 20.04.2023 у справі №914/2547/21.

Верховний Суд у постанові від 08.02.2022 у справі №918/964/20 вказав на необхідність врахування принципу пропорційності - справедливої рівноваги (балансу) між інтересами співвласників багатоквартирного будинку, які реалізують свої права на участь в управлінні ОСББ, і які були присутні на загальних зборах, та інтересами позивача.

Суд має утримуватися від зайвого втручання в питання діяльності ОСББ, в тому числі і шляхом скасування рішень, у разі, якщо вони поза жодним сумнівом підтримані більшістю співвласників і за своїм змістом не мають ознак дискримінації або іншого порушення прав чи законних інтересів конкретного співвласника, який оскаржує такі рішення в судовому порядку.

З урахуванням наведеного, суд зауважує, що стаття 15 Цивільного кодексу України передбачає право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання, а також на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.

При цьому, вказана норма визначає об`єктом захисту порушене, невизнане або оспорюване право чи цивільний інтерес.

Під порушенням слід розуміти такий стан суб`єктивного права, за якого воно зазнало протиправного впливу з боку правопорушника, внаслідок чого суб`єктивне право особи зменшилось або зникло як таке. Порушення права пов`язане з позбавленням можливості здійснити, реалізувати своє право повністю або частково.

Завданням суду при здійсненні правосуддя є забезпечення, зокрема, захисту прав і законних інтересів юридичних осіб, інтересів суспільства і держави, відтак, встановивши наявність у особи, яка звернулася з позовом, суб`єктивного матеріального права або охоронюваного законом інтересу, на захист яких подано позов, суд з`ясовує наявність чи відсутність факту порушення або оспорення і відповідно ухвалює рішення про захист порушеного права або відмовляє позивачу у захисті. Вказані норми визначають об`єктом захисту порушене, невизнане або оспорюване право чи цивільний інтерес.

Верховний Суд у постанові від 10.09.2020 у справі №904/3368/18 наголошував, що вказаний вище підхід є загальним і може застосовуватись при розгляді будь-яких категорій спорів, оскільки недоведеність порушення прав, за захистом яких було пред`явлено позов, у будь-якому випадку є підставою для відмови у його задоволенні.

Так, судом встановлено, що відповідно до Інформації з державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна, акт прийому - передачі ОСОБА_1 об`єкту нерухомості на кв. АДРЕСА_1 видано - 11.06.2018 року, державну реєстрацію права власності Позивача на квартиру АДРЕСА_1 здійснено - 20.06.2018 року.

Спірні збори співвласників багатоквартирного будинку за адресою: АДРЕСА_1 (секції 3, 4), якими було визначено уповноважену особу від співвласників під час укладання, внесення змін та розірвання договору з управителем, здійснення контролю за його виконанням та визначення управителем багатоквартирного будинку - ТОВ «Перший український експертний центр» було проведено - 04.06.2018 року.

Станом на 04.06.2018 року ОСОБА_1 не була співвласником квартири/ нежитлового приміщення за адресою: АДРЕСА_1 (секції 3,4), тому не могла приймати участь у загальних зборах співвласників вищевказаного будинку та не повинна була повідомлятись про спірні збори співвласників багатоквартирного будинку.

Суд зазначає, що позивач мала право і можливість ознайомитися з протоколом загальних зборів від 04.06.2018, безпосередньо звернувшись до уповноваженої особи, яка була обрана на загальних зборах.

Крім цього, договір про надання послуги з управління багатоквартирним будинком від 02.03.2020, укладення якого також свідчить про те, що було проведено загальні збори співвласників багатоквартирного будинку за вищезазначеною адресою, було викладено у сканованому вигляді на офіційному сайті відповідача-1.

З урахуванням викладеного, господарський суд зазначає, що позивачем при зверненні до суду з даним позовом не доведено підстав в чому ж саме полягає порушення його особистих прав та/або інтересів внаслідок прийняття спірного рішення загальних зборів, як і не доведено можливості поновлення прав позивача внаслідок визнання оспорюваного рішення загальних зборів та договору про надання послуг з управління багатоквартирним будинком недійсними.

Звертаючись з позовом за захистом порушеного права, позивач має обрати спосіб захисту, який відповідає змісту права, що порушене й буде здатний таке право поновити; обраний спосіб захисту має бути передбачений положеннями статті 15 Цивільного кодексу України, статті 20 Господарського кодексу України, або ж визначений іншим законом чи укладеним між сторонами договором. Законодавчі обмеження матеріально правових способів захисту цивільного права чи інтересу підлягають застосуванню з дотриманням положень статей 55, 124 Конституції України та статті 13 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод, відповідно до яких кожна особа має право на ефективний засіб правового захисту, не заборонений законом.

Такий правовий висновок Верховного Суду викладений у постановах від 19.09.2019 року у справі № 924/831/17, від 28.11.2019 року у справі № 910/8357/18.

Під захистом права розуміється державно-примусова діяльність, спрямована на відновлення порушеного права суб`єкта правовідносин і забезпечення виконання юридичного обов`язку зобов`язаною стороною, внаслідок чого реально відбудеться припинення порушення (чи оспорювання) прав цього суб`єкта, він компенсує витрати, що виникли у зв`язку з порушенням його прав, або в інший спосіб нівелює негативні наслідки порушення його прав.

Під захистом легітимного інтересу розуміється відновлення можливості досягнення прагнення до користування конкретним матеріальним та/або нематеріальним благом.

Вирішуючи переданий на розгляд господарського суду спір по суті, суд повинен встановити наявність у особи, яка звернулась з позовом, суб`єктивного матеріального права або охоронюваного законом інтересу, на захист якого подано позов.

Відсутність права на позов у матеріальному розумінні тягне за собою ухвалення рішення про відмову у задоволенні позову, незалежно від інших встановлених судом обставин.

Отже підставою для звернення до суду є наявність порушеного права та звернення про здійснення його захисту особою, котрій це право належить, і саме з метою його захисту. Відсутність обставин, які б підтверджували наявність порушення права особи, за захистом якого вона звернулася, є підставою для відмови у задоволенні такого позову, про що правильно зазначив суд апеляційної інстанції.

Лише встановивши наявність у особи, яка звернулась з позовом, суб`єктивного матеріального права або охоронюваного законом інтересу, на захист яких подано позов, суд з`ясовує наявність чи відсутність факту порушення або оспорення і відповідно ухвалює рішення про захист порушеного права або відмовляє позивачу у захисті, встановивши безпідставність та необґрунтованість заявлених вимог.

Близькі за змістом висновки викладені у постанові Великої Палати Верховного Суду від 01.09.2020 у справі № 907/29/19 та постановах Верховного Суду від 10.09.2020 у справі № 908/1611/19, 02.09.2020 у справі № 922/1614/19.

Крім того, Велика Палата Верховного Суду наголошувала на тому, що застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту права чи інтересу, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення, невизнання або оспорення. Такі право чи інтерес мають бути захищені судом у спосіб, який є ефективним, тобто таким, що відповідає змісту відповідного права чи інтересу, характеру його порушення, невизнання або оспорення та спричиненим цими діяннями наслідкам.

Застосування певного способу судового захисту вимагає доведеності належними доказами сукупності таких умов: наявності у позивача певного суб`єктивного права (інтересу); порушення (невизнання або оспорювання) такого права (інтересу) з боку відповідача; належності обраного способу судового захисту (адекватність наявному порушенню та придатність до застосування як передбаченого законодавством). Відсутність (недоведеність) будь-якої із зазначених умов унеможливлює задоволення позову.

Обраний спосіб захисту має безпосередньо втілювати мету, якої прагне досягти суб`єкт захисту, тобто мати наслідком повне припинення порушення його прав та охоронюваних законом інтересів.

Подібні висновки сформовані, зокрема, у постановах Великої Палати Верховного Суду від 05.06.2018 у справі №338/180/17, від 11.09.2018 у справі №905/1926/16 та від 30.01.2019 у справі №569/17272/15-ц, від 16.10.2019 у справі № 525/505/16-ц.

Надаючи правову оцінку належності обраного зацікавленою особою способу захисту, судам належить зважати і на його ефективність з точки зору статті 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція). Так, у рішенні від 15.11.1996 у справі "Чахал проти Об`єднаного Королівства" Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ) зазначив, що згадана норма гарантує на національному рівні ефективні правові засоби для здійснення прав і свобод, що передбачаються Конвенцією, незалежно від того, яким чином вони виражені в правовій системі тієї чи іншої країни. Суть цієї статті зводиться до вимоги надати людині такі міри правового захисту на національному рівні, що дозволили б компетентному державному органові розглядати по суті скарги на порушення положень Конвенції й надавати відповідний судовий захист, хоча держави-учасниці Конвенції мають деяку свободу розсуду щодо того, яким чином вони забезпечують при цьому виконання своїх зобов`язань. Крім того, ЄСПЛ указав на те, що за деяких обставин вимоги статті 13 Конвенції можуть забезпечуватися всією сукупністю засобів, що передбачаються національним правом.

Стаття 13 Конвенції вимагає, щоб норми національного правового засобу стосувалися сутності "небезпідставної заяви" за Конвенцією та надавали відповідне відшкодування. Зміст зобов`язань за статтею 13 Конвенції також залежить від характеру скарги заявника за Конвенцією. Тим не менше засіб захисту, що вимагається зазначеною статтею, повинен бути ефективним як у законі, так і на практиці (пункт 75 рішення ЄСПЛ у справі "Афанасьєв проти України" від 05.04.2005 (заява № 38722/02).

Тобто, під ефективним способом необхідно розуміти такий, що призводить до потрібних результатів, наслідків, дає найбільший ефект. Ефективний спосіб захисту повинен забезпечити поновлення порушеного права, бути адекватним наявним обставинам.

Оцінивши вищенаведені доводи на обґрунтування підстав позовних вимог та порушених прав і інтересів позивача, суд приходить до висновку, що визнання недійсним рішення зборів співвласників та договору з управителем не спрямовані на захист прав та охоронюваних законом інтересів ОСОБА_1 (подібний висновок міститься у п. 5.32 постанови Верховного Суду від 22.06.2021 у справі № 910/9672/20).

При цьому, твердження позивача про позбавлення його права взяти участь у прийнятті рішення не заслуговують на увагу, адже станом на 04.06.2018 року ОСОБА_1 не була співвласником квартири/ нежитлового приміщення за адресою: АДРЕСА_1 (секції 3,4), тому не могла приймати участь у загальних зборах співвласників вищевказаного будинку та не повинна була повідомлятись про спірні збори співвласників багатоквартирного будинку.

Крім того, на першій сторінці вищезазначеного протоколу міститься інформація про загальну площу співвласників всіх квартир та/або нежитлових приміщень які взяли участь у зборах, яка склала - 8002,29 м2, що становить 51,52% загальної площі всіх квартир та нежитлових приміщень багатоквартирного будинку.

Порядком денним загальних зборів від 04.06.2018 передбачалося три питання:

- визначення уповноваженої особи від співвласників під час укладання, внесення змін та розірвання Договору з управителем, здійснення контролю за його виконанням;

- визначення управителя багатоквартирного будинку;

- надання котельні в безоплатне користування управителю.

Протокол загальних зборів від 04.06.2018 містить у собі інформацію щодо підсумків голосування по кожному з цих питань, де зазначено що по першому, другому та третьому питанню проголосували:

«за» - 23 співвласники, загальна площа всіх квартир та нежитлових приміщень багатоквартирного будинку яких, склала - 8002,29 м2, що становить 51,52% загальної площі всіх квартир та нежитлових приміщень багатоквартирного будинку;

«проти» - 0;

«утримався» - 0.

Крім того, позивач зазначає загальну площу всіх квартир та нежитлових приміщень з урахуванням 5,6 секції, але загальні збори співвласників квартир та нежитлових приміщень 5,6 секцій проводилися окремо - 30.09.2019 року.

Так, позивач зазначає, що оскільки у протоколі не було зазначено про голосування тільки 3 та 4 секції, то необхідно у загальну площу враховувати і 5 та 6 секцію. Проте, те, що у зборах 04.06.2018 року приймала участь тільки 3 і 4 секції багатоквартирного будинку за адресою АДРЕСА_1 , підтверджується іншим протоколом загальних зборів 3 та 4 секції цього будинку, які проводилися з питання встановлення тарифу, а саме - 15.11.2019 з зазначенням тих самих квартир/нежитлових приміщень та їх власників, що і у протоколі від 04.06.2018 року. Цей факт також підтверджується тим, що збори співвласників 5 та 6 секції багатоквартирного будинку за адресою АДРЕСА_1 здійснювалися окремо, про що було складено протокол загальних зборів співвласників від 30.09.2019 року.

Таким чином, твердження позивача відносно сумнівів щодо належного повідомлення співвласників через відсутність інформації про кількість співвласників на першій сторінці протоколу не підтверджуються, оскільки така інформація викладена у підсумках голосування, і наявність складеного протоколу загальних зборів від 04.06.2018 року свідчить про присутність 23 співвласників багатоквартирного будинку на оспорюваних загальних зборах.

Враховуючи вищезазначене, протокол загальних зборів співвласників багатоквартирного будинку від 04.06.2018 року за адресою: АДРЕСА_1 , не суперечить нормам чинного законодавства, рішення з питань порядку денного є прийнятими, оскільки складають більше ніж 50% загальної площі квартир та нежитлових приміщень багатоквартирного будинку.

Стосовно третього питання порядку денного загальних зборів від 04.06.2018 року, зазначаємо наступне.

Протокол загальних зборів від 04.06.2018 містить у собі інформацію, щодо підсумків голосування, по третьому питанню проголосували:

«за» - 23 співвласники, загальна площа всіх квартир та нежитлових приміщень багатоквартирного будинку яких, склала - 8002,29 м2, що становить 51,52% загальної площі всіх квартир та нежитлових приміщень багатоквартирного будинку;

«проти» - 0;

«утримався» - 0.

Таким чином, інформація, яка зазначена у протоколі дає можливість зробити висновок про те, що рішення було прийняте одноголосно, за таке рішення проголосували всі присутні на зборах.

Виконавцем послуги з теплопостачання було обрано ТОВ «Перший український експертний центр», Рішеннями Бориспільської міської ради Київської області тарифи на теплову енергію, послуг з централізованого опалення і постачання гарячої води для потреб споживачів багатоквартирного будинку по АДРЕСА_1 встановлювалися саме товариству, жодне інше підприємство не надавало послугу з опалення за вищезазначеною адресо у спірний період.

Як було встановлено вище, 29.04.2020 між ТОВ «Перший український експертний центр» та співвласниками вищезазначеного будинку в особі ОСОБА_2 , уповноваженої зборами співвласників багатоквартирного будинку, за рішенням якого призначається управитель, було укладено договір про надання послуги з управління багатоквартирним будинком.

Згідно з п.3.1. договору про надання послуги з управління багатоквартирним будинком від 29.04.2020, цей договір було укладено у двох примірниках, які мають однакову юридичну силу. Один примірник цього договору зберігається в управителя, другий - у ОСОБА_2 , уповноваженою зборами співвласників багатоквартирного будинку.

Відповідно до ст. 15 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» (надалі -Закон), договір про надання послуг з управління багатоквартирним будинком (зміни до нього) від імені всіх співвласників багатоквартирного будинку укладається з визначеним відповідно до законодавства управителем співвласником (співвласниками), уповноваженим (уповноваженими) на це рішенням зборів співвласників. Такий договір підписується на умовах, затверджених зборами співвласників, та є обов`язковим для виконання всіма співвласниками.

Таким чином укладення договору є результатом добровільного волевиявлення співвласників багатоквартирного будинку.

Згідно з ст. 9 Закону України «Про здійснення права власності в багатоквартирному будинку» передбачено, що управління багатоквартирним будинком здійснюється його співвласниками. За рішенням співвласників усі або частина функцій з управління багатоквартирним будинком можуть передаватися управителю.

З 01.09.2022 року відповідачем-1 було припинено надання послуг за адресою: АДРЕСА_1 , документацію в повному обсязі було передано уповноваженій особі, що діяла від імені співвласників багатоквартирного будинку по АДРЕСА_1 .

Тобто, станом на день звернення позивача до суду, цю послугу вже було надано і з вересня 2022 року припинено її надання.

Разом з тим, судом встановлено, що ТОВ «Перший український експертний центр» звернулося до Бориспільського міськрайонного суду Київської області суду з позовом до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за житлово-комунальні послуги (справа №359/11198/21) у розмірі 63 717,88 грн.

В подальшому ОСОБА_1 звернулася до Печерського районного суду з позовною заявою про визнання недійсним рішення зборів співвласників багатоквартирного будинку від 04.06.2018 року та договору про надання послуги з управління багатоквартирним будинком від 29.04.2020 року (справа № 359/4975/22-ц).

Ухвалою Печерського районного суду міста Києва від 20.06.2023 у справі №359/4975/22-ц закрито провадження у цивільній справі та роз`яснено позивачу, що вирішення даного спору відноситься до компетенції господарського судочинства.

Вищезазначене може свідчити про те, що позов з яким звернулася ОСОБА_1 до суду не є наслідком порушення її прав, а є лише засобом для вирішення питання по затягуванню розгляду справи № 359/11198/21 і відтермінуванню сплати боргу за житлово-комунальні послуги.

На переконання суду, рішення загальних зборів співвласників багатоквартирного будинку за місцезнаходженням: АДРЕСА_1 , за результатами яких було оформлено протокол від 04.06.2018, поза жодним сумнівом підтримані більшістю співвласників, вказані рішення не містять ознак дискримінації або іншого порушення прав чи законних інтересів позивача (іншого позивачем суду не доведено).

За наслідками розгляду даної справи, з урахуванням збереження розумного балансу інтересів співвласників та самого об`єднання співвласників багатоквартирного будинку, судом не встановлено порушення відповідачами прав та законних інтересів позивача у спірних правовідносинах, виходячи із заявлених останнім предмету та підстав позовних вимог, у зв`язку із чим позовні вимоги є такими, що не підлягають задоволенню.

Судом були досліджені всі документи, які надані сторонами по справі, аргументи сторін та надана їм правова оцінка. Решта доводів та заперечень сторін судом до уваги не береться, оскільки не спростовують наведених вище висновків.

Отже, враховуючи вищенаведені норми та обставини, розглянувши даний спір із застосуванням норм матеріального права, якими регулюються відповідні відносини, згідно з наявними в матеріалах справи доказами, суд дійшов висновку про відмову в задоволенні позовних вимог в повному обсязі.

За змістом ч.1 ст.14 Господарського процесуального кодексу України суд розглядає справу не інакше як, зокрема, на підставі доказів поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

За змістом статті 73 Господарського процесуального кодексу України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами як письмові, речові та електронні докази.

У відповідності до ч.3 ст.13, ч.1 ст.74 Господарського процесуального кодексу України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Принцип змагальності процесу означає, що кожній стороні повинна бути надана можливість ознайомитися з усіма доказами та зауваженнями, наданими іншою стороною, і відповісти на них (п. 63 Рішення Європейського суду з прав людини у справі "Руїс-Матеос проти Іспанії" від 23 червня 1993).

Захищене статтею 6 Європейської конвенції з прав людини право на справедливий судовий розгляд також передбачає право на змагальність провадження. Кожна сторона провадження має бути поінформована про подання та аргументи іншої сторони та має отримувати нагоду коментувати чи спростовувати їх.

Дія принципу змагальності ґрунтується на переконанні: протилежність інтересів сторін найкраще забезпечить повноту матеріалів справи через активне виконання сторонами процесу тільки їм притаманних функцій. Принцип змагальності припускає поєднання активності сторін у забезпеченні виконання ними своїх процесуальних обов`язків із забезпеченням судом умов для здійснення наданих їм прав.

До того ж, суд зазначає, що однією з засад здійснення господарського судочинства у відповідності до ст.2 Господарського процесуального кодексу України є рівність усіх учасників судового процесу перед законом і судом.

Принцип рівності сторін у процесі - у розумінні "справедливого балансу" між сторонами - вимагає, щоб кожній стороні надавалася розумна можливість представити справу в таких умовах, які не ставлять цю сторону у суттєво невигідне становище відносно другої сторони (п.33 Рішення віл 27.10.1993 Європейського суду з прав людини у справі "Домбо Бегеер Б.В. проти Нідерландів").

У п.26 рішення від 15.05.2008р. Європейського суду з прав людини у справі "Надточій проти України" суд нагадує, що принцип рівності сторін - один із складників ширшої концепції справедливого судового розгляду - передбачає, що кожна сторона повинна мати розумну можливість представляти свою сторону в умовах, які не ставлять її в суттєво менш сприятливе становище у порівнянні з опонентом.

Приписами ст.76, 77 Господарського процесуального кодексу України визначено, що належними є докази, на підставі яких можна встановити обставини, які входять в предмет доказування. Обставини, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

Згідно із ст.78, 79 Господарського процесуального кодексу України, достовірними є докази, створені (отримані) за відсутності впливу, спрямованого на формування хибного уявлення про обставини справи, які мають значення для справи. Наявність обставини, на яку сторона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, вважається доведеною, якщо докази, надані на підтвердження такої обставини, є більш вірогідними, ніж докази, надані на її спростування.

Статтею 86 Господарського процесуального кодексу України передбачено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також вірогідність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

З урахуванням встановлених обставин, відповідно до ст.86 ГПК України, суд оцінивши докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів, враховуючи, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається, як на підставу своїх вимог і заперечень, дійшов висновку про відмову в задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 .

У п. 58 рішення Європейського суду з прав людини від 10.02.2010 "Справа "Серявін та інші проти України"" (Заява № 4909/04) зазначено, що у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча національний суд має певну свободу розсуду щодо вибору аргументів у тій чи іншій справі та прийняття доказів на підтвердження позицій сторін, орган влади зобов`язаний виправдати свої дії, навівши обґрунтування своїх рішень (див. рішення у справі "Суомінен проти Фінляндії", №37801/97, п. 36, від 1 липня 2003 року). Ще одне призначення обґрунтованого рішення полягає в тому, щоб продемонструвати сторонам, що вони були почуті. Крім того, вмотивоване рішення дає стороні можливість оскаржити його та отримати його перегляд вищестоящою інстанцією. Лише за умови винесення обґрунтованого рішення може забезпечуватись публічний контроль здійснення правосуддя (див. рішення у справі "Гірвісаарі проти Фінляндії", № 49684/99, п. 30, від 27 вересня 2001 року).

Окрім того, господарський суд, при вирішення даного спору враховує висновки, наведені Європейським судом з прав людини у справі "Проніна проти України", яким було вказано, що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи.

З огляду на вищевикладене, всі інші доводи та міркування учасників судового процесу не досліджуються судом, так як з огляду на встановлені фактичні обставини справи, суд дав вичерпну відповідь на всі питання, що входять до предмету доказування у даній справі та виникають при кваліфікації спірних відносин як матеріально-правовому, так і у процесуальному сенсах.

На підставі викладеного, враховуючи положення ст.129 Господарського процесуального кодексу України, витрати зі сплати судового збору покладаються на позивача.

Керуючись ст. ст. 73-74, 76-79, 86, 129-130, 237-238 Господарського процесуального кодексу України, Господарський суд міста Києва

ВИРІШИВ:

У позові ОСОБА_1 відмовити повністю.

Позивач - ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_1 )

Відповідачі - Товариство з обмеженою відповідальністю "Перший український експертний центр" (01042, м. Київ, вул. Саперне поле, буд. 14/55, оф. 1004, ) та ОСОБА_2 ( АДРЕСА_2 , РНОКПП НОМЕР_2 )

Рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Рішення може бути оскаржене у строки та порядку, встановленому розділом ІV ГПК України.

Повний текст рішення складено 04.03.2024

Суддя І.О. Андреїшина