ПІВНІЧНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"04" березня 2024 р. Справа№ 910/14685/23

Північний апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючого: Яковлєва М.Л.

суддів: Тищенко О.В.

Шаптали Є.Ю.

розглянувши в порядку письмового провадження без повідомлення (виклику) учасників справи

матеріали апеляційної скарги Товариства з обмеженою відповідальністю «Шенк Процесс Україна»

на рішення Господарського суду міста Києва від 28.11.2023, повний текст якого складений 28.11.2023,

у справі № 910/14685/23 (суддя Павленко Є.В.)

за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «Сервісний центр «Металург»

до Товариства з обмеженою відповідальністю «Шенк Процесс Україна»

про стягнення 179 96778 грн.

ВСТАНОВИВ:

Позов заявлено про стягнення з відповідача основного боргу в сумі 126 023,28 грн., який становить суму попередньої оплати перерахованої на виконання умов договору поставки № 8310Р4332 від 06.12.2021, а також пені в сумі 6 773,52 грн., 3 % річних в сумі 6 539,42 грн. та інфляційних втрат в сумі 40 631,56 грн..

У обґрунтування позовних вимог позивач послався на те, що ним на виконання умов спірного договору перераховано грошові кошти в сумі 126 023,28 грн., проте у визначені договором строки відповідач товару не поставив, з огляду на що позивач має право на повернення суми передоплати.

У відзиві на позов відповідач проти його задоволення заперечив, пославшись на те, що:

- на виконання умов спірного договору ним було здійснені поставки товару через перевізника (ТОВ «Нова Пошта»), проте саме позивач відмовився від отримання такого товару;

- на даний час все обладнання, яке мало бути поставлено, закуплено і знаходиться у відповідача;

- внаслідок дії постанови Кабінету Міністрів України від 03.03.2023 року № 187 «Про забезпечення захисту національних інтересів за майбутніми позовами держави Україна у зв`язку з військовою агресією російської федерації» (далі - Постанова № 187), відповідач призупинив поставку відповідного обладнання позивачу у зв`язку з тим, що його засновниками були юридичні особи, пов`язані з державою-агресором, а кінцевим бенефіціарним власником (контролером) громадянин держави-агресора - ОСОБА_1 , відносно якого вже були застосовані персональні спеціальні економічні та інші обмежувальні заходи (санкції);

- оскільки відповідно до рішення Вищого антикорупційного суду від 16.02.2023у справі № 991/265/23 100 % статутного капіталу позивача стягнуто у дохід держави (відповідно до постанови Апеляційної палати Вищого антикорупційного суду від 16.06.2023 вищевказане рішення Вищого антикорупційного суду у зазначеній частині залишено без змін), відповідач готовий здійснити поставку обумовленого договором товару.

У відповіді на відзив позивач вказав, що відповідачем не було надано належних та допустимих доказів поставки обумовленого специфікаціями № 1- 3 товару. При цьому, на думку позивача, належних правових підстав для призупинення поставки товару у відповідача не було. Крім того, 100 % статутного капіталу позивача стягнуто в дохід держави за рішенням Вищого антикорупційного суду від 16.02.2023 у справі № 991/265/23, а тому позивач не може вважатися юридичною особою, на яку поширюється передбачений Постановою № 187 мораторій.

У запереченнях відповідач зазначив, що факт поставки обумовленого договором товару за специфікаціями № 1 та № 3 підтверджуються належними та допустимими доказами, доданими до відзиву на позовну заяву та вищевказаної заяви по суті спору. При цьому, зазначена в акті здачі-прийняття робіт від 10.05.2022 № НП-007356559 вартість вантажу в розмірі 5 000,00 грн. є лише номінальною (страховою) вартістю, а не ціною товару за договором. Також відповідач повторно вказав на наявність правових підстав для призупинення поставки товару за договором внаслідок дії мораторію, передбаченого Постановою № 187, а також про готовність негайного здійснення поставки зазначеного обладнання позивачу.

Рішенням Господарського суду міста Києва від 28.11.2023 у справі № 910/14685/23 позов задоволений частково, до стягнення з відповідача на користь позивача присуджено 126 023,28 грн. основного боргу, 6 773,52 грн. пені, 3 107,42 грн. 3 % річних, 4 051,74 грн. інфляційних втрат та 2 100,23 грн., в решті позовних вимог відмовлено.

При розгляді спору сторін по суті суд першої інстанції, встановивши, що наявними у матеріалах справи доказами підтверджено, що за на виконання умов спірного договору позивач здійснив попередню оплату товару на загальну суму 126 023,28 грн., проте відповідач оплачений позивачем товар у визначений договором та специфікаціями строк не поставив, дійшов висновку про те, що позовна вимога про стягнення з відповідача основної заборгованості є обґрунтованою та такою, що підлягає задоволенню повністю в сумі 126 023,28 грн.

Суд першої інстанції до посилань відповідача щодо притримання ним поставки товару за договором у силу дії мораторію, передбаченого Постановою № 187 поставився критично, зазначивши про те, що:

- відповідно до інформаційного листа Міністерства юстиції України від 08.03.2022 № 24560/8.1.3/10-22 «Стосовно винятків щодо застосування мораторію на виконання грошових зобов`язань, кредиторами за якими є особи, пов`язані з державою-агресором» з метою формування єдиної практики застосування положень Постанови № 187 визначено, що відповідні обмеження не застосовується до: громадян Російської Федерації, які проживають на території України на законних підставах, юридичних осіб, створених та зареєстрованих відповідно до законодавства України, кінцевим бенефіціарним власником, членом або учасником (акціонером) яких є виключно громадяни Російської Федерації, які проживають на території України на законних підставах, юридичних осіб, створених та зареєстрованих відповідно до законодавства України, кінцевим бенефіціарним власником, членом або учасником (акціонером) яких є виключно громадяни України та громадяни Російської Федерації, які проживають на території України на законних підставах;

- положення Постанови № 187 застосовуються судами: за ініціативою суду при відкритті провадження; за ініціативою суду на підставі даних, наявних в Єдиному державному реєстрі юридичних осіб, фізичних осіб - підприємців та громадських формувань (далі - ЄДР); самостійно учасниками розгляду справи під час подання відзивів/пояснень/заперечень тощо. В останньому випадку заявник повинен надати відповідні докази на підтвердження вказаних обставин, інакше такі доводи не приймаються судом;

- Постанова № 187 набрала чинності 03.03.2022, тоді як спірний товар відповідач мав поставити позивачу: за специфікацією № 1 - до 26.02.2022; за специфікацією № 2 - до 24.02.2022, тобто, до моменту встановлення відповідного мораторію;

- як вбачається з відомостей з ЄДР стосовно Центру, інформація про громадянина Російської Федерації - ОСОБА_1 , як кінцевого бенефіціарного власника позивача, на час виникнення спірних правовідносин та на час розгляду даної справи в реєстрі була відсутня, а те, що вказана особа є кінцевим бенефіціарним власником наступних юридичних осіб: «Юнайтед Компані Русал Інжинірінг Девелопмент Лімітед» (Кіпр 00000, Анніс Комнініс, 29-А, П/С1061, Нікосія) та «Русал Лімітед» (Британська територія в Індійському Океані, 00000, місто Сент-Хелієр, вулиця Огієр Хаус), які, у свою чергу, були засновниками позивача, встановлено в рішенні Вищого антикорупційного суду, яке було ухвалено лише 16.02.2023 в справі № 991/265/23;

- вказане свідчить про те, що факт приналежності позивача до списку осіб, на яких поширюється мораторій, встановлений Постановою № 187 відповідно до абзацу 4 підпункту 1 пункту 1 вказаного нормативно-правового акту, було підтверджено лише вищевказаним рішенням, яке набрало законної сили у зазначеній частині лише 16.06.2023 відповідно до постанови Апеляційної палати Вищого антикорупційного суду від цієї ж дати. Водночас, цим рішенням Вищого антикорупційного суду 100 % статутного капіталу позивача було стягнуто в дохід держави;

- крім того, ані Постановою № 187, ані іншими нормативно-правовими актами не визначено механізму застосування мораторію до контрагента у відповідних договірних правовідносинах.

Суд першої інстанції не прийняв до уваги твердження відповідача про здійснення ним поставки товару, так як:

- з наявних у матеріалах справи копій акту здачі-прийняття робіт (надання послуг) від 10.04.2022 № НП-007356559 та специфікації до нього вбачається, що останні не містять ані підписів уповноважених представників сторін (відповідача та перевізника), ані відтиску їх печаток. Матеріали справи не містять доказів підписання вказаних документів електронними підписами цих сторін, зокрема, протоколів створення та перевірки кваліфікованого електронного підпису, згідно з якими суд може дійти висновку щодо наявності чи відсутності електронного підпису на зазначених документах;

- регулювання послуг Перевізника з організації перевезення відправлень та надання комплексу послуг, пов`язаних із перевезенням відправлень територією України, здійснюється відповідно до Умов надання послуг Товариства з обмеженою відповідальністю «Нова Пошта» (далі - Умови), які розміщені офіційному сайті Перевізника за посиланням https://novaposhta.ua/uploads/misc/doc/Terms_of_Service.pdf., з яких вбачається, що під час здійснення відправлення відправнику надається експрес-накладна з конкретним номером поштового відправлення. Відповідно, саме експрес-накладна Перевізника є належним та допустимим доказом здійснення відправлення товару одержувачу, проте відповідні експрес-накладні на товари, обумовлені договором та специфікаціями № 1 та № 3, у матеріалах справи відсутні;

- надана відповідачем специфікація до акту здачі-прийняття робіт містить зазначення про відправлення лише однієї одиниці товару, вартістю 5 000,00 грн, що не узгоджується з приписами пункту 6.2. Умов, яким передбачений обов`язок зазначення реальної (ринкової) вартості товару. Отже, надана специфікація перевізника не підтверджує направлення саме обумовленого договором та конкретними специфікаціями товару, а також факту направлення документів, передбачених п. 3.4. спірного договору, як обов`язкової умови виконання відповідачем свого зобов`язання з поставки;

- надана відповідачем копія листа перевізника від 17.10.2023 містить лише інформацію про здійснення відправлення по експрес-накладній та його подальшу переадресацію, без жодного зазначення причин такої переадресації, місця переадресації, вмісту такого відправлення та його одержувача.

Задовольняючи позовні вимоги про стягнення пені суди першої інстанції встановив, що заявлений до стягнення розмір пені є арифметично вірними, відповідає вимогам чинного законодавства та положенням договору, а також не перевищує встановленого законом та спірним договором граничного розміру вказаної штрафної санкції, позовна вимога про стягнення з відповідача вказаної суми підлягає задоволенню.

Частково задовольняючи позовні вимоги про стягнення 3 % річних та інфляційних втрат суд першої інстанції, встановивши, що позивачем нараховано вказані компенсаційні виплати не з моменту прострочення відповідачем грошового зобов`язання (тобто обов`язку з повернення передоплати), а з моменту перерахування коштів попередньої оплати відповідачу що суперечить положенням чинного законодавства, оскільки передбачені статтею 625 ЦК України 3 % річних та інфляційні втрати штрафними санкціями не є, а входять до складу грошового зобов`язання і є особливою мірою відповідальності боржника за прострочення саме грошового зобов`язання, задовольнив вказані позовні вимоги за уточненим розрахунком суду за період прострочення саме грошового зобов`язання.

Не погоджуючись із рішенням суду першої інстанції, Товариство з обмеженою відповідальністю «Шенк Процесс Україна» вернулось до Північного апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою, в якій просить скасувати рішення Господарського суду міста Києва від 28.11.2023 у справі № 910/14685/23 та ухвалити нове рішення, яким відмовити в задоволенні позовних вимог в повному обсязі, а також зобов`язати позивача прийняти у відповідача товар на загальну суму 126 023,28 грн. згідно із специфікаціями №1 від 06.12.2021, №2 від 09.12.2021 та №3 від 08.02.2022 до договору поставки № 8310Р4332 від 06.12.2021

Крім того, скаржником заявлене клопотання про поновлення строку на апеляційне оскарження вищевказаного рішення.

У апеляційній скарзі апелянт зазначив про те, що суд першої інстанції не в повній мірі встановив всі обставини, які мають значення для справи, внаслідок їх неповного дослідження та оцінки.

У обґрунтування вимог апеляційної скарги апелянт послався на ті ж самі обставини, що й під час розгляду справи в суді першої інстанції, а саме на те, що відповідач, у відповідно до положень Постанови № 187, призупинив поставку відповідного обладнання позивачу у зв`язку з тим, що його засновниками були юридичні особи, пов`язані з державою-агресором, а кінцевим бенефіціарним власником (контролером) громадянин держави-агресора - ОСОБА_1 , відносно якого вже були застосовані персональні спеціальні економічні та інші обмежувальні заходи (санкції), що свідчить про те, що відповідач своїх зобов`язань не порушував.

Крім того апелянт послався на дію форс-мажорних обставин, а саме на військову агресію Російської Федерації проти України.

Апелянтом до апеляційної скарги додані копії листа ТПП України від 28.02.2022 за №2024/02.0-7.1, звернення до Міністерстві юстиції України від 16.01.2023 за вих. №23-0006, відповіді Міністерства юстиції України від 31.01.2023 за№ 11129/9522-33-23/38.2.2, а також роздруківки публікації Центру журналістських розслідувань від 30.08.2017.

Згідно з витягом з протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 22.12.2023, справу № 910/14685/23 передано на розгляд колегії суддів у складі: Яковлєв М.Л. - головуючий суддя; судді: Тищенко О.В., Шаптала Є.Ю..

З огляду на те, що апеляційна скарга надійшла до Північного апеляційного господарського суду без матеріалів справи, що у даному випадку унеможливлює розгляд поданої апеляційної скарги, колегія суддів дійшла висновку про необхідність витребування матеріалів даної справи у суду першої інстанції та відкладення вирішення питань, пов`язаних з рухом апеляційної скарги, які визначені главою 1 розділу ІV ГПК України, до надходження матеріалів справи.

Ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 26.12.2023 у Господарського суду міста Києва витребувано матеріали справи № 910/14685/23 та відкладено вирішення питань, пов`язаних з рухом апеляційної скарги, до надходження матеріалів справи № 910/14685/23.

29.12.2023 від Господарського суду міста Києва до Північного апеляційного господарського суду надійшли матеріали даної справи.

Частиною 1 ст. 270 ГПК України встановлено, що в суді апеляційної інстанції справи переглядаються в порядку спрощеного провадження з урахуванням особливостей, передбачених у цій главі (глава 1. Апеляційне провадження Розділу IV ГПК України - прим. суду).

Частиною 10 ст. 270 ГПК України встановлено, що апеляційні скарги на рішення господарського суду у справах з ціною позову менше ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб (2 684*100=268 400 грн.) крім тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.

Враховуючи, що предметом позову у цій справі є вимоги про стягнення суми, меншої за 268 400,00 грн., справа підлягає розгляду без повідомлення учасників справи.

Ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 04.01.2024 задоволено клопотання Товариства з обмеженою відповідальністю «Шенк Процесс Україна» про поновлення строку на апеляційне оскарження рішення Господарського суду міста Києва від 28.11.2023 у справі № 910/14685/23 та поновлено апелянту вказаний строк, відкрито апеляційне провадження за апеляційною скаргою Товариства з обмеженою відповідальністю «Шенк Процесс Україна» на рішення Господарського суду міста Києва від 28.11.2023 у справі № 910/14685/23, зупинено упинити дію рішення Господарського суду міста Києва від 28.11.2023 у справі № 910/14685/23 до закінчення його перегляду в апеляційному порядку, постановлено здійснювати розгляд апеляційної скарги у порядку письмового провадження без повідомлення (виклику) учасників справи, встановлено учасникам справи строк для подачі всіх заяв (відзивів) та клопотань в письмовій формі протягом п`ятнадцяти днів з дня вручення даної ухвали.

13.02.2024 до суду від позивача надійшов відзив на апеляційну скаргу, в якому позивач, з посиланням на ті ж самі обставини, що й суді першої інстанції, а також додатково зауваживши на відсутності підстав для визнання у спірних правовідносинах наявності форс-мажорних обставини, просив апеляційну скарги залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції - без змін.

Крім того позивач зауважив на тому, що надані відповідачем публікації Центру журналістських розслідувань не можу вважатися належними та допустимими доказами для підтвердження відомостей про кінцевого бенефіціарного власника юридичної особи.

Щодо наданих апелянтом додаткових доказів, а саме копій листа ТПП України від 28.02.2022 за №2024/02.0-7.1, звернення до Міністерстві юстиції України від 16.01.2023 за вих. №23-0006, відповіді Міністерства юстиції України від 31.01.2023 за № 11129/9522-33-23/38.2.2, а також роздруківки публікації Центру журналістських розслідувань від 30.08.2017, слід зазначити таке.

Колегія суддів зазначає про те, лист ТПП України від 28.02.2022 за №2024/02.0-7.1 та публікації Центру журналістських розслідувань від 30.08.2017 є загальновідомими та містяться в матеріалах Інтернет, а відтак їх не можна вважати додатковим доказами по справі.

Щодо копій звернення до Міністерстві юстиції України від 16.01.2023 за вих. №23-0006, відповіді Міністерства юстиції України від 31.01.2023 за № 11129/9522-33-23/38.2.2, слід зазначити про таке.

Враховуючи, що відповідач додав ці документальні докази під час розгляду апеляційної скарги, на дату прийняття оспорюваного рішення таких доказів суд першої інстанції в своєму розпорядження не мав.

Відповідно до ч. 1 ст. 43 ГПК України учасники судового процесу та їх представники повинні добросовісно користуватися процесуальними правами; зловживання процесуальними правами не допускається.

Згідно з ч. 1 ст. 269 ГПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Докази, які не були подані до суду першої інстанції, приймаються судом лише у виняткових випадках, якщо учасник справи надав докази неможливості їх подання до суду першої інстанції з причин, що об`єктивно не залежали від нього (ч. 3 ст. 269 ГПК України).

У вирішенні питань щодо прийняття додаткових доказів суд апеляційної інстанції повинен повно і всебічно з`ясовувати причини їх неподання з урахуванням конкретних обставин справи і об`єктивно оцінити поважність цих причин. У разі прийняття додаткових доказів у постанові апеляційної інстанції мають зазначатися підстави такого прийняття.

Відповідач не наводять жодних причин неможливості подання вказаних доказів до суду першої інстанції.

Колегія суддів зауважує відповідачу на тому, що підставою для прийняття апеляційною інстанцією додаткових доказів є докази неможливості їх подання до суду першої інстанції з причин, що об`єктивно не залежали від учасників судового процесу.

Основними засадами судочинства, закріпленими у ст. 129 Конституції України, є, зокрема, законність, рівність усіх учасників судового процесу перед законом і судом, змагальність сторін та свобода в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.

Принцип законності визначається тим, що суд у своїй діяльності при вирішенні справ повинен додержуватись норм процесуального права.

Відповідно до ст. 124, п.п. 2, 3, 4 ч. 2 ст. 129 Конституції України, ст. 4-2, 4-3 Господарського процесуального кодексу України основними засадами судочинства є рівність всіх учасників судового процесу перед законом та судом, змагальність сторін та свобода в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.

Прийняття судом апеляційної інстанції додаткових документів на стадії апеляційного провадження за відсутності визначених ст. 269 ГПК України підстав для їх прийняття, тобто без наявності належних доказів неможливості їх подання суду першої інстанції з причин, що не залежали від заявника, фактично порушує принцип рівності всіх учасників судового процесу перед законом і судом, адже у такому випадку суд створює одному з учасників судового процесу більш сприятливі, аніж іншим умови в розгляді конкретної справи.

При цьому колегія суддів звертається до висновку щодо застосування приписів ст.ст. 80, 269 ГПК України, який викладено Верховним Судом, зокрема, у постановах від 06.02.2019 у справі № 916/3130/17, від 18.06.2020 у справі № 909/965/16, від 26.02.2019 у справі № 913/632/17 згідно з яким єдиний винятковий випадок, коли можливим є прийняття судом, у тому числі апеляційної інстанції, доказів з порушеннями встановленого процесуальним законом порядку, - це наявність об`єктивних обставин, які унеможливлюють своєчасне вчинення такої процесуальної дії з причин, що не залежали від нього, тягар доведення яких покладений на учасника справи (у даному разі - апелянта).

За імперативним приписом ч. 4 ст. 13 ГПК України кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних, зокрема, з невчиненням нею процесуальних дій.

Принцип рівності сторін у процесі у розумінні «справедливого балансу» між сторонами вимагає, щоб кожній стороні надавалася розумна можливість представити справу в таких умовах, які не ставлять цю сторону у суттєво невигідне становище відносно другої сторони.

Прийняття судом апеляційної інстанції додатково поданих доказів без урахування наведених вище критеріїв у вирішенні питання про прийняття судом апеляційної інстанції таких доказів матиме наслідком порушення приписів статті 269 ГПК України, а також принципу правової визначеності, ключовим елементом якого є однозначність та передбачуваність.

Також слід зауважити на правовій позиції, яка викладена у постанові Верховного Суду від 12.10.2023 у справі № 499/895/19, у якій судом касаційної інстанції зауважено на тому, що сторони мають усвідомлювати, що інститути апеляційного та касаційного перегляду впроваджені для усунення можливих помилок судового розгляду справ у першій інстанції, а не для усунення помилок сторони, допущених нею під час розгляду справи судом першої інстанції, у формулюванні стороною своїх позовних вимог, аргументів та формуванні їх доказової бази. Це відповідає і практиці ЄСПЛ, яка є джерелом права відповідно до Закону України від 23 лютого 2006 року 3477-IV «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини». Наприклад, ЄСПЛ у своєму рішенні від 03 квітня 2008 року у справі «Пономарьов проти України» (Ponomaryov v. Ukraine, заява № 3236/03, пункт 40) зазначив, що повноваження вищих судових органів стосовно перегляду мають реалізовуватись для виправлення судових помилок та недоліків судочинства, але не для здійснення нового судового розгляду.

За таких обставин, додані апелянтом під час апеляційного перегляду копії звернення до Міністерстві юстиції України від 16.01.2023 за вих. №23-0006, відповіді Міністерства юстиції України від 31.01.2023 за № 11129/9522-33-23/38.2.2, як додаткові докази колегією суддів не приймаються.

Станом на 01.03.2024 інших відзивів, пояснень та клопотань до суду не надходило.

Враховуючи обставини, пов`язані зі запровадженням воєнного стану в Україні з 24.02.2022 Указом Президента України від 24.02.2022 № 64/2022 «Про введення воєнного стану в Україні», затвердженого Законом України від 24.02.2022 № 2102-IX, та його продовження Указами Президента України від 14.03.2022 № 133/2022, від 18.04.2022 № 259/2022 від 17.05.2022 № 341/2022, від 12.08.2022 № 573/2022, від 07.11.2022 № 757/2022, від 01.05.2023 № № 254/2023, від 26.07.2023 № № 451/2023 «Про продовження строку дії воєнного стану в Україні», справа розглядається у розумний строк.

Згідно із ст. 269 ГПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї. Докази, які не були подані до суду першої інстанції, приймаються судом лише у виняткових випадках, якщо учасник справи надав докази неможливості їх подання до суду першої інстанції з причин, що об`єктивно не залежали від нього. Суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права. У суді апеляційної інстанції не приймаються і не розглядаються позовні вимоги та підстави позову, що не були предметом розгляду в суді першої інстанції.

Колегія суддів, беручи до уваги межі перегляду справи у апеляційній інстанції, обговоривши доводи апеляційної скарги, дослідивши матеріали справи, проаналізувавши на підставі фактичних обставин справи застосування судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права при прийнятті оскаржуваного судового рішення, дійшла до висновку про те, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, а оскаржуване рішення суду першої інстанції не підлягає скасуванню чи зміні, з наступних підстав.

06.12.2021 позивач (покупець) та відповідач (постачальник) уклали договір поставки № 8310Р4332 (далі Договір), в п. 1.1 якого погодили, що у порядку та на умовах, визначених Договором та Специфікаціями до нього, відповідач зобов`язується поставити вагове та дозувальне обладнання, а також запасні частини до них, а також здійснити шеф-монтаж та пуско-налагодження товару, якщо ця умова зазначена у специфікації, а позивач - прийняти та оплатити поставку та виконати роботи.

Згідно з п. 1.2 Договору номенклатура товару, одиниця виміру, кількість, ціна одиниці товару, його загальна вартість, а також технічні умови, які встановлюють вимоги до якості продукції, вказуються в специфікаціях, які є невід`ємною частиною Договору.

Відповідно до пунктів 2.1, 2.2 Договору загальна ціна Договору складається із суми всіх специфікацій до нього. Оплата товару здійснюється шляхом перерахування позивачем 100 % коштів зі свого рахунку на рахунок відповідача протягом 5-ти банківських днів з дати підписання сторонами специфікації до цієї угоди.

Поставка товару здійснюється на умовах СРТ - склад перевізника, місто Миколаїв (у відповідності з правилами Інкотермс-2020). Сторони можуть передбачати й інші умови поставки, про що вказується в специфікаціях. Виконання постачальником зобов`язань з постачання вважається дата поставки товару на склад перевізника в місті Миколаїв. Постачальник зобов`язується поставити товар у строк, зазначений в специфікації. Разом із товаром постачальник зобов`язується передати оригінали наступних товаросупровідних документів (українською мовою): рахунок, видаткову накладну, документи, то підтверджують якість товару, товарно-транспортну накладну. Постачальник протягом 3-х днів з дня передачі товару перевізнику зобов`язане надіслати повідомлення (факсимільне, на електронну пошту) позивачу про передачу товару перевізнику (пункти 3.1.- 3.4., 3.9. договору).

За умовами пунктів 3.5. та 3.6. Договору право власності на товар переходить до позивача з дати підписання його представником видаткової накладної, яка вважається датою поставки товару.

Пунктом 4.2. Договору передбачено, що приймання товару за кількістю, номенклатурою і якістю здійснюється позивачем самостійно на його складі, не пізніше 10-ти робочих днів з дати поставки товару на склад перевізника.

Позивач має право відмовитися від прийняття товару в разі, якщо відповідач не передасть товаросупровідні документи, передбачені даним правочином (пункт 4.14. договору).

Цей Договір вважається укладеним і набирає чинності з дати його підписання сторонами та скріплення їх печатками. Термін дії Договору закінчується 31 грудня 2023 року. Закінчення строку дії договору не звільняє сторони від обов`язку виконання своїх зобов`язань за ним, а також від відповідальності за порушення цього правочину (пункти 9.1.- 9.3. Договору).

У специфікації № 1 від 06.12.2021 до Договору сторони погодили асортимент, кількість та вартість товару, умови його поставки й оплати, зокрема: датчик ваги VВВ 0.5t СЗ (Schenck Process Europe), у кількості одна штука, загальною вартістю 7 463,05 грн (246 євро з ПДВ); строк поставки - протягом 75-ти календарних днів з дати оплати; умови оплати - 100 % вартості товару, вказаної в євро, протягом 5-ти банківських днів з дати підписання зазначеної специфікації за курсом НБУ на дату авансового платежу.

У специфікації № 2 від 09.12.2021 до Договору сторони погодили асортимент, кількість та вартість товару, умови його поставки й оплати, зокрема: датчик ваги RTN 47t C3 D724782.02 (Schenck Process Europe), у кількості 2 штуки, загальною вартістю 43 097,12 грн; перетворювач DISOMAT Satus - VSE 20910 (Schenck Process Europe), у кількості одна штука, загальною вартістю 49 694,25 грн; загальна орієнтовна вартість товару за специфікацією складає 111 349,64 грн (3 612,00 євро з ПДВ); строк поставки - протягом 70-ти календарних днів з дати оплати; умови оплати - 100 % вартості товару, вказаної в євро, протягом 5-ти банківських днів з дати підписання зазначеної специфікації за курсом НБУ на дату авансового платежу.

У специфікації № 3 від 08.02.2023 до Договору сторони погодили асортимент, кількість та вартість товару, умови його поставки й оплати, зокрема: датчик ваги VВВ 0.5t СЗ (Schenck Process Europe), у кількості одна штука, загальною вартістю 7 920,00 грн. (246,01 євро з ПДВ); строк поставки - протягом 90-ти календарних днів з дати оплати; умови оплати - 100 % вартості товару, вказаної в євро, протягом 5-ти банківських днів з дати підписання вказаної специфікації за курсом НБУ на дату авансового платежу.

На виконання умов Договору позивач здійснив попередню оплату вищезазначеного товару на загальну суму 126 023,28 грн., що підтверджується наявними в матеріалах справи копіями платіжних доручень: № 07901 від 13.12.2021 на суму 7 491,22 грн., № 08009 від 16.12.2021 на суму 110 594,38 грн. та № 00838 від 15.02.2022 на суму 7 937,68 грн., проте відповідач оплачений позивачем товар у визначений договором та специфікаціями строк не поставив.

З огляду на вказані обставини, позивач звернувся до відповідача з листами № СЦМ-01-01-175-22, № СЦМ-01-01-176-22 та № СЦМ-01-1-177-22 від 14.04.2022 про повернення авансових платежів за вищевказаними специфікаціями. Докази направлення на поштову чи електронну адресу відповідача вказаних листів у матеріалах справи відсутні.

Також, 09.11.2022 позивач звернувся до відповідача з листом № СЦМ-01-01-276-22 від 08.11.2022 про поставку оплаченого товару або повернення відповідних авансових платежів за договором. На доказ направлення вказаного листа до матеріалів справи долучено копію рекомендованого повідомлення про вручення поштового відправлення з штрихкодовим ідентифікатором 943, з якої слідує, що кореспонденція відповідачем було отримано 16.11.2022, однак вказана вимога була залишена відповідачем без відповіді та виконання.

Крім того, у зв`язку з непоставкою спірного товару та неповерненням коштів попередньої оплати, позивач звернувся до відповідача з претензіями № 5 (№ 8310Р4332.ПТ-01), № 6 (№ 8310Р4332.ПТ-02) та № 7 (№ 8310Р4332.ПТ-03) від 01.12.2022, в яких зазначив про необхідність повернення сум попередньої оплати за вищевказаними специфікаціями. На доказ направлення вказаних претензій до матеріалів справи долучено копію рекомендованого повідомлення про вручення поштового відправлення з штрихкодовим ідентифікатором 752, з якої слідує, що кореспонденція відповідачем було отримано 14.12.2022, однак вказані претензії були залишені відповідачем без відповіді та виконання.

З огляду на вказані обставини позивач звернувся до суду з цим позовом, у якому просив стягнути з відповідача основний борг в сумі 126 023,28 грн., пеню в сумі 6 773,52 грн., 3 % річних в сумі 6 539,42 грн. та інфляційні втрати в сумі 40 631,56 грн..

Відповідач проти задоволення позову заперечив з підстав, які детально наведені вище.

Суд першої інстанції позовні вимоги задовольнив частково, що колегія суддів вважає вірним, з огляду на таке.

Відповідно до ч. 1 ст. 509 Цивільного кодексу України (далі ЦК України) зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку.

Відповідно до ч. 2 ст. 509 ЦК України зобов`язання виникають з підстав, встановлених ст. 11 ЦК України.

Відповідно до ст. 11 ЦК України підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є договори.

Відповідно до ч.1 ст. 626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

Згідно ст. 712 ЦК України, за договором поставки продавець (постачальник), який здійснює підприємницьку діяльність, зобов`язується передати у встановлений строк (строки) товар у власність покупця для використання його у підприємницькій діяльності або в інших цілях, не пов`язаних з особистим, сімейним, домашнім або іншим подібним використанням, а покупець зобов`язується прийняти товар і сплатити за нього певну грошову суму.

Відповідно до ст. 663 ЦК України продавець зобов`язаний передати товар покупцеві у строк, встановлений договором купівлі-продажу, а якщо зміст договору не дає змоги визначити цей строк, - відповідно до положень статті 530 цього Кодексу.

Згідно зі ст.ст. 525, 526 ЦК України, зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства; Одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається.

Відповідно до ч.1 ст. 530 ЦК України, якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

Як встановлено вище, сторонами строк поставки товару був встановлений у відповідних специфікаціях, а саме: товар за специфікацією № 1 мав бути поставлений протягом 75-ти календарних днів з дати оплат (13.12.2021), тобто до 26.02.2022, за специфікацією № 2 - протягом 70-ти календарних днів з дати оплати (16.12.2021), тобто до 24.02.2022, за специфікацією № 3 - протягом 90-ти календарних днів з дати оплати (15.02.2022), тобто до 16.05.2022.

Заперечуючи проти позову, відповідач, серед іншого, послався на здійснення ним поставки товару, обумовленого специфікаціями № 1 та № 3, що підтверджується листом перевізника № 04851 від 17.10.2023, актом здачі-прийняття робіт (надання послуг) № НП-007356559 від 10.04.2022 зі специфікацією до нього.

Відповідно до частин 1, 2 ст. 9 Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні» підставою для бухгалтерського обліку господарських операцій є первинні документи. Для контролю та впорядкування оброблення даних на підставі первинних документів можуть складатися зведені облікові документи. Первинні та зведені облікові документи можуть бути складені у паперовій або в електронній формі та повинні мати такі обов`язкові реквізити, якщо інше не передбачено окремими законодавчими актами України: назву документа (форми); дату складання; назву підприємства, від імені якого складено документ; зміст та обсяг господарської операції, одиницю виміру господарської операції; посади осіб, відповідальних за здійснення господарської операції і правильність її оформлення; особистий підпис або інші дані, що дають змогу ідентифікувати особу, яка брала участь у здійсненні господарської операції. Первинні документи, складені в електронній формі, застосовуються у бухгалтерському обліку за умови дотримання вимог законодавства про електронні документи та електронний документообіг. Неістотні недоліки в документах, що містять відомості про господарську операцію, не є підставою для невизнання господарської операції, за умови, що такі недоліки не перешкоджають можливості ідентифікувати особу, яка брала участь у здійсненні господарської операції, та містять відомості про дату складання документа, назву підприємства, від імені якого складено документ, зміст та обсяг господарської операції тощо.

За змістом пункту 2.1 Положення про документальне забезпечення записів у бухгалтерському обліку, затвердженого наказом Міністерства фінансів України від 24.05.1995 № 88 (далі Положення) господарські операції - це факти підприємницької та іншої діяльності, що впливають на стан майна, капіталу, зобов`язань і фінансових результатів; первинні документи - це документи, створені у письмовій або електронній формі, які містять відомості про господарські операції, включаючи розпорядження та дозволи адміністрації (власника) на їх проведення.

Вимоги щодо оформлення первинних документів наведені у пункті 2.4 Положення, згідно з яким первинні документи повинні мати такі обов`язкові реквізити: найменування підприємства, установи, від імені яких складений документ, назва документа (форми), дата складання, зміст та обсяг господарської операції, одиниця виміру господарської операції (у натуральному та/або вартісному виразі), посади і прізвища осіб, відповідальних за здійснення господарської операції і правильність її оформлення, особистий підпис або інші дані, що дають змогу ідентифікувати особу, яка брала участь у здійсненні господарської операції.

Документ має бути підписаний особисто, а підпис може бути скріплений печаткою (абзац перший пункту 2.5).

Водночас у п. 2.4 Положення також зазначено про те, що неістотні недоліки в документах, що містять відомості про господарську операцію, не є підставою для невизнання господарської операції, за умови, що такі недоліки не перешкоджають можливості ідентифікувати особу, яка брала участь у здійсненні господарської операції, та містять відомості про дату складання документа, назву підприємства, від імені якого складено документ, зміст та обсяг господарської операції тощо.

У пункті 33 постанови Верховного Суду у складі колегії суддів Касаційного господарського суду від 04.06.2019 у справі № 915/905/16, зокрема, зазначено, що порушення правил оформлення первинних документів не спричиняє їх недійсність, але безпосередньо впливає на можливість доведення стороною обставин, на підтвердження яких вона подала відповідні документи.

Отже, у разі дефектів первинних документів та невизнання стороною факту постачання спірного товару, сторони не позбавлені можливості доводити постачання товару іншими доказами, які будуть переконливо свідчити про фактичні обставини здійснення постачання товару.

Законодавство не містить вичерпного переліку первинних документів, які використовуються в бухгалтерському обліку для фіксації господарської операції.

З наявних у матеріалах справи копій акту здачі-прийняття робіт (надання послуг) № НП-007356559 від 10.04.2022 року та специфікації до нього вбачається, що останні не містять ані підписів уповноважених представників сторін (відповідача та перевізника), ані відтиску їх печаток.

Так само матеріали справи не містять доказів підписання вказаних документів електронними підписами цих сторін, зокрема, протоколів створення та перевірки кваліфікованого електронного підпису, згідно з якими суд може дійти висновку щодо наявності чи відсутності електронного підпису на зазначених документах.

Разом із цим, регулювання послуг перевізника з організації перевезення відправлень та надання комплексу послуг, пов`язаних із перевезенням відправлень територією України, здійснюється відповідно до Умов надання послуг Товариства з обмеженою відповідальністю «Нова Пошта» (далі - Умови), які розміщені офіційному сайті Перевізника за посиланням https://novaposhta.ua/uploads/misc/doc/Terms_of_Service.pdf.

Відповідно до пункту 9.7. Умов відправник зобов`язаний повідомити одержувачу номер експрес-накладної, термін доставки та ознайомити одержувача з цими Умовами.

Згідно з пунктами 6.1. та 6.2. Умов оголошена вартість - це вартість відправлення, заявлена відправником в експрес-накладній. Оголошена вартість повинна дорівнювати реальній (ринковій) вартості відправлення.

Отже, з приписів вищевказаних Умов вбачається, що під час здійснення відправлення відправнику надається експрес-накладна з конкретним номером поштового відправлення. Відповідно, саме експрес-накладна Перевізника є належним та допустимим доказом здійснення відправлення товару одержувачу.

Разом із цим, відповідні експрес-накладні на товари, обумовлені договором та специфікаціями № 1 та № 3, у матеріалах справи відсутні.

При цьому, відповідач, у разі здійснення ним передачі товару, що є об`єктом поставки, до компанії-перевізника - Товариства з обмеженою відповідальністю «Нова Пошта», повинен був дотримуватись вищевказаних Умов, зокрема, щодо повідомлення своєму контрагенту номеру експрес-накладної об`єкта поставки, а також щодо зазначення реальної ціни товару в такій експрес-накладній.

Проте в матеріалах даної справи відсутні і докази повідомлення позивача про відповідний номер експрес-накладної об`єкта поставки, а також докази повідомлення позивача про передачу товару перевізнику, як це прямо передбачено в пункті 3.9 Договору.

Окрім того, надана відповідачем специфікація до акту здачі-прийняття робіт містить зазначення про відправлення лише однієї одиниці товару, вартістю 5 000,00 грн., що не узгоджується з приписами пункту 6.2. Умов, яким передбачений обов`язок зазначення реальної (ринкової) вартості товару, а відтак вказана не підтверджує направлення саме обумовленого Договором та конкретними специфікаціями товару, а також факту направлення документів, передбачених пунктом 3.4. Договору, як обов`язкової умови виконання відповідачем свого зобов`язання з поставки.

Так само, надана позивачем копія листа перевізника від 17.10.2023 містить лише інформацію про здійснення відправлення по експрес-накладній та його подальшу переадресацію, без жодного зазначення причин такої переадресації, місця переадресації, вмісту такого відправлення та його одержувача.

Слід зауважити і на тому, що відповідач фактично і сам не заперечує проти того, що спірний товар поставлено не було.

За змістом ч.ч. 1, 3 ст. 74 ГПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи.

Відповідно до ст. 73 ГПК України доказами у справі є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків.

Належними є докази, на підставі яких можна встановити обставини, які входять в предмет доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування. Предметом доказування є обставини, які підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. (ст. 76 ГПК України).

За змістом положень ч. 1 ст. 77 ГПК України обставини, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

Обов`язок з доказування слід розуміти як закріплену в процесуальному та матеріальному законодавстві міру належної поведінки особи, що бере участь у судовому процесі, із збирання та надання доказів для підтвердження свого суб`єктивного права, що має за мету усунення невизначеності, яка виникає в правовідносинах у разі неможливості достовірно з`ясувати обставини, які мають значення для справи.

Важливим елементом змагальності процесу є стандарти доказування - спеціальні правила, яким суд має керуватися при вирішення справи. Ці правила дозволяють оцінити, наскільки вдало сторони виконали вимоги щодо тягаря доказування і наскільки вони змогли переконати суд у своїй позиції, що робить оцінку доказів більш алгоритмізованою та обґрунтованою.

На сьогодні у праві існують такі основні стандарти доказування: «баланс імовірностей» (balance of probabilities) або «перевага доказів» (preponderance of the evidence); «наявність чітких та переконливих доказів» (clear and convincing evidence); «поза розумним сумнівом» (beyond reasonable doubt).

Законом України №132-IX від 20.09.2019 «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо стимулювання інвестиційної діяльності в Україні» (набув чинності 17.10.2019), зокрема, внесено зміни до ГПК України та змінено назву статті 79 ГПК України з «Достатність доказів» на нову - «Вірогідність доказів» та викладено її у новій редакції, фактично впровадивши в господарський процес стандарт доказування «вірогідності доказів».

Стандарт доказування «вірогідності доказів», на відміну від «достатності доказів», підкреслює необхідність співставлення судом доказів, які надає позивач та відповідач. Тобто з введенням в дію нового стандарту доказування необхідним є не надати достатньо доказів для підтвердження певної обставини, а надати саме ту їх кількість, яка зможе переважити доводи протилежної сторони судового процесу.

Відповідно до ст. 79 ГПК України наявність обставини, на яку сторона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, вважається доведеною, якщо докази, надані на підтвердження такої обставини, є більш вірогідними, ніж докази, надані на її спростування. Питання про вірогідність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.

Тлумачення змісту цієї статті свідчить, що нею покладено на суд обов`язок оцінювати докази, обставини справи з огляду на їх вірогідність, яка дозволяє дійти висновку, що факти, які розглядаються скоріше були (мали місце), аніж не були.

Вказана правова позиція викладена у постанові Верховного Суду від 25.06.2020 у справі № 924/233/18.

Слід зауважити, що Верховний Суд в ході касаційного перегляду судових рішень неодноразово звертався загалом до категорії стандарту доказування та відзначав, що принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин справи. Цей принцип передбачає покладання тягаря доказування на сторони. Одночасно цей принцип не передбачає обов`язку суду вважати доведеною та встановленою обставину, про яку сторона стверджує. Така обставина підлягає доказуванню таким чином, аби задовольнити, як правило, стандарт переваги більш вагомих доказів, тобто коли висновок про існування стверджуваної обставини з урахуванням поданих доказів видається більш вірогідним, ніж протилежний (постанови Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 02.10.2018 у справі № 910/18036/17, від 23.10.2019 у справі № 917/1307/18, від 18.11.2019 у справі № 902/761/18, від 04.12.2019 у справі № 917/2101/17).

Аналогічний стандарт доказування застосовано Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 18.03.2020 у справі № 129/1033/13-ц (провадження № 14-400цс19).

Такий підхід узгоджується з судовою практикою Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ), юрисдикція якого поширюється на всі питання тлумачення і застосування Конвенції (пункт 1 статті 32 Конвенції). Так, зокрема, у рішенні 23.08.2016 у справі «Дж. К. та Інші проти Швеції» («J.K. AND OTHERS v. SWEDEN») ЄСПЛ наголошує, що «у країнах загального права у кримінальних справах діє стандарт доказування «поза розумним сумнівом («beyond reasonable doubt»). Натомість, у цивільних справах закон не вимагає такого високого стандарту; скоріше цивільна справа повинна бути вирішена з урахуванням «балансу вірогідностей». … Суд повинен вирішити, чи являється вірогідність того, що на підставі наданих доказів, а також правдивості тверджень заявника, вимога цього заявника заслуговує довіри».

Схожий стандарт під час оцінки доказів застосовано у рішенні ЄСПЛ від 15.11.2007 у справі «Бендерський проти України» («BENDERSKIY v. Ukraine»), в якому суд оцінюючи фактичні обставини справи звертаючись до балансу вірогідностей вирішуючи спір виходив з того, що факти встановлені у експертному висновку, є більш вірогідним за інші докази.

Відповідно до статті 86 ГПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Дослідивши наявні у матеріалах справи докази з урахуванням приписів ст.ст. 76-79 ГПК України, колегія суддів дійшла висновку про те, що вказані вище докази не підтверджують факт виконання відповідачем обов`язку з поставки обумовленого Договором та специфікаціями товару в установлений строк.

Щодо посилань відповідача щодо притримання ним поставки товару за договором у силу дії мораторію, передбаченого Постановою № 187, слід зазначити наступне.

Відповідно до пп. 1 п. 1 вказаної Постанови № 187 (у редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин) для забезпечення захисту національних інтересів за майбутніми позовами держави України у зв`язку з військовою агресією російської федерації установити до прийняття та набрання чинності Законом України щодо врегулювання відносин за участю осіб, пов`язаних з державою-агресором, мораторій (заборону) на виконання, у тому числі в примусовому порядку, грошових та інших зобов`язань, кредиторами (стягувачами) за якими є російська федерація або такі особи (далі - особи, пов`язані з державою-агресором): громадяни російської федерації, крім тих, що проживають на території України на законних підставах; юридичні особи, створені та зареєстровані відповідно до законодавства російської федерації; юридичні особи, створені та зареєстровані відповідно до законодавства України, кінцевим бенефіціарним власником, членом або учасником (акціонером), що має частку в статутному капіталі 10 і більше відсотків, якої є російська федерація, громадянин російської федерації, крім того, що проживає на території України на законних підставах, або юридична особа, створена та зареєстрована відповідно до законодавства російської федерації. Зазначене обмеження не застосовується до юридичних осіб, утворених та зареєстрованих відповідно до законодавства України: які є банками або за рахунками яких на підставі нормативно-правових актів або рішень Національного банку дозволяється здійснення обслуговуючими банками видаткових операцій; визначених розпорядженням Національного центру оперативно-технічного управління мережами телекомунікацій, прийнятим відповідно до Порядку оперативно-технічного управління телекомунікаційними мережами в умовах надзвичайних ситуацій, надзвичайного та воєнного стану, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 29 червня 2004 року № 812 "Деякі питання оперативно-технічного управління телекомунікаційними мережами в умовах надзвичайних ситуацій, надзвичайного та воєнного стану"; щодо яких за поданням міністерства, іншого державного органу, у зв`язку з провадженням такими юридичними особами діяльності, необхідної для забезпечення національної безпеки і оборони, відсічі і стримування збройної агресії російської федерації проти України або подолання її наслідків, Кабінетом Міністрів України прийнято рішення про тимчасове управління державою відповідними акціями, корпоративними правами або іншими правами участі (контролю), що належать російській федерації або особі, пов`язаній з державою-агресором.

Як вірно встановлено судом першої інстанції Постанова № 187 набрала чинності з 03.03.2022, проте обов`язок поставки товарів за специфікаціями № 1 та т № 2 на вказану дату вже був прострочений.

Разом із цим, як вбачається з відомостей з ЄДР стосовно Центру, інформація про громадянина Російської Федерації - ОСОБА_1 , як кінцевого бенефіціарного власника позивача, на час виникнення спірних правовідносин та на час розгляду даної справи в реєстрі була відсутня.

Те, що ОСОБА_1 є кінцевим бенефіціарним власником наступних юридичних осіб: «Юнайтед Компані Русал Інжинірінг Девелопмент Лімітед» (Кіпр 00000, Анніс Комнініс, 29-А, П/С1061, Нікосія) та «Русал Лімітед» (Британська територія в Індійському Океані, 00000, місто Сент-Хелієр, вулиця Огієр Хаус), які, у свою чергу, були засновниками позивача, встановлено в рішенні Вищого антикорупційного суду, яке було ухвалено лише 16.02.2023 у справі № 991/265/23.

Отже, факт приналежності позивача до списку осіб, на яких поширюється мораторій, встановлений Постановою № 187, було підтверджено вищевказаним судовим рішенням у справі № 991/265/23, яке набрало законної сили лише 16.06.2023, відповідно до постанови Апеляційної палати Вищого антикорупційного суду від цієї ж дати.

Водночас, цим рішенням Вищого антикорупційного суду 100 % статутного капіталу позивача було стягнуто в дохід держави.

За таких обставин колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про те, що відповідач не надав належних та допустимих доказів наявності підстав для застосування до позивача вимог Постанови № 187.

Крім того, ані Постановою № 187, ані іншими нормативно-правовими актами не визначено механізму застосування мораторію до контрагента у відповідних договірних правовідносинах.

Статтею 629 ЦК України встановлено, що договір є обов`язковим для виконання сторонами.

Відповідно до ст. 610 ЦК України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).

Відповідно до п. 1 ст. 612 ЦК України боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом.

Згідно з положеннями ч.ч. 1, 2 ст. 598 ЦК України зобов`язання припиняється частково або у повному обсязі на підставах, встановлених договором або законом. Припинення зобов`язання на вимогу однієї із сторін допускається лише у випадках, встановлених договором або законом.

У разі порушення зобов`язання однією стороною друга сторона має право частково або в повному обсязі відмовитися від зобов`язання, якщо це встановлено договором або законом (ч. 1 ст. 615 ЦК України).

Відповідно до статті 693 ЦК України, якщо продавець, який одержав суму попередньої оплати товару, не передав товар у встановлений строк, покупець має право вимагати передання оплаченого товару або повернення суми попередньої оплати.

Зі змісту зазначеної норми права вбачається, що умовою її застосування є неналежне виконання продавцем свого зобов`язання зі своєчасного передання товару покупцю. А у разі настання такої умови покупець має право діяти альтернативно: або вимагати передання оплаченого товару від продавця, або вимагати повернення суми попередньої оплати. Можливість обрання певно визначеного варіанта правової поведінки боржника є виключно правом покупця, а не продавця. Отже, волевиявлення щодо обрання одного з варіантів вимоги покупця має бути вчинено ним в активній однозначній формі такої поведінки, причому доведеної до продавця.

Оскільки законом не визначено форму пред`явлення такої вимоги покупця, останній може здійснити своє право будь-яким шляхом: як шляхом звернення до боржника з претензією, листом, телеграмою тощо, так і шляхом пред`явлення через суд вимоги у визначеній законом процесуальній формі - формі позову.

Вказана правова позиція викладена у постанові Верховного Суду України від 28.11.2011 у справі №3-127гс11 та неодноразово підтримана Верховним Судом у постановах від 07.02.2018 у справі № 910/5444/17 від 31.10.2018 у спарві № 910/13318/16, від 26.10.2018 у справі № 910/1775/18 від 27.08.2019 у справі № 911/1958/18.

З матеріалів справи слідує, що позивачем обрано такий варіант поведінки, як повернення суми попередньої оплати товару.

Як встановлено вище, позивач звертався до відповідача з вимогами про повернення спірних коштів (листом № СЦМ-01-01-276-22 від 08.11.2022, претензії № 5 (№ 8310Р4332.ПТ-01), № 6 (№ 8310Р4332.ПТ-02) та № 7 (№ 8310Р4332.ПТ-03) від 01.12.2022), проте після отримання вказаних листів відповідач кошти не повернув.

Відповідно до ст. 193 ГК України, суб`єкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобов`язання належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобов`язання - відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться. Кожна сторона повинна вжити усіх заходів, необхідних для належного виконання нею зобов`язання, враховуючи інтереси другої сторони та забезпечення загальногосподарського інтересу.

Крім того, відповідно до статті 3 ЦК України загальними засадами цивільного законодавства є справедливість, добросовісність та розумність.

Виходячи з принципу справедливості та добросовісності, відповідач, отримавши від позивача кошти на виконання умов Договору, мав вжити заходів для виконання свого договірного зобов`язання, оскільки гроші не були позивачем відповідачу подаровані, і відповідач мав певні обов`язки перед платником.

Отже, з наявних у матеріалах справи доказів, станом на дату прийняття оскаржуваного рішення, підтверджується, що заборгованість відповідача перед позивачем становила 126 023,28 грн., а тому є вірним висновок місцевого господарського суду, зроблений на підставі наявних у справі доказів, про обґрунтованість і доведеність вказаних позовних вимог. Рішення суду першої інстанції в частині задоволення вказаних вимог залишається без змін.

Щодо позовних вимог про стягнення пені в сумі 6 773,52 грн., слід зазначити таке.

Згідно зі ст. 611 ЦК України, у разі порушення зобов`язання, настають наслідки, передбачені договором або законом.

У силу ст. 230 ГК України, штрафними санкціями визнаються господарські санкції у вигляді грошової суми (неустойка, штраф, пеня), яку учасник господарських відносин зобов`язаний сплатити у разі порушення ним правил здійснення господарської діяльності, невиконання або неналежного виконання господарського зобов`язання.

Відповідно до ч. 4 ст. 231 ГК України, якщо розмір штрафних санкцій законом не визначено, санкції застосовуються в розмірі, передбаченому договором. При цьому розмір санкцій може бути встановлено договором у відсотковому відношенні до суми невиконаної частини зобов`язання або у певній, визначеній грошовій сумі, або у відсотковому відношенні до суми зобов`язання незалежно від ступеня його виконання, або у кратному розмірі до вартості товарів (робіт, послуг).

У пункті 6.2. Договору сторони погодили, що у разі порушення строку зобов`язання щодо поставки, заміни товару з вини відповідача, останній сплачує позивачу пеню в розмірі 0,05 % від вартості непоставленого в строк товару за кожен день прострочення.

Відповідно до пунктів 5 специфікацій № 1- 3 до Договору, у разі порушення строків постачання з вини відповідача, останній сплачує пеню у розмірі 0.2 % від вартості непоставленого в строк товару за кожен день прострочення.

За умовами пункту 6.17. Договору максимальна сума всіх штрафних санкцій, виплачена кожній із сторін по кожній окремій специфікації, не може перевищувати 5 % від її вартості.

Як вірно встановлено судом першої інстанції, заявлений позивачем до стягнення розмір пені є арифметично вірним, відповідає вимогам чинного законодавства та положенням Договору, а також не перевищує встановленого законом та Договором граничного розміру вказаної штрафної санкції, позовна вимога про стягнення з відповідача вказаної суми підлягає задоволенню. Рішення суду першої інстанції в цій частині залишається без змін.

Щодо позовних вимог про стягнення 3 % річних в сумі 6 539,42 грн. та інфляційних втрат в сумі 40 631,56 грн., які нараховані у зв`язку з порушенням відповідачем строку виконання грошового зобов`язання з повернення попередньої оплати, слід зазначити таке.

За умовами ч. 2 ст. 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Як вбачається з наданого позивачем розрахунку, останнім нараховано вказані компенсаційні виплати не з моменту прострочення відповідачем грошового зобов`язання, а з моменту перерахування позивачем відповідачу коштів попередньої оплати.

Колегія суддів зауважує на тому, що положення ч. 2 ст. 625 ЦК України встановлюють нарахування 3 % річних та інфляційних втрат у зв`язку з порушенням саме грошового зобов`язання, тобто зобов`язання з повернення коштів.

З огляду на те, що з листом про повернення коштів попередньої оплати № СЦМ-01-01-276-22 від 08.11.2022 позивач звернувся 09.11.2022, що підтверджується відповідним рекомендованим повідомленням про вручення поштового відправлення № 943, копія якого наявна в матеріалах справи, вказане грошове зобов`язання відповідач мав виконати в строк до 16.11.2022 включно.

При цьому, необґрунтованими є посилання позивача на п. 6 специфікацій № 1- 3 до Договору, яким передбачено нарахування штрафних санкцій за користування грошима з дня отримання відповідачем передплати, оскільки передбачені статтею 625 ЦК України 3 % річних та інфляційні втрати, як зазначив сам позивач у своєму позові, штрафними санкціями не є, а входять до складу грошового зобов`язання і є особливою мірою відповідальності боржника саме за прострочення грошового зобов`язання.

За таких обставин суд першої інстанції цілком вірно здійснив власний розрахунок заявлених до стягнення компенсаційних виплат за належний період прострочення відповідачем виконання свого грошового зобов`язання в межах заявлених у позові термінів та частково задовольнив вимоги про стягнення 3 % річних та інфляційних втрат в сумах 3 107,42 грн. та 4 051,74 грн. відповідно. Рішення суду першої інстанції в цій частині залишається без змін.

У апеляційній скарзі апелянт також зауважив на дії обставин непереборної сили (форс-мажору), а саме військової агресії Російської Федерації проти України, з приводу чого колегія суддів зазначає про таке.

Підстави звільнення від відповідальності за порушення зобов`язання визначені ст. 617 ЦК України згідно з якою особа, яка порушила зобов`язання, звільняється від відповідальності за порушення зобов`язання, якщо вона доведе, що це порушення сталося внаслідок випадку або непереборної сили; не вважається випадком, зокрема, недодержання своїх обов`язків контрагентом боржника, відсутність на ринку товарів, потрібних для виконання зобов`язання, відсутність у боржника необхідних коштів.

Згідно з положеннями ст. 218 ГК України у разі якщо інше не передбачено законом або договором, суб`єкт господарювання за порушення господарського зобов`язання несе господарсько-правову відповідальність, якщо не доведе, що належне виконання зобов`язання виявилося неможливим внаслідок дії непереборної сили, тобто надзвичайних і невідворотних обставин за даних умов здійснення господарської діяльності.

У розділі 7 Договору сторонами погоджено, що:

- сторони звільняються від відповідальності передбаченої Договором за повне або часткове порушенні Договору, якщо доведуть, що таке порушення сталось внаслідок обставин непереборної сили, за умови, що їх настання і тривалість було підтверджено Регіональною ТПП України (п. 7.1);

- під обставинами непереборної сили розуміються надзвичайні події зовнішнього характеру, які виникають без вини сторін, не з волі і бажання сторін, які сторона не могла ні передбачити, ні запобігти, включаючи стихійні явища природного характеру (землетруси, , урагани тощо), лиха біологічного, техногенного та антропогенного походження (вибухи, пожежі, епідемії тощо), обставини суспільного характеру (військові дії, блокади, антитерористичні операції, громадські заворушення тощо), а також видання забороняючих або обмежуючих нормативних актів органів державної влади чи місцевого згадування, інші законні або незаконні заборони зазначених органів, які перешкоджають сторонам Договору (п. 7.1.1);

- сторона, що зазнала впливу обставин непереборної сили, зобов`язана не пізніше 5 днів з моменту їх настання письмово повідомити про це іншу сторону. Повідомлення має містити дані про настання і характер обставин непереборної сили та можливі їх наслідки. В разі неповідомлення або несвоєчасного повідомлення сторона втрачає право посилатися на такі обставини які підстави, які звільняють її від відповідальності за Договором (п. 7.2).

Матеріали справи не містять доказів повідомлення відповідачем позивача про настання обставин непереборної сили та неможливість у зв`язку із цим виконати договірні зобов`язання, що, відповідно до положень Договору, які є обов`язковими для сторін, позбавляє відповідача права посилатися на вказані обставини.

Також колегія суддів зазначає про наступне.

За умовами погодженими сторонами у Договорі настання форс-мажорних обставин повинно бути документально підтверджено Регіональною ТПП України.

Відповідно до абз. 3 ч. 3 ст. 14 Закону України «Про торгово-промислові палати в Україні» ТПП засвідчує форс-мажорні обставини (обставини непереборної сили), а також торговельні та портові звичаї, прийняті в Україні, за зверненнями суб`єктів господарської діяльності та фізичних осіб.

Згідно з ч. 1 ст. 14-1 Закону України «Про торгово-промислові палати в Україні» ТПП та уповноважені нею регіональні ТПП засвідчують форс-мажорні обставини (обставини непереборної сили) та видають сертифікат про такі обставини протягом семи днів з дня звернення суб`єкта господарської діяльності за собівартістю.

У ст. 3.3 Регламенту засвідчення Торгово-промисловою палатою України та регіональними торгово-промисловими палатами форс-мажорних обставин (обставин непереборної сили), затвердженого рішенням Президії ТПП від 18.12.2014 №44(5) (далі - Регламент), вказано, що сертифікат (в певних договорах, законодавчих і нормативних актах згадується також як висновок, довідка, підтвердження) про форс-мажорні обставини (обставини непереборної сили) (далі - сертифікат) - документ встановленої ТПП форми, який засвідчує настання форс-мажорних обставин (обставин непереборної сили), виданий ТПП або регіональною ТПП згідно з чинним законодавством, умовами договору (контракту, угоди тощо) та цим Регламентом.

Відповідно до ст.6.2 Регламенту форс-мажорні обставини (обставини непереборної сили) засвідчуються за особистим зверненням суб`єктів господарської діяльності та фізичних осіб по кожному окремому договору, окремим податковим та / чи іншим зобов`язанням / обов`язком, виконання яких настало згідно з умовами договору, контракту, угоди, законодавчих чи інших нормативних актів і виконання яких стало неможливим через наявність зазначених обставин.

Торгово-промисловою Палатою України 28.02.2022 розміщено офіційний лист № 2024/02.0-7.1, в якому зазначено, що у зв`язку з військовою агресією Російської Федерації проти України, що стало підставою введення воєнного стану з 24 лютого 2022 року Торгово-промислова палата України підтверджує, що зазначені обставини з 24 лютого 2022 року до їх офіційного закінчення, є надзвичайними, невідворотними та об`єктивними обставинами для суб`єктів господарської діяльності по договору, окремим податковим та/чи іншим зобов`язанням/обов`язком, виконання яких настало згідно з умовами договору, контракту, угоди, законодавчих чи інших нормативних актів і виконання відповідно яких/-го стало неможливим у встановлений термін внаслідок настання таких форс-мажорних обставин (обставин непереборної сили).

Слід зазначити про те, що лист ТПП № 2024/02.0-7.1 від 28.02.2022 не засвідчує форс-мажорні обставини (обставини непереборної сили) саме за Договором, а матеріали справи не містять відповідного сертифіката Торгово-промислової палати, яким засвідчено форс-мажорні обставини (обставини непереборної сили) за Договором, який би і підтверджував неможливість виконання відповідачем зобов`язань з оплати поставленого товару.

При цьому, обставина введення на території України воєнного стану, враховуючи наявність універсального офіційного листа Торгово-промислової палати України від 28.02.2022 №2024/02.0-7.1 про засвідчення форс-мажорних обставин, не є автоматичною підставою для звільнення особи від відповідальності за неналежне виконання умов Договору.

В свою чергу відповідачем не було надано сертифікату про форс-мажорні обставини, який би встановлював наявність форс-мажорних обставин саме за Договором.

Верховний Суд в постанові від 25.01.2022. № 904/3886/21 зазначив, що форс-мажорні обставини не мають преюдиціальний (заздалегідь встановлений) характер, а зацікавленій стороні необхідно довести (1) факт їх виникнення; (2) те, що обставини є форс-мажорними (3) для конкретного випадку.

Необхідною умовою є наявність причинно-наслідкового зв`язку між неможливістю виконання договору та обставинами непереборної сили. Стороною договору має бути підтверджено не лише факт настання таких обставин, а саме їх здатність впливати на реальну можливість виконання зобов`язання.

Отже, окрім наявності обставин непереборної сили, для звільнення від відповідальності за повне чи часткове невиконання або неналежне виконання прийнятих на себе за Договором зобов`язань відповідач має довести, що саме введення воєнного стану стало причиною неможливості виконання ним обов`язків по поставці товару, проте жодних належних доказів на підтвердження вказаних обставини відповідачем до матеріалів справи долучено не було.

Дослідивши матеріали наявні у справі, апеляційний суд робить висновок, що суд першої інстанції дав належну оцінку доказам по справі та виніс законне обґрунтоване рішення, яке відповідає чинному законодавству, фактичним обставинам і матеріалам справи.

Надаючи оцінку доводам всіх учасників судового процесу колегією суддів враховано, що обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи (ч. 5 ст. 236 ГПК України).

Відповідно до п. 5 ч. 4 ст. 238 ГПК України у мотивувальній частині рішення зазначається, зокрема, мотивована оцінка кожного аргументу, наведеного учасниками справи, щодо наявності чи відсутності підстав для задоволення позову, крім випадку, якщо аргумент очевидно не відноситься до предмета спору, є явно необґрунтованим або неприйнятним з огляду на законодавство чи усталену судову практику.

Щодо інших аргументів сторін колегія суддів зазначає, що вони були досліджені та не наводяться у судовому рішенні, позаяк не покладаються в його основу, тоді як Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча п. 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожний аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (справа Серявін проти України, § 58, рішення від 10.02.2010). Названий Суд зазначив, що, хоча пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, це не може розумітись як вимога детально відповідати на кожен довод (рішення Європейського суду з прав людини у справі Трофимчук проти України).

Доводи апеляційної скарги не спростовують висновку місцевого господарського суду з огляду на вищевикладене.

Виходячи з вищевикладеного, колегія суддів вважає, що скаржник не довів обґрунтованість своєї апеляційної скарги, докази на підтвердження своїх вимог суду не надав, апеляційний суд погоджується із рішенням Господарського суду міста Києва від 28.11.2023 у справі № 910/14685/23, отже підстав для його скасування або зміни в межах доводів та вимог апеляційної скарги не вбачається.

Враховуючи вищевикладене та вимоги апеляційної скарги, апеляційна скарга Товариства з обмеженою відповідальністю «Шенк Процесс Україна» задоволенню не підлягає.

Відповідно до приписів ст. 129 ГПК України судові витрати по сплаті судового збору за подачу апеляційної скарги покладаються на апелянта.

На підставі викладеного та керуючись ст.ст. 129, 252, 263, 269, 270, 273, 275, 276, 281-285 ГПК України, Північний апеляційний господарський суд, -

ПОСТАНОВИВ:

1. Апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю «Шенк Процесс Україна» на рішення Господарського суду міста Києва від 28.11.2023 у справі № 910/14685/23 залишити без задоволення.

2. Рішення Господарського суду міста Києва від 28.11.2023 у справі № 910/14685/23 залишити без змін.

3. Поновити дію рішення Господарського суду міста Києва від 28.11.2023 у справі № 910/14685/23.

4. Судові витрати зі сплати судового збору за подачу апеляційної скарги покласти на апелянта.

5. Повернути до Господарського суду міста Києва матеріали справи № 910/14685/23.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та не підлягає касаційному оскарженню, крім випадків, передбачених п. 2 ч. 3 ст. 287 ГПК України.

Головуючий суддя М.Л. Яковлєв

Судді О.В. Тищенко

Є.Ю. Шаптала