ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ХАРКІВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
_______________________________________________________________________
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

26.02.2024 Справа № 922/5466/23

Господарський суд Харківської області у складі:

судді Байбака О.І.

при секретарі судового засідання Пугачові Д.І.

розглянувши в порядку спрощеного позовного провадження справу

за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю "Май Інет" (адреса: 61145, м. Харків, вул. Сумська, буд. 24, офіс 8; )
до 1) Головного управління Держпраці у Харківської області (адреса: 61003, м. Харків, вул. Університетська, буд. 37/39; ); , 2) Північно-Східного міжрегіонального управління Державної служби з питань праці (адреса: 36014, м. Полтава, вул. Пушкіна, буд. 119; ); , 3) Головного управління Державної казначейської служби України у Харківській області (адреса: 61166, м. Харків, вул. Бакуліна, буд. 18; )
про стягненнястягнення 48000,00 грн. коштів
за участю представників сторін:

позивача не з`явився;

першого відповідача не з`явився;

другого відповідача Марченко І. Ю. (виписка з ЄДРПОУ);

третього відповідача не з`явились.

ВСТАНОВИВ:

Товариство з обмеженою відповідальністю "Май Інет" (далі - позивач) звернулось до Господарського суду Харківської області з позовною заявою до відповідачів 1) Головного управління Держпраці у Харківської області (далі перший відповідач), Північно-Східного міжрегіонального управління Державної служби з питань праці (далі другий відповідач) та Головного управління Державної казначейської служби України у Харківській області (далі третій відповідач) , в якій просить суд стягнути з Державного бюджету 48000,00 грн майнової шкоди, завданої внаслідок неправомірного накладення штрафу на позивача відповідно до постанови Головного управління Держпраці у Харківській області про накладення штрафу за порушення законодавства про працю та зайнятість населення №ХК28418/1185/НД/НП/СПТД/ФС від 13.05.2021.

Заявлений позов обґрунтовано з посиланням на те, що 13.05.2021 т. в. о. першого заступника начальника Головного управління Держпраці у Харківській області Гринєм Дмитром Володимировичем винесено постанову про накладення на ТОВ "Май Інет" штрафу в сумі 48000 грн. за порушення законодавства про працю та зайнятість населення №ХК28418/1185/НД/НП/СПТД/ФС. Встановлений в постанові штраф був сплачений ТОВ "Май Інет" в повному обсязі. В подальшому ж, зазначену постанову було скасовано в судовому порядку, однак відповідні звернення ТОВ "Май Інет" до Головне управління Держпраці у Харківській області з приводу повернення сплаченого штрафу останнім були залишені без задоволення.

Ухвалою Господарського суду Харківської області від 01.01.2024 позовну заяву Товариства з обмеженою відповідальністю "Май Інет" залишено без руху; надано останньому п`ятиденний строк з дня вручення копії даної ухвали для усунення недоліків позовної заяви; визначено спосіб усунення недоліків.

Товариство з обмеженою відповідальністю "Май Інет" звернулось до суду з заявою на виконання ухвали суду про залишення позовної заяви без руху (вх. № 529 від 09.01.2024).

Ухвалою Господарського суду Харківської області від 11.01.2024 відкрито провадження у справі № 922/5466/23; розгляд справи справу постановлено розглядати за правилами спрощеного позовного провадження з повідомленням (викликом) сторін, за наявними в справі матеріалами; судове засідання з розгляду справи по суті призначено на 31.01.2024; запропоновано відповідачу подати відзив на позов в п`ятнадцятиденний строк з дня отримання даної ухвали; встановлено позивачу строк для подання відповіді на відзив протягом трьох днів з дня отримання відзиву на позов; встановити відповідачу строк для подання заперечень протягом трьох днів з дня отримання відповіді на позов.

В судовому засіданні 31.01.2024 судом оголошено перерву до 26.02.2024

В процесі розгляду справи Північно-Східне міжрегіональне управління Державної служби з питань праці надало суду відзив на позовну заяву (вх. № 2429 від 26.01.2024) в якому наполягає на відмові у задоволенні позовних вимог у повному обсязі з посиланням на те, що Постанову про накладення на ТОВ "Май Інет" штрафу за порушення законодавства про працю та зайнятість населення № ХК28418/1185/НД/НП/СПТД/ФС винесено Головним управлінням Держпраці у Харківської області 13.05.2021, тоді як Північно-Східне міжрегіональне управління Державної служби з питань праці було створено вже після винесення зазначеної Постанови, а саме, відповідний запис до Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань внесено 29.09.2022. Північно-Східне міжрегіональне управління Державної служби з питань праці вказує, що воно не набувало майно/кошти позивача та не зберігало їх, тому і підстави для повернення позивачу коштів Міжрегіональним управлінням відсутні, так як неможливо повернути те, чого отримано не було.

Головне управління Держпраці у Харківської області також надіслало до суду відзив на позовну заяву (вх. № 2499 від 29.01.2024), в якому просить суд у задоволенні позову відмовити з посиланням на те, що кошти позивачем перераховано до Державного бюджету України добровільно, а не незаконно стягнуто, як зазначив позивач. Головне управління Держпраці у Харківської області зазначає, що даних коштів воно не отримувало, а отже, не завдавало позивачу шкоди. На думку Головного управління Держпраці у Харківської області, з огляду на викладені обставини саме Головне управління Державної казначейської служби України у Харківській області (яке відповідно до законодавства є органом, який здійснює повернення коштів з державного бюджету) має нести відповідальність перед ТОВ "Май Інет"

ТОВ "Май Інет" надало суду відповідь на відзив Головного управління Держпраці у Харківській області (вх. № 2761 від 31.01.2024) в якому наполягає на задоволенні позовних вимог у повному обсязі з підстав, викладених у позовній заяві. ТОВ "Май Інет" окремо звертає увагу суду на те, що саме протиправні дії Головного управління Держпраці у Харківської області призвели до вимушених витрат позивача, чим ТОВ "Май Інет" і було завдано майнової шкоди, і не має значення, у добровільному чи у примусовому (в рамках виконавчого провадження) порядку були сплачені ці кошти; вимушені витрати позивача за своєю правовою природою є майновою шкодою, завданою позивачу незаконним рішенням ГУ Держпраці у Харківській області, тоді як незаконність дій останнього, в свою чергу доведено та підтверджено постановою Другого апеляційного адміністративного суду від 24.01.2023 у справі № 520/10166/21.

Інших заяв по суті спору від сторін справи на адресу суду не надходило.

У судове засідання 26.02.2024 прибув представник Північно-Східного міжрегіонального управління Державної служби з питань праці, який просив суд відмовити у задоволенні позовних вимог у повному обсязі.

Інші сторони у судове засідання своїх представників не направили, хоча судом вжито всіх передбачених законом заходів з метою повідомлення останніх про дату, час та місце проведення судового засідання.

Оскільки неявка у судове засідання представників сторін не перешкоджає розгляду справи по суті, суд вважає за необхідне розглядати справу за їх відсутності, за наявними в матеріалах справи документами.

Перевіривши матеріали справи, оцінивши надані суду докази та доводи, суд встановив.

З Постанови Другого апеляційного адміністративного суду від 24.01.2023 у справі № 520/10166/21 (яка набрала законної сили) вбачається, що Головним управлінням Держпраці у Харківській області отримано запит народного депутата Верховної Ради України від 05.02.2021 за № 387д9/15-2 21/33355 (вх. № К-168 від 08.02.2021) з проханням перевірити факти, означені у колективному зверненні мешканців ЖК "Воробйові Гори" щодо можливих протиправних дій ТОВ "Май інет", провести відповідні перевірки та вжити відповідні заходи реагування, передбаченні чинним законодавством України.

За результатами аналізу інформації отриманої із вищевказаного запиту Головним управлінням Держпраці у Харківській області прийнято наказ № 371 та видано направлення № 02.03-03/469 від 19.03.2021 на проведення заходу державного контролю у формі інспекційного відвідування ТОВ "Май інет" та вимогу про надання документів від 22.03.2021 № ХК28418/1 185/НД.

22.03.2021 інспекторами Головним управлінням Держпраці у Харківській області здійснено вихід за юридичною адресою ТОВ "Май інет": 61145, м. Харків, вул. Сухумська, буд. 14, офіс 8. Під час виходу керівник або уповноважена особа були відсутні, у зв`язку з чим копію направлення № 02.03-03/469 та вимогу про надання документів від 22.03.2021 № ХК28418/1 185/НД, направлено рекомендованим листом засобом поштового зв`язку.

Вимогою від 22.03.2021 № ХК28418/1185/НД встановлено строк надання документів до 10 год. 00 хв. 31.03.2021.

02.04.2021 о 15:45 год. Головним управлінням Держпраці у Харківській області складено акт про неможливість проведення заходу державного контролю № ХК28418/1185/НД/НП за підставою ненадання інформації, необхідної для проведення заходу державного нагляду (контролю); ненадання для ознайомлення книг, реєстрів та документів, ведення яких передбачено законодавством про охорону праці, що містять відомості з питань, які є предметом інспекційного відвідування, їх завірених об`єктом відвідування копій або витягів.

13.05.2021 Головним управління Держпраці у Харківській області винесено постанови про накладення на ТОВ "Май інет" штрафу за порушення законодавства про працю та зайнятість населення № ХК28418/1185/НД /НП/СПТД/ФС в розмірі 96000 грн.

Як свідчать матеріали справи, 09.06.2021 ТОВ "Май інет" на виконання наведеної постанови сплатив 50% розміру накладеного штрафу у сумі 48000,00 грн, що підтверджується платіжним дорученням № 121 від 09.06.2021 (а. с. 14).

В подальшому, ТОВ "Май інет" звернулось до суду з адміністративним позовом до Головного управління Держпраці у Харківській області, в якому з урахуванням заяви про уточнення позовних вимог, просило: визнати протиправною та скасувати постанову Головного управління Держпраці у Харківській області про накладення штрафу за порушення законодавства про працю та зайнятість населення № ХК28418/1185/НД/НП/СПТД/ФС від 13.05.2021.

Рішенням Харківського окружного адміністративного суду від 10.11.2022 у справі № 520/10166/21 відмовлено у задоволенні позову.

Постановою Другого апеляційного адміністративного суду від 24.01.2023 визнано протиправною та скасовано постанову Головного управління Держпраці у Харківській області про накладення штрафу за порушення законодавства про працю та зайнятість населення № ХК28418/1185/НД/НП/СПТД/ФС від 13.05.2021.

З огляду на викладені обставини, ТОВ "Май Інет" звернулось до Головного управління Держпраці у Харківської області з вимогою про повернення сплачених 48000,00 грн в якості накладеного штрафу на виконання постанови № ХК28418/1185/НД /НП/СПТД/ФС від 13.05.2021.

Однак, листом № Х/0/1/1243-22 від 01.11.2023 Головне управління Держпраці у Харківської області відмовило у поверненні зазначених коштів, посилаючись на те, що в силу ст. 2 Бюджетного кодексу України та Порядку повернення (перерахування) коштів, помилково або надміру зарахованих до державного та місцевих бюджетів, затверджених Наказом Міністерства фінансів від 03.09.2013 № 787 воно не наділене відповідними повноваженнями.

ТОВ "Май Інет" вказує, що воно також зверталося до Північно-Східного міжрегіонального управління Державної служби з питань праці, зокрема, з заявою про внесення до ГУ ДКСУ Харківській області подання про повернення коштів (відповідно до пунктів 3 та 5 Порядку повернення (перерахування) коштів, помилково або надміру зарахованих до державного та місцевих бюджетів, затвердженого наказом Міністерства фінансів України від 03.09.2013 № 787) у сумі 48000,00 грн., однак, зазначені звернення також були залишені без задоволення.

ТОВ "Май Інет" вказує, що у зв`язку з неправомірним накладенням на нього штрафу відповідно до постанови Головного управління Держпраці у Харківської області йому було завдано шкоди (збитків) у розмірі 48000,00 грн, і зазначені кошти підлягають стягненню з Державного бюджету України відповідно до статті 1173, 1174 ЦК України.

Обставини щодо стягнення грошових коштів з Державного бюджету стали підставами для звернення ТОВ "Май Інет" до суду з позовом у даній справі.

Надаючи правову кваліфікацію спірним правовідносинам, суд виходить з такого.

Відповідно до ч. 1 ст. 74 ГПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Згідно з вимогами ст. 73 ГПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків.

Пунктом 4 ст. 75 ГПК України передбачено, що обставини, встановлені рішенням суду в господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, стосовно якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.

Згідно з ч. 1, 2 ст. 86 ГПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

За змістом ст. 56 Конституції України кожен має право на відшкодування за рахунок держави чи органів місцевого самоврядування матеріальної та моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень.

Відповідно до ст. 11 ЦК України підставою виникнення цивільних прав і обов`язків є завдання майнової (матеріальної) та моральної шкоди іншій особі.

Загальні положення про цивільно-правову відповідальність за завдання позадоговірної майнової шкоди передбачені у статті 1166 ЦК України, відповідно до якої майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам юридичної особи, а також шкода, завдана її майну, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала. Особа, яка завдала шкоди, звільняється від її відшкодування, якщо вона доведе, що шкоди завдано не з її вини.

На підставі ст. 1173 ЦК України шкода завдана фізичній або юридичній особі незаконними рішеннями, дією чи бездіяльністю органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування при здійсненні ними своїх повноважень, відшкодовується державою, Автономною Республікою Крим або органом місцевого самоврядування незалежно від вини цих органів.

Тому, на відміну від загальної норми статті 1166 ЦК України, яка вимагає встановлення усіх чотирьох елементів цивільного правопорушення (протиправної поведінки, наявності шкоди, причинного зв`язку між протиправною поведінкою та завданою шкодою, вини заподіювача шкоди), спеціальна норма статті 1173 ЦК України передбачає відшкодування шкоди незалежно від вини державного органу та його посадової або службової особи.

Суб`єктами відповідальності, відповідно до ст. 1173 ЦК України є органи державної влади або місцевого самоврядування.

Відповідно до ст. 6 Конституції України державна влада в Україні здійснюється на засадах її поділу на законодавчу, виконавчу та судову.

Відповідно до п. 1 Положення про Державну службу України з питань праці (Держпраці), затвердженого постановою Кабінету Міністрів України № 96 від 11.05.2015, Державна служба України з питань праці (Держпраці) є центральним органом виконавчої влади, діяльність якого спрямовується і координується Кабінетом Міністрів України через Першого віце-прем`єр-міністра України - Міністра економіки, і який реалізує державну політику у сферах промислової безпеки, охорони праці, гігієни праці, поводження з вибуховими матеріалами промислового призначення, здійснення державного гірничого нагляду, а також з питань нагляду та контролю за додержанням законодавства про працю, зайнятість населення, загальнообов`язкове державне соціальне страхування від нещасного випадку на виробництві та професійного захворювання, які спричинили втрату працездатності, у зв`язку з тимчасовою втратою працездатності, на випадок безробіття в частині призначення, нарахування та виплати допомоги, компенсацій, надання соціальних послуг та інших видів матеріального забезпечення з метою дотримання прав і гарантій застрахованих осіб.

Згідно з п. 7 зазначеного Положення Держпраці здійснює свої повноваження безпосередньо та через утворені в установленому порядку територіальні органи. З огляду на викладене Держпраця є органом виконавчої влади.

З посиланням на зазначені обставини позивачем заявлено вимогу про стягнення з Державного бюджету сплаченого штрафу в сумі 48000 грн. на підставі ст. 1173 ЦК України у вигляді заподіяної шкоди.

Однак, з цього приводу суд зазначає наступне.

Відповідно до вимог статті 124 Конституції України правосуддя в Україні здійснюється виключно судами. Юрисдикція судів поширюється на будь-який юридичний спір.

У статті 6 Європейської Конвенції про захист прав людини закріплено принцип доступу до правосуддя.

Стаття 13 Європейської Конвенції про захист прав людини гарантує, що кожен, чиї права та свободи, визнані в цій Конвенції, було порушено, має право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження.

Під доступом до правосуддя згідно зі стандартами ЄСПЛ вважають здатність особи безперешкодно отримати судовий захист як доступ до незалежного і безстороннього вирішення спорів за встановленою процедурою на засадах верховенства права.

Щоб право на доступ до суду було ефективним, особа повинна мати чітку фактичну можливість оскаржити діяння, що становить втручання у її права (рішення від 04 грудня 1995 року у справі "Белле проти Франції").

Відповідно до частин 1-2 статті 4 ГПК України право на звернення до господарського суду в установленому цим Кодексом порядку гарантується. Ніхто не може бути позбавлений права на розгляд його справи у господарському суді, до юрисдикції якого вона віднесена законом. Юридичні особи та фізичні особи - підприємці, фізичні особи, які не є підприємцями, державні органи, органи місцевого самоврядування мають право на звернення до господарського суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав та законних інтересів у справах, віднесених законом до юрисдикції господарського суду, а також для вжиття передбачених законом заходів, спрямованих на запобігання правопорушенням.

Згідно зі ст. 2 ГПК України, завданням господарського судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів, пов`язаних із здійсненням господарської діяльності, та розгляд інших справ, віднесених до юрисдикції господарського суду, з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав і законних інтересів фізичних та юридичних осіб, держави. Суд та учасники судового процесу зобов`язані керуватися завданням господарського судочинства, яке превалює над будь-якими іншими міркуваннями в судовому процесі. Основними засадами (принципами) господарського судочинства зокрема є верховенство права.

Надаючи правову оцінку належності обраного заінтересованою особою способу захисту, суди повинні зважати і на його ефективність в контексті статті 13 Конвенції. Так, у рішенні від 15 листопада 1996 року у справі "Чахал проти Сполученого Королівства" ЄСПЛ зазначив, що згадана норма гарантує на національному рівні ефективні правові засоби для здійснення прав і свобод, що передбачаються Конвенцією, незалежно від того, яким чином вони виражені в правовій системі тієї чи іншої країни. Суть цієї статті зводиться до вимоги надати людині такі міри правового захисту на національному рівні, що дозволили б компетентному державному органові розглядати по суті скарги на порушення положень Конвенції й надавати відповідний судовий захист, хоча держави - учасники Конвенції мають деяку свободу розсуду щодо того, яким чином вони забезпечують при цьому виконання своїх зобов`язань. Крім того, Суд указав на те, що за деяких обставин вимоги статті 13 Конвенції можуть забезпечуватися всією сукупністю засобів, що передбачаються національним правом.

Аналіз наведеного дає підстави для висновку, що законодавчі обмеження матеріально-правових способів захисту цивільного права чи інтересу підлягають застосуванню з дотриманням положень статей 55, 124 Конституції України та статті 13 Конвенції, відповідно до яких кожна особа має право на ефективний засіб правового захисту, не заборонений законом.

Оскільки положення Конституції України мають вищу юридичну силу (статті 8, 9 Конституції України), а обмеження матеріального права суперечать цим положенням, порушене цивільне право чи інтерес підлягає судовому захисту у спосіб, який є ефективним засобом захисту, тобто таким, що відповідає змісту порушеного права, характеру його порушення та наслідкам, спричиненим цим порушенням.

Захист цивільних прав - це передбачені законом способи охорони цивільних прав у разі їх порушення чи реальної небезпеки такого порушення.

Під способами захисту суб`єктивних цивільних прав розуміють закріплені законом матеріально-правові заходи примусового характеру, за допомогою яких здійснюється поновлення (визнання) порушених (оспорюваних) прав та вплив на правопорушника.

Оцінюючи належність обраного позивачем способу захисту та обґрунтовуючи відповідний висновок щодо нього, суди мають ураховувати його ефективність. Це означає лише те, що вимога про захист цивільного права має відповідати змісту порушеного права, характеру правопорушення, а також забезпечувати поновлення порушеного права, а в разі неможливості такого поновлення - гарантувати особі можливість отримання нею відповідного відшкодування.

Загальний перелік способів захисту цивільних прав та інтересів визначений у статті 16 ЦК України і цей перелік не є вичерпним, про що прямо зазначено у вказаній статті.

В силу ст. 162 ГПК України, позовна заява обов`язково повинна містити предмет позову та підстави позову. Предмет позову - це певна матеріально-правова вимога позивача до відповідача, стосовно якої позивач просить прийняти судове рішення, яке опосередковується відповідним способом захисту прав або інтересів. Підстави позову - це обставини, якими позивач обґрунтовує свої вимоги щодо захисту права та охоронюваного законом інтересу. Водночас правові підстави позову - це зазначена в позовній заяві нормативно-правова кваліфікація обставин, якими позивач обґрунтовує свої вимоги.

У статті 2 Закону України "Про судоустрій і статус суддів" закріплено завдання суду при здійсненні правосуддя та вказано, що суд, здійснюючи правосуддя на засадах верховенства права, забезпечує кожному право на справедливий суд та повагу до інших прав і свобод, гарантованих Конституцією і законами України, а також міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України.

У статті 236 ГПК України передбачено, що судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню господарського судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи.

У господарському процесуальному законодавстві діє принцип "jura novit curia" ("суд знає закони"), який полягає в тому, що: 1) суд знає право; 2) суд самостійно здійснює пошук правових норм щодо спору безвідносно до посилання сторін; 3) суд самостійно застосовує право до фактичних обставин спору (da mihi factum, dabo tibi jus). Активна роль суду в цивільному процесі проявляється, зокрема, у самостійній кваліфікації судом правової природи відносин між позивачем та відповідачем, виборі і застосуванні до спірних правовідносин відповідних норм права, повного і всебічного з`ясування обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

При вирішенні гсподарського спору суд у межах своїх процесуальних повноважень та в межах позовних вимог, встановлює зміст (правову природу, права та обов`язки) правовідносин сторін, які випливають з встановлених обставин та визначає правову норму, яка підлягає застосуванню до цих правовідносин. Законодавець вказує саме на "норму права", що є значно конкретизованим, а ніж закон. Більш того, виходячи з положень ГПК України така функціональність суду носить імперативний характер. Підсумок такої процесуальної діяльності суду знаходить своє відображення в судовому рішенні, зокрема в його мотивувальній і резолютивній частинах.

Тому, обов`язок надати правову кваліфікацію відносинам сторін виходячи із фактів, установлених під час розгляду справи, та визначити, яка правова норма підлягає застосуванню для вирішення спору, покладено саме на суд, що є складовою класичного принципу jura novit curia.

При цьому незгода суду з наведеним у позовній заяві правовим обґрунтуванням щодо спірних правовідносин не є підставою для відмови в позові, оскільки згідно з принципом jura novit curia неправильна юридична кваліфікація позивачем і відповідачами спірних правовідносин не звільняє суд від обов`язку застосувати для вирішення спору належні приписи юридичних норм.

Тобто суд, з`ясувавши під час розгляду справи, що сторона або інший учасник судового процесу на обґрунтування своїх вимог або заперечень послався не на ті норми права, що фактично регулюють спірні правовідносини, самостійно здійснює правильну їх правову кваліфікацію та застосовує для прийняття рішення ті норми матеріального і процесуального права, предметом регулювання яких є відповідні правовідносини.

При цьому, у постановах Великої Палати Верховного Суду від 4 грудня 2019 року у справі № 917/1739/17 та від 25 червня 2019 року у справі № 924/1473/15 зроблено правовий висновок про те, що посилання суду в рішенні на інші норми права, ніж зазначені в позовній заяві, не може розумітися як вихід суду за межі позовних вимог. У зв`язку із цим суд, з`ясувавши при розгляді справи, що позивач послався не на ті норми, що фактично регулюють спірні правовідносини, самостійно здійснює правильну правову кваліфікацію останніх та застосовує в рішенні саме такі норми матеріального і процесуального права, предметом регулювання яких є відповідні правовідносини.

Більше того, Велика Палата Верховного Суду зазначає, що висновок судів попередніх інстанцій про відмову в задоволенні позову через помилкове правове обґрунтування позовних вимог є перешкодою в доступі до правосуддя, а відтак - порушенням статті 6 Конвенції та статей 55, 124 Конституції, оскільки позивач визначає предмет та підстави позову, а обов`язком суду є установлення обґрунтованості позову та вирішення спору по суті заявлених вимог з визначенням правовідносин сторін, що випливають зі встановлених обставин та правових норм, які підлягають застосуванню до цих правовідносин.

В контексті вищевикладеного суд зазначає, що при зверненні до суду з позовом у даній справі позивач посилається не на ті норми права, що фактично регулюють спірні правовідносини, та не врахувавши висновків Великої Палати Верховного Суду зроблених при вирішенні спору в відповідних правовідносинах.

В даному випадку, позивач обґрунтував вимогу про стягнення суми сплаченого ним адміністративно-господарського штрафу тим (зазначивши про те, що зазначена сума є шкодою в розумінні ст. 1166, 1173 ЦК України), що суд в адміністративній справі скасував постанову про застосування цього штрафу.

У державній власності є майно, у тому числі грошові кошти, яке належить державі Україна. Від імені та в інтересах держави Україна право власності здійснюють відповідно органи державної влади (частини перша та друга статті 326 ЦК України).

Кошти Державного бюджету України належать на праві власності державі. Отже, боржником у зобов`язанні зі сплати коштів державного бюджету є держава Україна як учасник цивільних відносин (частина друга статті 2 ЦК України), яка діє у цивільних відносинах на рівних правах з іншими учасниками цих відносин (частина перша статті 167 ЦК України).

Держава набуває і здійснює цивільні права та обов`язки через органи державної влади у межах їхньої компетенції, встановленої законом (частина перша статті 170 ЦК України).

Держава відповідає за своїми зобов`язаннями своїм майном, крім майна, на яке відповідно до закону не може бути звернено стягнення (стаття 174 ЦК України).

З огляду на наведені приписи, а також ураховуючи те, що поведінка органів, через які діє держава, розглядається як поведінка держави у відповідних правовідносинах, у спорі щодо стягнення суми адміністративно-господарського штрафу, яка утримується на казначейському рахунку органу державної влади без достатньої правової підстави, держава бере участь у матеріальних і процесуальних правовідносинах в особі її органу, який контролює справляння надходжень бюджету за відповідним кодом класифікації доходів бюджету. У спірних правовідносинах таким органом є Головне управління Держпраці у Харківської області

.За змістом абзацу першого частини третьої статті 17 ЦК України орган державної влади здійснює захист цивільних прав та інтересів у межах, на підставах та у спосіб, що встановлені Конституцією України та законом.

Казначейство України веде бухгалтерський облік усіх надходжень Державного бюджету України та за поданням (висновком) органів, що контролюють справляння надходжень бюджету, здійснює повернення коштів, помилково або надміру зарахованих до бюджету, перерахування компенсації частини суми штрафних (фінансових) санкцій покупцям (споживачам) за рахунок сплачених до державного бюджету сум штрафних (фінансових) санкцій, застосованих такими органами за наслідками проведеної перевірки за зверненням або скаргою покупця (споживача) про порушення платником податків установленого порядку проведення розрахункових операцій (частина друга статті 45 БК України у редакції, чинній на час звернення до суду).

Повернення помилково або надміру зарахованих до бюджету податків, зборів, пені, платежів та інших доходів бюджетів здійснюється за поданням органів, що контролюють справляння надходжень бюджету, а при поверненні судового збору (крім помилково зарахованого) - за ухвалою суду, яка набрала законної сили. Подання за формою згідно з додатком 1 до цього Порядку подається платником до органу Казначейства разом з його заявою про повернення коштів з бюджету та оригіналом або копією документа на переказ, або паперовою копією електронного розрахункового документа, які підтверджують перерахування коштів до бюджету (абзаци перший і п`ятий пункту 5 розділу І Порядку N 787 у редакції, чинній на час звернення до суду).

У випадках, встановлених Конституцією України та законом, особа має право звернутися за захистом цивільного права та інтересу до органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування (частина друга статті 17 ЦК України).Рішення, прийняте зазначеними органами щодо захисту цивільних прав та інтересів, не є перешкодою для звернення за їх захистом до суду (абзац другий частини третьої статті 17 ЦК України).

Згідно зі ст. 1212 ЦК України, особа, яка набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави (безпідставно набуте майно), зобов`язана повернути потерпілому це майно. Особа зобов`язана повернути майно і тоді, коли підстава, на якій воно було набуте, згодом відпала. Положення глави 83 ЦК застосовуються незалежно від того, чи безпідставне набуття або збереження майна було результатом поведінки набувача майна, потерпілого, інших осіб чи наслідком події. Положення цієї глави застосовуються також до вимог про: 1) повернення виконаного за недійсним правочином; 2) витребування майна власником із чужого незаконного володіння; 3) повернення виконаного однією із сторін у зобов`язанні; 4) відшкодування шкоди особою, яка незаконно набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи.

В даному випадку, як вже зазначалося, 13.05.2021 Головним управління Держпраці у Харківській області винесено постанову про накладення на ТОВ "Май інет" штрафу за порушення законодавства про працю та зайнятість населення № ХК28418/1185/НД /НП/СПТД/ФС в розмірі 96000 грн.

09.06.2021 ТОВ "Май інет" на виконання наведеної постанови сплатив 50% розміру накладеного штрафу у сумі 48000,00 грн.

В подальшому, Постановою Другого апеляційного адміністративного суду від 24.01.2023 визнано протиправною та скасовано постанову Головного управління Держпраці у Харківській області про накладення штрафу за порушення законодавства про працю та зайнятість населення № ХК28418/1185/НД/НП/СПТД/ФС від 13.05.2021.

Суд звертає увагу на те, що на момент сплати позивачем адміністративно-господарського штрафу юридична підстава для такого платежу існувала - була чинною постанова про застосування штрафу. За таких обставин не можна вважати, що позивач сплатив кошти помилково. Так само з огляду на обставини справи немає підстав вважати, що він сплатив штраф надміру, тобто у розмірі більшому, ніж визначений у зазначеній постанові. Надалі з огляду на набрання законної сили судовим рішенням адміністративного суду про визнання протиправною та скасування такої постанови відповідна юридична підстава відпала.

Порядку повернення (перерахування) коштів, помилково або надміру зарахованих до державного та місцевих бюджетів, затверджений Наказом Міністерства Фінансів № 787 від 03.09.2013 застосовується до випадків помилково чи надміру зарахованих до бюджету. Оскільки сума адміністративно-господарського штрафу, яку вніс до бюджету позивач, не є помилково чи надміру зарахованою, зазначений порядок на спірні правовідносини не поширюється.

Суд зазначає, що після визнання протиправною та скасування адміністративним судом постанови про застосування штрафу платник згідно зі статтею 1212 ЦК України має право на позов про стягнення суми перерахованих ним коштів як таких, які утримуються у бюджеті без достатньої правової підстави. Це узгоджується із практикою Великої Палати Верховного Суду про те, що рішення органу влади за умови його невідповідності закону не тягне тих юридичних наслідків, на які воно спрямоване (див., наприклад, постанови від 21 серпня 2019 року у справі N 911/3681/17 (пункт 39), від 15 жовтня 2019 року у справі N 911/3749/17 (пункт 6.27), від 22 січня 2020 року у справі N 910/1809/18 (пункт 35), від 1 лютого 2020 року у справі N 922/614/19 (пункт 52), від 23 листопада 2021 року у справі N 359/3373/16-ц (пункт 109)).

За змістом глав 82 і 83 ЦК України для деліктних зобов`язань, які виникають із заподіяння шкоди майну, характерним є, зокрема, зменшення майна потерпілого, а для кондикційних, - так би мовити, приріст майна у набувача без достатніх правових підстав. Вина заподіювача шкоди є обов`язковим елементом настання відповідальності у деліктних зобов`язаннях, тоді як для кондикційних зобов`язань вина не має значення, бо суттєвим є неправомірність набуття (збереження) майна однією особою за рахунок іншої. Обов`язок набувача повернути потерпілому безпідставно набуте (збережене) майно чи відшкодувати його вартість не є заходом відповідальності, оскільки набувач зобов`язується повернути тільки те майно, яке безпідставно набув (зберіг), або вартість останнього (див. постанову Великої Палати Верховного Суду від 13 лютого 2019 року у справі N 320/5877/17 (пункти 45-46)). Інакше кажучи, у деліктних зобов`язаннях одна зі сторін втрачає певне майно, а інша його не набуває, тоді як у кондикційних зобов`язаннях одна зі сторін втрачає певне майно унаслідок того, що інша сторона його набуває, зокрема утримує в себе.

З огляду на наведене суд вважає, що відсутні підстави застосовувати до спірних правовідносин приписи ЦК України про відшкодування шкоди (зокрема ст. 1373), на які посилається позивач в позовній заяві. На ці правовідносини поширюються приписи статті 1212 ЦК України. Вказане узгоджується із висновками Великої Палати Верховного Суду, викладеними у постановах від 19 червня 2018 року у справі N 910/23967/16, від 5 лютого 2020 року у справі N 910/15295/18, та від 08 серпня 2023 по справі N 910/5880/21.

Оскільки в даному випадку, відсутні будь-які правові підстави для утримання в Державному бюджеті сплачених позивачем грошових коштів в сумі 48000 грн. в якості штрафу на виконання постанови Головного управління Держпраці у Харківській області № ХК28418/1185/НД/НП/СПТД/ФС від 13.05.2021, зазначені грошові кошти підлягають поверненню позивачу.

Суд зауважує, що кошти підлягають стягненню на користь позивача саме з Державного бюджету України, а не з будь-кого з визначених позивачем відповідачів за рахунок їх бюджетних асигнувань. Зазначене відповідає висновку Великої Палати Верховного Суду, викладеному у постанові від 19 червня 2018 року у справі N 910/23967/16. Згідно з цим висновком ГПК України не передбачає необхідності зазначення суб`єкта виконання судового рішення (органу, через який треба перераховувати кошти), номера чи виду рахунку, з якого їх слід стягнути (списати). Такі відомості не впливають ні на підстави, ні на обов`язковість відновлення порушеного права позивача та є регламентацією способу та порядку виконання судового рішення, які мають бути врегульовані у нормативних актах, а не у резолютивній частині рішення (пункти 6.21, 7.1, 7.2 відповідної постанови).

За таких обставин, заявлений позивачем позов щодо стягнення грошових коштів підлягає задоволенню з урахуванням викладених обставин.

З урахуванням вимог ст. ст. 123, 129 ГПК України, за наслідками розгляду справи з Державного бюджету України на користь позивача також підлягають стягненню 2648 грн. судового збору.

Керуючись ст. ст. 73-74, 76-80, 123, 126, 129, 232-233, 237-238, 240-241 ГПК України, господарський суд, -

ВИРІШИВ:

Позов задовольнити.

Стягнути з Державного бюджету України на користь Товариства з обмеженою відповідальністю "Май Інет" (адреса: 61145, м. Харків, вул. Сумська, буд. 24, офіс 8; ):

48000,00 грн грошових коштів сплачених в якості штрафу за порушення законодавства про працю та зайнятість населення №ХК28418/1185/НД/НП/СПТД/ФС від 13.05.2021

2684,00 грн судового збору.

Видати наказ після набрання рішенням законної сили

Рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційну скаргу на рішення суду може бути подано в строки та в порядку визначеному ст. 256, 257 ГПК України з урахуванням п. 17.5 Перехідних положень ГПК України.

Повне рішення складено "07" березня 2024 р.

Суддя О.І. Байбак