РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

05.03.2024Справа № 910/18966/23
Суддя Господарського суду міста Києва Трофименко Т.Ю., розглянувши у порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) представників сторін справу

за позовом Приватного акціонерного товариства «Страхова група «ТАС»

до Приватного акціонерного товариства «Страхова компанія «ПЗУ Україна»

про стягнення 12 057,29 грн,

ОБСТАВИНИ СПРАВИ:

До Господарського суду міста Києва надійшов позов Приватного акціонерного товариства «Страхова група «ТАС» до Приватного акціонерного товариства «Страхова компанія «ПЗУ Україна» про стягнення 12 057,29 грн, з яких: 9 692,97 грн страхового відшкодування, 2 154,23 грн пені, 153,76 грн 3% річних та 56,33 грн інфляційних втрат.

В обґрунтування позовних вимог позивач зазначає, що до нього перейшло право вимоги до відповідача як до особи, відповідальної за відшкодування збитків, спричинених внаслідок дорожньо-транспортної пригоди.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 18.12.2023 позовну заяву залишено без руху, надано позивачу строк для усунення недоліків.

21.12.2023 на виконання вимог вказаної ухвали суду від позивача надійшла заява про усунення недоліків.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 26.12.2023 прийнято вказаний позов до розгляду та відкрито провадження у справі № 910/18966/223, вирішено розглядати справу в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін (без проведення судового засідання); встановлено сторонам строк для подання до суду заяв по суті спору, а також зобов`язано Моторне (транспортне) страхове бюро України у строк до 19.01.2024 надати суду відомості щодо страхової компанії, якою видано Поліс № ЕР/212347785, цивільно-правова відповідальність якого водія застрахована за вказаним полісом, який автомобіль був застрахований за даним полісом та термін дії зазначеного полісу, ліміти відповідальності страховика та розмір франшизи.

02.01.2024 до суду від Моторного (транспортного) страхового бюро України надійшла інформація щодо полісу на виконання вимог ухвали суду від 26.12.2023.

11.01.2024 до суду за допомогою системи «Електронний Суд» від відповідача надійшов відзив на позовну заяву.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 16.01.2024 відзив Приватного акціонерного товариства «Страхова компанія «ПЗУ Україна» від 11.01.2024 б/н повернуто без розгляду з підстав, зазначених у цій ухвалі.

19.01.2024 до суду за допомогою системи «Електронний Суд» від відповідача надійшов відзив на позовну заяву, який містив вимогу про продовження строку для подання вказаного відзиву.

Строки, в межах яких вчиняються процесуальні дії, встановлюються законом, а якщо такі строки законом не визначені, - встановлюються судом (ст. 113 Господарського процесуального кодексу України).

Відповідно до частин 1, 2 ст. 119 Господарського процесуального кодексу України суд за заявою учасника справи поновлює пропущений процесуальний строк, встановлений законом, якщо визнає причини його пропуску поважними, крім випадків, коли цим Кодексом встановлено неможливість такого поновлення. Встановлений судом процесуальний строк може бути продовжений судом за заявою учасника справи, поданою до закінчення цього строку, чи з ініціативи суду.

Одночасно із поданням заяви про поновлення процесуального строку має бути вчинена процесуальна дія (подані заява, скарга, документи тощо), стосовно якої пропущено строк (ч. 4 ст. 119 Господарського процесуального кодексу України).

Так, в ухвалі про відкриття провадження у справі № 910/18966/23 від 26.12.2023 було встановлено відповідачу строк для подання відзиву - п`ятнадцять днів з дня вручення даної ухвали. Вказану ухвалу було отримано відповідачем 27.12.2023 у системі «Електронний Суд», що підтверджується повідомленням про доставку електронного листа в електронний кабінет відповідача та поясненнями останнього, викладеними у відзиві на позовну заяву. Відтак, установлений в ухвалі від 26.12.2023 строк для подання відзиву з урахуванням ч. 6 ст. 242 Господарського процесуального кодексу України почав свій відлік з 29.12.2023 та тривав до 12.01.2024 включно. Втім, відповідачем відзив на позовну заяву сформовано в системі «Електронний Суд» 18.01.2024, тобто із пропуском встановленого строку на подання відзиву.

Оскільки господарським процесуальним законодавством можливість продовження процесуального строку пов`язано із вчиненням учасником справи відповідної дії до закінчення цього строку, в той час як у даному випадку відповідачем заяву про продовження строку на подання відзиву заявлено після спливу цього строку, зважаючи на вчинення відповідної процесуальної дії одночасно із заявою про продовження строку, беручи до уваги своєчасне подання відповідачем первісного відзиву на позовну заяву (11.01.2024), який із процесуальних причин було повернуто відповідачу, а також з огляду на надходження відповіді позивача на відзив, яка не містить заперечень проти прийняття до розгляду поданого відповідачем відзиву, суд дійшов висновку про наявність підстав для поновлення відповідачу пропущеного процесуального строку для подання відзиву на позовну заяву та долучення цього відзиву до матеріалів справи.

25.01.2024 до суду за допомогою системи «Електронний Суд» від позивача надійшла відповідь на відзив.

Відповідач своїм правом на подання заперечень на відповідь на відзив відповідно до статей 167, 251 Господарського процесуального кодексу України не скористався.

Згідно з ч. 5 ст. 252 Господарського процесуального кодексу України суд розглядає справу в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи за наявними у справі матеріалами, за відсутності клопотання будь-якої із сторін про інше. За клопотанням однієї із сторін або з власної ініціативи суду розгляд справи проводиться в судовому засіданні з повідомленням (викликом) сторін.

Враховуючи, що матеріали справи містять достатньо документів, які мають значення для правильного вирішення спору, суд уважає, що справа може бути розглянута за наявними у ній документами відповідно до ч. 5 ст. 252 Господарського процесуального кодексу України.

Згідно з ч. 4 ст. 240 Господарського процесуального кодексу України у разі розгляду справи без повідомлення (виклику) учасників справи суд підписує рішення без його проголошення.

Розглянувши подані документи і матеріали, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, Господарський суд міста Києва

ВСТАНОВИВ:

01.12.2022 між Приватним акціонерним товариством «Страхова група «ТАС» (страховик) та ОСОБА_1 (страхувальник) укладено договір добровільного комплексного страхування транспортних ризиків «Повний автозахист» № FA242024 (надалі - Договір), застрахованим транспортним засобом за яким значиться транспортний засіб «Peugeot Partner», д.р.н. НОМЕР_1 (поліс обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів № АТ/3480769).

30.12.2022 у м. Вінниця на розі вул. 600-річчя сталася дорожньо-транспортна пригода (надалі - ДТП) за участю застрахованого автомобіля «Peugeot Partner», д.р.н. НОМЕР_1 під керуванням ОСОБА_1 та автомобіля «Volkswagen-Jetta», д.р.н. НОМЕР_2 під керуванням ОСОБА_2 , що підтверджується повідомленням про дорожньо-транспортну пригоду (європротокол).

Як вбачається із повідомлення про дорожньо-транспортну пригоду від 30.12.2022, водій автомобіля «Volkswagen-Jetta», д.р.н. НОМЕР_2 визнав свою вину у вчиненні ДТП.

Згідно ремонтної калькуляції AUDATEX № 22458_02 від 03.01.2023 вартість ремонту пошкодженого у ДТП автомобіля «Peugeot Partner», д.р.н. НОМЕР_1 склала 19 228,13 грн, а з вирахуванням зношення запчастин - 12 292,97 грн.

На підставі заяви страхувальника про настання події № 22458/02/2022/96 від 30.12.2022 страховиком (позивачем) складено страховий акт № 00413/02/923 від 09.01.2023, відповідно до якого вирішено здійснити виплату страхового відшкодування ОСОБА_1 у розмірі 12 292,97 грн.

11.01.2023 позивачем було сплачено на користь страхувальника ( ОСОБА_1 ) страхове відшкодування за договором № FA242024 від 01.12.2022 у розмірі 12 292,97 грн, що підтверджується платіжною інструкцією № 311045.

Оскільки станом на дату ДТП цивільно-правова відповідальність власника автомобіля «Volkswagen-Jetta», д.р.н. НОМЕР_2 була застрахована відповідачем на підставі полісу обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів № ЕР/212347785, позивач вказує, що звернувся до Приватного акціонерного товариства «Страхова компанія «ПЗУ Україна» із заявою про виплату страхового відшкодування від 18.01.2023 № 00259/9223.

Однак, зазначаючи, що з урахуванням дати отримання відповідачем вказаної заяви (13.01.2023), останній мав прийняти рішення про виплату страхового відшкодування до 13.05.2023, втім жодних відповідей від відповідача не надходило, виплати страхового відшкодування не здійснено, що стало підставою для звернення позивача із даним позовом до суду.

Так, за даним позовом позивач просить стягнути з відповідача 9 692,97 грн страхового відшкодування (з урахуванням франшизи за полісом відповідача), а також 3% річних у розмірі 153,76 грн, інфляційних втрат у розмірі 56,33 грн та пені у розмірі 2 154,23 грн за прострочення виконання відповідачем зобов`язання щодо виплати позивачу страхового відшкодування в порядку суброгації.

Заперечуючи проти задоволення позовних вимог, відповідач зазначає, що ним було здійснено виплату страхового відшкодування у розмірі 5900,00 грн безпосередньо на рахунок ОСОБА_1 на підставі поданої ним заяви, у якій зазначалось про відсутність будь-яких інших взаєморозрахунків за спірним ДТП. За таких обставин, відповідач стверджує, що здійснивши виплату страхового відшкодування потерпілому у погодженому з ним розмірі, відповідач виконав свої зобов`язання за полісом № ЕР/212347785, в той час як повторне стягнення страхового відшкодування за одним і тим самим випадком є неприпустимим.

Оцінюючи подані докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об`єктивному розгляді всіх обставин справи в їх сукупності, та, враховуючи те, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, суд зазначає таке.

Відповідно до ч. 1 ст. 1166 Цивільного кодексу України (надалі - ЦК України) майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала.

Згідно з ч. 2 ст. 1187 ЦК України шкода, завдана джерелом підвищеної небезпеки, відшкодовується особою, яка на відповідній правовій підставі (право власності, інше речове право, договір підряду, оренди тощо) володіє транспортним засобом, механізмом, іншим об`єктом, використання, зберігання або утримання якого створює підвищену небезпеку.

За приписами ч. 1 ст. 1188 ЦК України шкода, завдана внаслідок взаємодії кількох джерел підвищеної небезпеки, відшкодовується на загальних підставах, а саме: 1) шкода, завдана одній особі з вини іншої особи, відшкодовується винною особою; 2) за наявності вини лише особи, якій завдано шкоди, вона їй не відшкодовується; 3) за наявності вини всіх осіб, діяльністю яких було завдано шкоди, розмір відшкодування визначається у відповідній частці залежно від обставин, що мають істотне значення.

Отже, виходячи з наведених норм чинного законодавства, відшкодувати спричинений у ДТП збиток (компенсувати сплачене страхове відшкодування позивачу) має саме винна особа (особа, відповідальна за збиток).

За змістом положень ч. 1 ст. 355 Господарського кодексу України об`єкти страхування, види обов`язкового страхування, а також загальні умови здійснення страхування, вимоги до договорів страхування та порядок здійснення державного нагляду за страховою діяльністю визначаються Цивільним кодексом України, цим Кодексом, законом про страхування, іншими законодавчими актами.

Відповідно до ст. 6 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів», страховим випадком є дорожньо-транспортна пригода, що сталася за участю забезпеченого транспортного засобу, внаслідок якої настає цивільно-правова відповідальність особи, відповідальність якої застрахована, за шкоду, заподіяну життю, здоров`я та/або майну потерпілого.

Відповідно до п. 33.2 ст. 33 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» у разі настання дорожньо-транспортної пригоди за участю лише забезпечених транспортних засобів, за умови відсутності травмованих (загиблих) людей, а також за згоди водіїв цих транспортних засобів щодо обставин її скоєння, за відсутності у них ознак алкогольного, наркотичного чи іншого сп`яніння або перебування під впливом лікарських препаратів, що знижують увагу та швидкість реакції, ці водії мають право спільно скласти повідомлення про дорожньо-транспортну пригоду.

У такому разі водії транспортних засобів після складення зазначеного в цьому пункті повідомлення мають право залишити місце дорожньо-транспортної пригоди та звільняються від обов`язку інформувати відповідні підрозділи Національної поліції про її настання.

У разі оформлення документів про дорожньо-транспортну пригоду без участі уповноважених на те працівників відповідних підрозділів Національної поліції розмір страхової виплати за шкоду, заподіяну майну потерпілих, не може перевищувати максимальних розмірів, затверджених Уповноваженим органом за поданням МТСБУ, що діяли на день настання страхового випадку.

На виконання Закону України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо дорожньо-транспортних пригод та виплати страхового відшкодування», Моторним (транспортним) страховим бюро України встановлено відповідний зразок повідомлення про дорожньо-транспортну пригоду та за погодженням з Державною автомобільною інспекцією Міністерства внутрішніх справ України затверджено протоколом Президії МТСБУ від 11.08.2011 № 274/2011 «Інструкцію щодо заповнення повідомлення про дорожньо-транспортну пригоду» (надалі - Інструкція).

Відповідно до зазначеної Інструкції, у Європротоколі зазначаються фактична дата, час та місце настання дорожньо-транспортної пригоди, інформація про страхувальника згідно з даними полісу та інше. Виправлення у повідомленні категорично забороняються та замість зіпсованого бланку заповнюється інший.

Європротокол - це спеціальний бланк повідомлення про настання дорожньо-транспортної пригоди, який заповнюється водіями-учасниками ДТП на місці аварії, потім надається страховику та стає підставою для виплати страхового відшкодування потерпілим. Європротокол може заповнюватися як в паперовому вигляді на спеціальному бланку, так і в електронній формі з використанням системи «Електронний Європротокол».

Як встановлено судом, за фактом настання ДТП 30.12.2022 учасники події скористались своїм правом на складення повідомлення про ДТП (європротокол), що містить дані про дату, час і місце події, інформацію про транспортні засоби, страхові компанії, поліси, обставини ДТП, а також схему ДТП. При цьому, відсутні будь-які відмітки про наявність з боку водіїв зауважень стосовно відомостей, які зазначені у даному європротоколі.

Із наявного в матеріалах справи європротоколу вбачається, що водій автомобіля «Volkswagen-Jetta», д.р.н. НОМЕР_2 визнав свою вину у вчиненні ДТП.

Відповідно до наданих Моторним транспортним (страховим) бюро України (МТСБУ) відомостей з єдиної централізованої бази даних МТСБУ, цивільно-правова відповідальність власника автомобіля «Volkswagen-Jetta», д.р.н. НОМЕР_2 станом на 30.12.2022 була застрахована у ПрАТ СК «ПЗУ Україна» на підставі полісу обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів № ЕР/212347785 (ліміт шкоди по майну - 160 000,00 грн, франшиза - 2600,00 грн).

Відповідно до ч. 2 ст. 512 ЦК України кредитор у зобов`язанні може бути замінений також в інших випадках, встановлених законом.

Згідно з нормами ст. 514 ЦК України до нового кредитора переходять права первісного кредитора у зобов`язанні в обсязі і на умовах, що існували на момент переходу цих прав, якщо інше не встановлено договором або законом.

Згідно з положеннями ст. 993 ЦК України до страховика, який виплатив страхове відшкодування за договором майнового страхування, у межах фактичних витрат переходить право вимоги, яке страхувальник або інша особа, що одержала страхове відшкодування, має до особи, відповідальної за завдані збитки.

За приписами ст. 27 Закону України "Про страхування" до страховика, який виплатив страхове відшкодування за договором майнового страхування, в межах фактичних затрат переходить право вимоги, яке страхувальник або інша особа, що одержала страхове відшкодування, має до особи, відповідальної за заподіяний збиток.

У разі виплати страховою компанією страхового відшкодування до неї у межах фактичних витрат від потерпілої особи переходить право вимоги до особи, відповідальної за завдані збитки. В таких правовідносинах відбувається передача (перехід) права вимоги від страхувальника (вигодонабувача) до страховика (суброгація). Нового зобов`язання з відшкодування збитків при цьому не виникає, оскільки відбувається заміна кредитора, а саме потерпілій (страхувальник) передає страховику своє право вимоги до особи, відповідальної за заподіяння шкоди.

Таким чином, за суброгацією відбувається лише зміна осіб у вже наявному зобов`язанні (зміна активного суб`єкта) зі збереженням самого зобов`язання. Це означає, що одна особа набуває прав і обов`язків іншої особи у конкретних правовідносинах. У процесуальному відношенні страхувальник передає свої права страховику на підставі договору і сприяє реалізації останнім прийнятих суброгаційних прав.

Отже, суброгація допускається тільки у договорах майнового страхування і правовою підставою її застосування є ст. 993 ЦК України та ст. 27 Закону України "Про страхування".

Відтак, відповідач є особою, відповідальною за спричинену у дорожньо-транспортній пригоді шкоду та згідно з положеннями Закону України «Про обов`язкове страхування цивільної відповідальності власників транспортних засобів» він відповідає за вимогами потерпілої особи (страховика) в межах, передбачених договором обов`язкового страхування цивільної відповідальності.

Згідно з п. 12.1. ст. 12 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» розмір франшизи при відшкодуванні шкоди, заподіяної майну потерпілих, встановлюється при укладанні договору обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності і не може перевищувати 2 відсотки від страхової суми, в межах якого відшкодовується збиток, заподіяний майну потерпілих.

Згідно з п. 36.2 ст. 36 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» страховик (МТСБУ) протягом 15 днів з дня узгодження ним розміру страхового відшкодування з особою, яка має право на отримання відшкодування, за наявності документів, зазначених у статті 35 цього Закону, повідомлення про дорожньо-транспортну пригоду, але не пізніш як через 90 днів з дня отримання заяви про страхове відшкодування зобов`язаний: у разі визнання ним вимог заявника обґрунтованими - прийняти рішення про здійснення страхового відшкодування (регламентної виплати) та виплатити його.

Страховик має право здійснювати виплати без проведення експертизи (у тому числі шляхом перерахування коштів особам, які надають послуги з ремонту пошкодженого майна), якщо за результатами проведеного ним огляду пошкодженого майна страховик і потерпілий досягли згоди про розмір та спосіб здійснення страхового відшкодування і не наполягають на проведенні оцінки, експертизи пошкодженого майна.

Так, судом із наданих відповідачем документів встановлено, що безпосередньо до Приватного акціонерного товариства «Страхова компанія «ПЗУ Україна» звернувся страховик позивача - ОСОБА_1 із повідомленням про дорожньо-транспортну пригоду та заявою про страхове відшкодування від 05.01.2023, у якій повідомив про спірну ДТП 30.12.2022 та просив виплатити на його рахунок страхове відшкодування. Підписанням бланку вказаного повідомлення та заяви, ОСОБА_1 підтвердив, що не отримував за цією подією відшкодування від іншої страхової компанії та не подавав заяв на відшкодування шкоди в іншу страхову компанію.

На підставі вказаної заяви відповідачем складено страховий акт № 24778/1, за яким вирішено виплатити ОСОБА_1 5900,00 грн страхового відшкодування (із розрахунку: 8500,00 грн розмір збитку - 2600,00 грн франшиза за полісом).

Матеріали справи містять заяву ОСОБА_1 від 02.02.2023, у якій останній погоджується із сумою страхового відшкодування у розмірі 5900,00 грн.

Так, суд встановив, що відповідач 06.02.2023 сплатив на користь ОСОБА_1 на вказані ним у заяві про страхове відшкодування реквізити страхове відшкодування в сумі 5900,00 грн за договором страхування № ЕР/212347785.

Отже, із наведених вище обставин, судом встановлено, що потерпіла у ДТП особа, з метою подвійного отримання страхового відшкодування за спричинену пошкодженому в пригоді автомобілю, 03.01.2023 звернулася до позивача із заявою про настання події, у якій зазначила про переуступку позивачем права регресної вимоги до винної особи та його страхової компанії, натомість, сам же 05.01.2023 звернувся до відповідача із повідомленням про дорожньо-транспортну пригоду та заявою про страхове відшкодування.

11.01.2023 страхове відшкодування у розмірі 12 292,97 грн було сплачено позивачем на рахунок страхувальника ( ОСОБА_1 ), 06.02.2023 страхове відшкодування у розмірі 5900,00 грн сплачено відповідачем на рахунок цієї ж особи за її заявою.

Як стверджує позивач та підтвердив у відзиві відповідач, 13.02.2023 відповідачем отримано претензію позивача від 18.01.2023 про відшкодування сплаченого потерпілій особі - ОСОБА_1 страхового відшкодування у розмірі 12 292,97 грн. Водночас, відповідач зазначає, що ним була надана відповідь на вказану претензію листом від 03.04.2023 № 408-31, яким відмовлено у задоволенні цієї претензії з тих підстав проведення відповідачем виплати страхового відшкодування на користь потерпілої у ДТП особи. Втім, доказів направлення цього листа-відповіді на адресу позивача відповідачем в матеріали справи не надано.

Суд зазначає, що з огляду на отримання страхового відшкодування від свого страховика (позивача) станом на день виплати відповідачем 5900,00 грн відшкодування, матеріали справи не містять жодних доказів, які б підтверджували факт повідомлення ОСОБА_1 відповідача про те, що позивачем вже було здійснено виплату страхового відшкодування, з огляду на що вказана особа отримала подвійну страхову виплату, а тому суд визнає дії зазначеної особи неправомірними, та такими, що ввели всіх учасників даних правовідносин в оману.

Зважаючи на такі обставини, суд роз`яснює відповідачу, що останній не позбавлений можливості на звернення до потерпілої особи - ОСОБА_1 із вимогою про повернення сплаченої суми коштів страхового відшкодування у розмірі 5900,00 грн.

Відтак, враховуючи норми ст. 993 ЦК України та ст. 27 Закону України «Про страхування», у зв`язку з виплатою страхового відшкодування страхувальнику за договором добровільного комплексного страхування транспортних ризиків «Повний автозахист» № FA242024, до позивача перейшло право вимоги, яке страхувальник мав до відповідача, як страхувальника цивільної відповідальності за шкоду, заподіяну внаслідок експлуатації транспортного засобу «Volkswagen-Jetta», д.р.н. НОМЕР_2 .

Норма ч. 1 ст. 22 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів», яка передбачає відшкодування страховиком саме оціненої шкоди, не встановлює імперативного обов`язку щодо проведення такої оцінки саме суб`єктом оціночної діяльності відповідно до Закону України «Про оцінку майна, майнових прав та професійну оціночну діяльність в Україні», а отже така оцінка може бути здійснена на підставі рахунку СТО чи акту виконаних робіт.

Реальним підтвердженням виплати суми страхового відшкодування страхувальнику є саме платіжне доручення, яким оплачена виставлена станцією технічного обслуговування сума вартості відновлювального ремонту транспортного засобу.

Аналогічна правова позиція викладена, зокрема, в постановах Верховного Суду від 25.07.2018 у справі № 922/4013/17 та від 03.07.2019 у справі № 910/12722/18.

Враховуючи вищевикладене, оскільки матеріалами справи підтверджується факт невиконання відповідачем своїх зобов`язань щодо сплати позивачу суми виплаченого страхового відшкодування в добровільному порядку та на момент прийняття рішення доказів погашення заборгованості відповідач суду не представив, як і не спростував викладених в позові обставин та заявленого розміру страхового відшкодування, суд дійшов висновку, що позовні вимоги є обґрунтованими, а тому вимога позивача про стягнення з відповідача 9 692,97 грн страхового відшкодування (з урахуванням франшизи за полісом № ЕР/212347785 у розмірі 2600,00 грн) підлягає задоволенню.

Крім того, позивач просить стягнути з відповідача 2 154,23 грн пені, 153,76 грн 3% річних та 56,33 грн інфляційних втрат, нарахованих на суму 9 692,97 грн за загальний період прострочення з 15.05.2023 до 23.11.2023.

Згідно зі ст. 610 ЦК України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).

Відповідно до ст. 612 ЦК України боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом.

Відповідно до ч. 2 ст. 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Суд зауважує, що передбачене законом право кредитора вимагати стягнення боргу враховуючи індекс інфляції та відсотків річних є способом захисту майнових прав та інтересів кредитора, сутність яких складається з відшкодування матеріальних втрат кредитора та знецінення грошових коштів внаслідок інфляційних процесів, а також отримання компенсації (плати) від боржника за користування ним грошовими коштами, які належать до сплати кредитору.

За змістом статей 524 та 533 ЦК України грошовим є зобов`язання, яке виражається в грошових одиницях України (або грошовому еквіваленті в іноземній валюті), тобто будь-яке зобов`язання зі сплати коштів.

Слід зазначити, що правовідношення, в якому страховик у разі настання страхового випадку зобов`язаний здійснити страхову виплату, є грошовим зобов`язанням. А правовідношення з відшкодування шкоди в порядку регресу, які склалися між сторонами у справі, що розглядається, також є грошовим зобов`язанням. Стаття 625 Цивільного кодексу України розміщена в розділі «Загальні положення про зобов`язання» книги 5 Цивільного кодексу України, а тому визначає загальні правила відповідальності за порушення грошового зобов`язання і поширює свою дію на всі види грошових зобов`язань.

Відповідно до ст. 509 ЦК України зобов`язання виникають із підстав, встановлених статтею 11 ЦК України.

Згідно зі ст. 11 ЦК України підставами виникнення цивільних прав та обов`язків є, зокрема, договори та інші правочини, завдання майнової (матеріальної) та моральної шкоди іншій особі, інші юридичні факти.

Таким чином, грошове зобов`язання може виникати між сторонами не тільки із договірних відносин, а й з інших підстав, передбачених цивільним законодавством, зокрема і факту завдання майнової шкоди іншій особі.

Отже, зважаючи на таку юридичну природу правовідносин сторін як грошових зобов`язань, на них поширюється дія положень ч. 2 ст. 625 ЦК України.

Як встановлено вище, позивач звернувся до відповідача з вимогою сплатити страхове відшкодування та відповідач, отримавши її 13.02.2024, мав здійснити виплату за розрахунком суду у строк до 14.05.2023, що припадає на вихідний день (неділю). Отже, з урахуванням приписів ч. 5 ст. 254 ЦК України останнім днем для прийняття відповідачем рішення про виплату страхового відшкодування є перший за ним робочий день, тобто, 15.05.2023. Відтак, прострочення виконання грошового зобов`язання мало місце з 16.05.2023, а не з 15.05.2023, як рахує позивач.

Перевіривши наданий позивачем розрахунок 3% річних та інфляційних втрат, суд встановив часткову його обґрунтованість, та з урахуванням правильної дати початку прострочення виконання відповідачем грошового зобов`язання визначив, що обґрунтованим є стягнення з відповідача 152,96 грн інфляційних втрат, у зв`язку з чим позовні вимоги в цій частині підлягають частковому задоволенню. Разом з тим, невірне визначення позивачем початку прострочення відповідача не вплинуло на правильність розрахунку 3% річних у розмірі 56,33 грн, у зв`язку з чим позовні вимоги у даній частині задовольняються судом в заявленому обсязі.

Щодо вимоги позивача про стягнення з відповідача пені у розмірі 2 154,23 грн за період з 15.05.2023 по 13.11.2023, суд зазначає таке.

Відповідно до п. 1 ст. 230 Господарського кодексу України штрафними санкціями у цьому Кодексі визнаються господарські санкції у вигляді грошової суми (неустойка, штраф, пеня), яку учасник господарських відносин зобов`язаний сплатити у разі порушення ним правил здійснення господарської діяльності, невиконання або неналежного виконання господарського зобов`язання.

Згідно з положеннями ст. 546 ЦК України виконання зобов`язання може забезпечуватися неустойкою, порукою, гарантією, заставою, притриманням, завдатком.

Відповідно до ст. 549 ЦК України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання. Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання.

Статтею 36.5 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» визначено, що за кожен день прострочення виплати страхового відшкодування (регламентної виплати) з вини страховика (МТСБУ) особі, яка має право на отримання такого відшкодування, сплачується пеня з розрахунку подвійної облікової ставки Національного банку України, яка діє протягом періоду, за який нараховується пеня.

В той же час, відповідно до ч. 6 ст. 232 Господарського кодексу України, нарахування штрафних санкцій за прострочення виконання зобов`язання, якщо інше не встановлено законом або договором, припиняється через шість місяців від дня, коли зобов`язання мало бути виконано.

Враховуючи викладене, перевіривши наданий позивачем розрахунок пені, суд з огляду на невірне визначення позивачем початку періоду прострочення відповідача, який за розрахунком суду слід рахувати з 16.05.2023, здійснив власний перерахунок пені в межах визначеного періоду, за яким визнав обґрунтованою сумою пені, яка підлягає стягненню з відповідача, 2 140,95 грн. Відтак, позовні вимоги в цій частині підлягають частковому задоволенню.

Частинами 3, 4 ст. 13 ГПК України передбачено, що кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних з вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.

Згідно з ст. 74 ГПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

Статтею 86 ГПК України визначено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також вірогідність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Відповідачем не спростовано належними засобами доказування обставин, на які посилається позивач в обґрунтування своїх позовних вимог, а також заявленого до стягнення розміру страхового відшкодування.

З огляду на вищевикладене, позовні вимоги підлягають частковому задоволенню.

Відповідно до ст. 129 ГПК України витрати по сплату судового збору покладаються на сторони пропорційно задоволених позовних вимог.

На підставі викладеного, керуючись статтями 74, 76-80, 129, 236-242 Господарського процесуального кодексу України, Господарський суд міста Києва

ВИРІШИВ:

1. Позовні вимоги задовольнити частково.

2. Стягнути з Приватного акціонерного товариства «Страхова компанія «ПЗУ Україна» (вул. Січових Стрільців, 40, м. Київ, 04053; ідентифікаційний код 20782312) на користь Приватного акціонерного товариства «Страхова група «ТАС» (проспект Берестейський, 65, м. Київ, 03117; ідентифікаційний код 30115243) 9 692,97 грн страхового відшкодування, 2 140,95 грн пені, 152,96 грн інфляційних втрат, 56,33 грн 3% річних та 2680,77 грн судового збору.

3. В іншій частині позову відмовити.

4. Видати наказ після набрання рішенням законної сили.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом двадцяти днів з дня його проголошення до Північного апеляційного господарського суду. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини рішення суду, або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Дата складання та підписання повного тексту рішення: 05.03.2024.

Суддя Т. Ю. Трофименко