ПІВНІЧНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"11" березня 2024 р. Справа№ 910/12090/23

Північний апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючого: Андрієнка В.В.

суддів: Шапрана В.В.

Буравльова С.І.

перевіривши матеріали апеляційної скарги Товариства з обмеженою відповідальністю "Виробнича група Артпласт"

на рішення Господарського суду міста Києва від 03.11.2023

у справі №910/12090/23 (суддя Підченко Ю.О.)

за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю "Хайджин Текнолоджиз"

до Товариства з обмеженою відповідальністю "Виробнича група Артпласт"

про стягнення 184 633,53 грн

УСТАНОВИВ:

Товариство з обмеженою відповідальністю "Хайджин Текнолоджиз" (далі також - позивач, ТОВ "Хайджин Текнолоджиз") звернулося до Господарського суду міста Києва з позовом до Товариства з обмеженою відповідальністю "Виробнича група Артпласт" (далі також - відповідач, ТОВ "Виробнича група Артпласт") про стягнення 182 000,00 грн боргу, 1 616,00 грн інфляційних втрат та 1 017,53 грн 3% річних за неналежне виконання умов договору поставки № 04-13/04-23 від 13.04.2023.

Рішенням Господарського суду міста Києва від 03.11.2023 у справі №910/12090/23 позов задоволено частково. Стягнуто з Товариства з обмеженою відповідальністю "Виробнича група Артпласт" на користь Товариства з обмеженою відповідальністю "Хайджин Текнолоджиз" заборгованість в розмірі 182 000,00 грн, 3% річних в розмірі 980,21 грн, витрати на професійну правничу допомогу в розмірі 19 820,90 грн та витрати зі сплати судового збору в розмірі 2 744,70 грн. У задоволенні решти позовних вимог відмовлено.

Рішення суду першої інстанції обґрунтоване наступним, що з наявних у матеріалах справи фактичних даних убачається, що позивач поставив на користь відповідача товар на загальну суму 252 000,00 грн, а відповідачем виконано оплату лише на суму 70 000,00 грн. Ураховуючи прострочення зобов`язання, позивач нарахував відповідачу штрафні санкції.

Не погодившись з прийнятим рішенням, Товариство з обмеженою відповідальністю "Виробнича група Артпласт" подало апеляційну скаргу, в якій просило прийняти апеляційну скаргу до розгляду; змінити рішення Господарського суду міста Києва від 03.11.2023 у справі №910/12090/23, де позовні вимоги задовольнити частково, а саме стягнути з ТОВ "Виробнича група Артпласт" на користь ТОВ "Хайджин Текнолоджиз" - 182 000,00 грн основного боргу, в іншій частині позовних вимог відмовити; відстрочити сплату судового збору до прийняття рішення. Поновити строк на апеляційне оскарження.

В обґрунтування своєї скарги відповідач зазначав, що нараховані штрафні санкції є безпідставними з огляду на відсутність прострочення оплати товару, п. 4.1. Договору не дає визначення щодо строків оплати, а лише визнає подію, яка настає після попередньої оплати як кінцевий етап ланцюга погодження обсягу замовлення. Крім того відповідач зазначав, що перебуває у форс-мажорних обставинах через агресії російської федерації і через зупинення роботи підприємства, відповідач не мав змоги здійснити погашення заборгованості.

Згідно з протоколом передачі судової справи раніше визначеному складу суду від 12.01.2024 апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю "Виробнича група Артпласт" у справі №910/12090/23 передано на розгляд колегії суддів у складі: Андрієнко В.В. (головуючий суддя), судді Буравльов С.І., Шапран В.В.

Ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 18.01.2024 клопотання Товариства з обмеженою відповідальністю "Виробнича група Артпласт" про поновлення строку на апеляційне оскарження рішення Господарського суду міста Києва від 03.11.2023 у справі №910/12090/23 задоволено. Поновлено пропущений строк на апеляційне оскарження. Зупинено дію рішення Господарського суду міста Києва від 03.11.2023 у справі №910/12090/23. Відкрито апеляційне провадження за апеляційною скаргою Товариства з обмеженою відповідальністю "Виробнича група Артпласт" на рішення Господарського суду міста Києва від 03.11.2023 у справі №910/12090/23. Розгляд справи ухвалено здійснювати за правилами спрощеного позовного провадження та без повідомлення учасників справи (без проведення судового засідання).Установлено позивачу строк для подання відзиву на апеляційну скаргу упродовж 15 днів з дня отримання копії ухвали про відкриття апеляційного провадження у справі.

Позивач відзиву на апеляційну скаргу до суду не направив, отже суд переглядає рішення суду першої інстанції за наявними матеріалами справи.

У відповідності до вимог ч.ч. 1, 2, 5 ст. 269 ГПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї. В суді апеляційної інстанції не приймаються і не розглядаються позовні вимоги та підстави позову, що не були предметом розгляду в суді першої інстанції.

У відповідності з п. 3 ч. 2 ст. 129 Конституції України та ч. 1 ст. 74 ГПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів (ч. 1 ст. 86 ГПК України).

Належними є докази, на підставі яких можна встановити обставини, які входять в предмет доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування. Предметом доказування є обставини, які підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення (ст. 76 ГПК України).

Докази, не подані у встановлений законом або судом строк, до розгляду судом не приймаються, крім випадку, коли особа, що їх подає, обґрунтувала неможливість їх подання у вказаний строк з причин, що не залежали від неї (ч. 8 ст. 80 ГПК України).

Відповідно до ч. 1 ст. 270 ГПК України, у суді апеляційної інстанції справи переглядаються за правилами розгляду справ у порядку спрощеного позовного провадження з урахуванням особливостей, передбачених у цій главі.

Як убачається із матеріалів справи, 13.04.2023 між Товариством з обмеженою відповідальністю "Хайджин Текнолоджис" (як постачальником) та Товариством з обмеженою відповідальністю "Виробнича Група "Артпласт" (як покупцем) було укладено договір поставки № 04-13/04-23 (далі також - договір), за умовами якого постачальник зобов`язується поставити в узгоджені строки покупцеві відходи полімерів гранульовані (далі також - товар), а покупець зобов`язується прийняти та оплатити товар згідно умов цього договору. Ціна, асортимент та найменування товару визначаються сторонами у видатковій накладній постачальника, яка є невід`ємною частиною цього договору.

Згідно з п.п. 2.1., 2.4., 2.6., 2.7. договору, поставка товару здійснюється на підставі замовлень покупця, погоджених постачальником, переданих електронним зв`язком (електронною поштою), У разі неможливості відправки замовлення електронною поштою, покупець може передати замовлення факсом або кур`єром. Постачальник має надати підтвердження отримання замовлення покупцеві не пізніше, ніж протягом 48 годин з моменту отримання такого замовлення. Поставка товару здійснюється на умовах FCA Закарпатська обл., с. Ільниця, вул. Центральна, 1. Одночасно з передачею товару постачальник передає покупцеві наступний пакет документів: товарно-транспортні накладні, видаткові накладні, висновок санітарно-гігієнічної експертизи та іншу супровідну документацію, передбачену законодавством України.

У розділі 3 договору сторони погодили, що ціна, асортимент та найменування товару визначаються сторонами у видатковій накладній постачальника, яка є невід`ємною частиною договору. Ціна товару вказується у рахунках-фактурах постачальника та у товаро-супровідній документації.

Відповідно до п. 4.1. договору, оплата за товар здійснюється покупцем наступним чином: за умови передплати 100%.

Цей договір набуває чинності з дати підписання його сторонами та діє до 31.12.2023 (п. 10.1 договору).

Звертаючись з позовом ТОВ "Хайджин Текнолоджиз" зазначало, що 26.05.2023 була здійснена поставка відповідачу товару на суму 252 000,00 грн, що підтверджується видатковими накладними №№ 45, 46, однак відповідач виконав свій обов`язок з оплати вартості поставленого товару лише частково, внаслідок чого утворилась заборгованість.

Суд, дослідивши зміст укладеного між сторонами договору № 04-13/04-23 від 13.04.2023, суд дійшов висновку, що вказаний правочин за своєю правовою природою є договором поставки.

Відповідно до ст. 712 Цивільного кодексу України, за договором поставки продавець (постачальник), який здійснює підприємницьку діяльність, зобов`язується передати у встановлений строк (строки) товар у власність покупця для використання його у підприємницькій діяльності або в інших цілях, не пов`язаних з особистим, сімейним, домашнім або іншим подібним використанням, а покупець зобов`язується прийняти товар і сплатити за нього певну грошову суму.

До договору поставки застосовуються загальні положення про купівлю-продаж, якщо інше не встановлено договором, законом або не випливає з характеру відносин сторін (ч. 2 ст. 712 Цивільного кодексу України).

За змістом ч. 1 ст. 530 Цивільного кодексу України, якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

Відповідно до статті 193 Господарського кодексу України суб`єкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобов`язання належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобов`язання - відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться.

Зазначене також кореспондується з нормами статей 525, 526 Цивільного кодексу України.

Стаття 629 Цивільного кодексу України передбачає, що договір є обов`язковим для виконання сторонами.

Відповідно до статті 610 Цивільного кодексу України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).

З наявних у матеріалах справи фактичних даних убачається, що позивач поставив на користь відповідача товар на загальну суму 252 000,00 грн, а відповідачем виконано оплату лише на суму 70 000,00 грн. Відповідні копії видаткових накладних, товарно-транспортних накладних наявні у матеріалах справи.

Отже, можна дійти висновку, що наявність обов`язку відповідача щодо сплати заборгованості у розмірі 182 000,00 грн підтверджується матеріалами справи та не була спростована відповідачем, зокрема, останнім не надано суду доказів оплати товару на вказану суму, у зв`язку з чим позов в частині стягнення основного боргу підлягає задоволенню в повному обсязі.

Посилання відповідача у апеляційній скарзі на те, що саме з моменту здійснення оплати є фактом погодження відповідачем вартості, строку та обсягу товару, і як наслідок виникнення обов`язку поставки товару позивачем, колегія суддів вважає необґрунтованим, оскільки відповідачем було підписано видаткові накладні на поставку товару, отже відповідач фактично погодив вартість товару. Крім того, договором визначено, що право власності на товар переходить від постачальника до покупця в момент передачі товару, що підтверджується підписанням видаткової накладної. Отже, підписавши видаткові накладні, відповідач повинен відповідно до умов договору здійснити передоплату. Посилання відповідача щодо відсутності попередньої оплати згідно рахунку-фактури є наслідком не погодження з боку покупця вартості товару, обсягу та кількості, то відповідно суд вважає дане твердження не обґрунтоване, оскільки підписуючи видаткові накладні відповідач був обізнаний про кількість і ціну товару.

Окрім наведеного розміру заборгованості позивачем заявлено до стягнення 1 616,00 грн інфляційних втрат та 1 017,53 грн 3% річних.

Відповідно до вимог ст. 625 Цивільного кодексу України боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Перевіривши розрахунок 3% річних, судом встановлено, що під час розрахунку позивач помилково врахував день фактичної часткової оплати.

За перерахунком суду розмір 3% річних з урахуванням суми боргу та оплат становить:

- за період з 27.05.2023 по 12.06.2023 352,11 грн;

- за період з 14.06.2023 по 22.06.2023 149,42 грн;

- за період з 24.06.2023 по 25.07.2023 478,68 грн.

Таким чином, позовні вимоги про стягнення 3% річних підлягають частковому задоволенню на суму 980,21 грн.

Стосовно заявленого до стягнення розміру інфляційних втрат суд вважає за необхідне наголосити на такому.

Індекси споживчих цін (індекси інфляції), які є показниками загального рівня інфляції в економіці, розраховуються в цілому за місяць, а не на конкретні дати. Встановлено, що вони розраховуються Державним комітетом статистики України щомісячно та публікуються в наступному за звітним місяці.

Оскільки індекси інфляції є саме коефіцієнтами, призначенням яких є переведення розміру заборгованості у реальну величину грошових коштів з урахуванням знецінення первинної суми, такі інфляційні втрати не можуть бути розраховані за певну кількість днів прострочення, так як їх розмір не відповідатиме реальній величині знецінення грошових коштів, що існував у певний період протягом місяця, а не на конкретну дату чи за декілька днів.

Згідно з листом Державного комітету статистики України № 11/1-5/73 від 13.02.2009 також не має практичного застосування середньоденний індекс інфляції, що може бути розрахований за формулою середньої геометричної незваженої (корінь з місячного індексу в 31 (30) степені). Так, він вказує лише на темп приросту цін за 1 день та не є показником реальної величини знецінення грошових коштів кредитора за період прострочення боржником своїх зобов`язань.

Зазначені висновки підтверджуються Рекомендаціями Верховного Суду України щодо порядку застосування індексів інфляції при розгляді судових справ, даних у листі Верховного Суду України № 62-97р від 03.04.1997, відповідно до яких визначення загального індексу за певний період часу здійснюється шляхом перемноження помісячних індексів, тобто накопичувальним підсумком. Його застосування до визначення заборгованості здійснюється за умов, якщо в цей період з боку боржника не здійснювалося платежів, тобто розмір основного боргу не змінювався.

Таким чином, інфляційні втрати мають розраховуватись шляхом визначення різниці між добутком суми боргу та помісячних індексів інфляції за час прострочення, розділених на сто, і сумою боргу.

Зазначене відповідає пункту 6 Наказу Держкомстату № 265 від 27.07.2007 "Про затвердження Методики розрахунку базового індексу споживчих цін", відповідно до якого розрахунки базового індексу споживчих цін проводяться за міжнародною класифікацією індивідуального споживання за цілями та здійснюються відповідно до модифікованої формули Ласпейреса. Розрахунки базового індексу споживчих цін за квартал, період з початку року і т.п. проводяться "ланцюговим" методом, тобто шляхом множення місячних (квартальних і т.д.) індексів.

Необхідно ураховувати, що сума боргу з урахуванням індексу інфляції повинна розраховуватися, виходячи з індексу інфляції за кожний місяць (рік) прострочення, незалежно від того, чи був в якийсь період індекс інфляції менше одиниці (тобто мала місце не інфляція, а дефляція).

Нарахування інфляційних втрат здійснюються окремо за кожен період часу, протягом якого діяв відповідний індекс інфляції, а одержані таким чином результати підсумовуються за весь час прострочення виконання грошового зобов`язання.

Об`єднана палата Касаційного господарського суду у постанові від 20 листопада 2020 року у справі № 910/13071/19 роз`яснила, що сума боргу, внесена за період з 1 до 15 числа включно відповідного місяця, індексується за період з урахуванням цього місяця, а якщо суму внесено з 16 до 31 числа місяця, то розрахунок починається з наступного місяця. За аналогією, якщо погашення заборгованості відбулося з 1 по 15 число включно відповідного місяця - інфляційна складова розраховується без урахування цього місяця, а якщо з 16 до 31 числа місяця - інфляційна складова розраховується з урахуванням цього місяця.

Отже, якщо період прострочення виконання грошового зобов`язання складає неповний місяць, то інфляційна складова враховується або не враховується в залежності від математичного округлення періоду прострочення у неповному місяці.

Методику розрахунку інфляційних втрат за неповний місяць прострочення виконання грошового зобов`язання доцільно відобразити, виходячи з математичного підходу до округлення днів у календарному місяці, упродовж якого мало місце прострочення, а саме:

- час прострочення у неповному місяці більше півмісяця (> 15 днів) = 1 (один) місяць, тому за такий неповний місяць нараховується індекс інфляції на суму боргу;

- час прострочення у неповному місяці менше або дорівнює половині місяця (від 1, включно з 15 днями) = 0 (нуль), тому за такий неповний місяць інфляційна складова боргу не враховується.

Згідно з імперативними вимогами статті 13 Закону України "Про судоустрій і статус суддів" та статті 236 Господарського процесуального кодексу України, висновки щодо застосування норм права, викладені у постановах Верховного Суду, є обов`язковими для всіх суб`єктів владних повноважень, які застосовують у своїй діяльності нормативно-правовий акт, що містить відповідну норму права; при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Суд, перевіривши розрахунок позивача по інфляційним втратам та періоди, по яким заявлено інфляційне нарахуванням з урахуванням зазначеної практики Об`єднаної палати Касаційного господарського суду, дійшов висновку про відмову у задоволенні позовних вимог в частині стягнення інфляційних втрат, оскільки розрахунок здійснено за неповні місяці, а позивач не врахував показник дефляції за червень 2023.

Відповідно до ч. 1 ст. 74 Господарського процесуального кодексу України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

Відповідно до ч. 1 ст. 73 Господарського процесуального кодексу України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Обов`язок із доказування слід розуміти як закріплену в процесуальному та матеріальному законодавстві міру належної поведінки особи, що бере участь у судовому процесі, із збирання та надання доказів для підтвердження свого суб`єктивного права, що має за мету усунення невизначеності, яка виникає в правовідносинах у разі неможливості достовірно з`ясувати обставини, які мають значення для справи.

Відповідач не скористався своїм правом на подання відзиву на позов та не спростував твердження позивача про наявність порушення зобов`язань за договором поставки.

Відповідно до ст. ст. 76, 77 Господарського процесуального кодексу України, належними є докази, на підставі яких можна встановити обставини, які входять в предмет доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування. Обставини справи, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

Ураховуючи вищенаведене суд дійшов висновку, про часткове задоволення позовних вимог з покладенням судового збору на сторони пропорційно до розміру задоволених вимог згідно з вимогами ст. 129 Господарського процесуального кодексу України.

Крім того з матеріалів справи слідує, що позивачем було заявлено до стягнення з відповідача витрати на професійну правничу допомогу на суму 20 000,00 грн.

Відповідно до ст. 123 Господарського процесуального кодексу України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. Розмір судового збору, порядок його сплати, повернення і звільнення від сплати встановлюються законом. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати:

1) на професійну правничу допомогу;

2) пов`язані із залученням свідків, спеціалістів, перекладачів, експертів та проведенням експертизи;

3) пов`язані з витребуванням доказів, проведенням огляду доказів за їх місцезнаходженням, забезпеченням доказів;

4) пов`язані з вчиненням інших процесуальних дій, необхідних для розгляду справи або підготовки до її розгляду.

Згідно зі ст. 126 Господарського процесуального кодексу України, витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи витрати на професійну правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами.

Відповідно до ч. 8 ст. 129 Господарського процесуального кодексу України, розмір судових витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо).

Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду, за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву. У разі неподання відповідних доказів протягом встановленого строку така заява залишається без розгляду.

Відповідно до ст. 124 Господарського процесуального кодексу України, разом з першою заявою по суті спору кожна сторона подає до суду попередній (орієнтовний) розрахунок суми судових витрат, які вона понесла і які очікує понести у зв`язку із розглядом справи. У разі неподання стороною попереднього розрахунку суми судових витрат, суд може відмовити їй у відшкодуванні відповідних судових витрат, за винятком суми сплаченого нею судового збору.

Попередній розрахунок розміру судових витрат не обмежує сторону у доведенні іншої фактичної суми судових витрат, які підлягають розподілу між сторонами за результатами розгляду справи.

Разом із позовною заявою позивачем надано докази понесених витрат на професійну правничу допомогу.

Так, на підтвердження понесених позивачем судових витрат у матеріалах справи наявні наступні докази (у копіях):

- ордер серії АІ № 1431281 від 24.07.2023;

- свідоцтво про право на зайняття адвокатською діяльністю РН № 1244 від 17.06.2017;

- договір № 76 від 24.07.2023 про надання правничої допомоги;

- додаток № 1 від 24.07.2023 до договору;

- акт № 1 від 26.07.2023 про приймання правничої допомоги за договором на суму 20 000,00 грн;

- виписка по рахунку.

За змістом п. 4 ч. 1 ст. 1 Закону України "Про адвокатуру та адвокатську діяльність" договір про надання правової допомоги - домовленість, за якою одна сторона (адвокат, адвокатське бюро, адвокатське об`єднання) зобов`язується здійснити захист, представництво або надати інші види правової допомоги другій стороні (клієнту) на умовах і в порядку, що визначені договором, а клієнт зобов`язується оплатити надання правової допомоги та фактичні витрати, необхідні для виконання договору.

Відповідно до ч. 1 ст. 901 Цивільного кодексу України за договором про надання послуг одна сторона (виконавець) зобов`язується за завданням другої сторони (замовника) надати послугу, яка споживається в процесі вчинення певної дії або здійснення певної діяльності, а замовник зобов`язується оплатити виконавцеві зазначену послугу, якщо інше не встановлено договором.

Частинною 2 ст. 901 Цивільного кодексу України встановлено, що положення цієї глави (глави 63 "Послуги. Загальні положення" підрозділу 1 розділу III Книги п`ятої цього Кодексу) можуть застосовуватися до всіх договорів про надання послуг, якщо це не суперечить суті зобов`язання.

Згідно з ч. 1 ст. 903 Цивільного кодексу України якщо договором передбачено надання послуг за плату, замовник зобов`язаний оплатити надану йому послугу в розмірі, у строки та в порядку, що встановлені договором.

Гонорар є формою винагороди адвоката за здійснення захисту, представництва та надання інших видів правової допомоги клієнту. Порядок обчислення гонорару (фіксований розмір, погодинна оплата), підстави для зміни розміру гонорару, порядок його сплати, умови повернення тощо визначаються в договорі про надання правової допомоги. При встановленні розміру гонорару враховуються складність справи, кваліфікація і досвід адвоката, фінансовий стан клієнта та інші істотні обставини. Гонорар має бути розумним та враховувати витрачений адвокатом час (ст. 30 Закону України "Про адвокатуру та адвокатську діяльність").

Гонорар є формою винагороди адвоката за здійснення захисту, представництва та надання інших видів правової допомоги клієнту. Порядок обчислення гонорару (фіксований розмір, погодинна оплата), підстави для зміни розміру гонорару, порядок його сплати, умови повернення тощо визначаються в договорі про надання правової допомоги. При встановленні розміру гонорару враховуються складність справи, кваліфікація і досвід адвоката, фінансовий стан клієнта та інші істотні обставини. Гонорар має бути розумним та враховувати витрачений адвокатом час (стаття 30 Закону № 5076-VI).

При установленні розміру гонорару відповідно до частини третьої статті 30 Закону № 5076-VI врахуванню підлягають складність справи, кваліфікація і досвід адвоката, витрачений ним час, фінансовий стан клієнта та інші істотні обставини.

Також за статтею 28 Правил адвокатської етики, затверджених Звітно-виборним з`їздом адвокатів України від 9 червня 2017 року гонорар є формою винагороди адвоката за здійснення захисту, представництва та надання інших видів професійної правничої (правової) допомоги клієнту.

Порядок обчислення гонорару (фіксований розмір, погодинна оплата тощо), підстави для зміни розміру гонорару, порядок його сплати, умови повернення тощо визначаються в договорі про надання правової допомоги.

Розмір гонорару визначається за погодженням адвоката з клієнтом. Адвокат має право у розумних межах визначати розмір гонорару, виходячи із власних міркувань. При встановленні розміру гонорару можуть враховуватися складність справи, кваліфікація, досвід і завантаженість адвоката та інші обставини. Погоджений адвокатом з клієнтом та/або особою, яка уклала договір в інтересах клієнта, розмір гонорару може бути змінений лише за взаємною домовленістю. В разі виникнення особливих по складності доручень клієнта або у випадку збільшення затрат часу і обсягу роботи адвоката на фактичне виконання доручення (підготовку до виконання) розмір гонорару може бути збільшено за взаємною домовленістю.

Непогодження клієнтом та/або особою, яка уклала договір в інтересах клієнта, розміру гонорару при наданні доручення адвокату або в ході його виконання є підставою для відмови адвоката від прийняття доручення клієнта або розірвання договору на вимогу адвоката.

Тож, домовленості про сплату гонорару за надання правничої допомоги є такими, що склалися між адвокатом та клієнтом, в межах правовідносин яких слід розглядати питання щодо дійсності такого зобов`язання.

Верховний Суд у постанові від 09.04.2019 у справі № 826/2689/15 зазначив, зокрема, що чинним процесуальним законодавством не передбачено обов`язку сторони, яка заявляє клопотання про відшкодування витрат на правничу допомогу, доводити обґрунтованість їх ринкової вартості, а тому сторона не повинна надавати докази на підтвердження обґрунтованості ринкової вартості послуг.

Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ), присуджуючи судові витрати на підставі статті 41 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, застосовує аналогічний підхід та вказує, що заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, якщо вони були фактичними і неминучими, а їхній розмір - обґрунтованим (див. mutatis mutandis рішення ЄСПЛ у справі "East/West Alliance Limited" проти України" від 23 січня 2014 року (East/West Alliance Limited v. Ukraine, заява № 19336/04, § 268)).

У рішенні (щодо справедливої сатисфакції) від 19 жовтня 2000 року у справі "Іатрідіс проти Греції" (Iatridis v. Greece, заява № 31107/96) ЄСПЛ вирішував питання обов`язковості для цього суду угоди, укладеної заявником зі своїм адвокатом стосовно плати за надані послуги, що співставна з "гонораром успіху". ЄСПЛ указав, що йдеться про договір, відповідно до якого клієнт погоджується сплатити адвокату як гонорар відповідний відсоток суми, якщо така буде присуджена клієнту судом. Такі угоди, якщо вони є юридично дійсними, можуть підтверджувати, що у заявника дійсно виник обов`язок заплатити відповідну суму гонорару своєму адвокатові. Однак, угоди такого роду, зважаючи на зобов`язання, що виникли лише між адвокатом і клієнтом, не можуть зобов`язувати суд, який має оцінювати судові та інші витрати не лише через те, що вони дійсно понесені, але й ураховуючи також те, чи були вони розумними (§ 55).

Втручання суду у договірні відносини між адвокатом та його клієнтом у частині визначення розміру гонорару або зменшення розміру стягнення такого гонорару з відповідної сторони на підставі положень частини четвертої статті 126 ГПК України можливе лише за умови обґрунтованості та наявності доказів на підтвердження невідповідності таких витрат фактично наданим послугам. В іншому випадку, таке втручання суперечитиме принципу свободи договору, закріпленому в положеннях статті 627 ЦК України, принципу pacta sunt servanda та принципу захисту права працівника або іншої особи на оплату та своєчасність оплати за виконану працю, закріпленому у статті 43 Конституції України.

Відповідна позиція наведена у постанові Верховного Суду від 20.11.2020 №910/13071/19.

З матеріалів справи убачається, що відповідачем не надано суду доказів з метою доведення надмірності понесених позивачем витрат на правову допомогу та не надано доказів на їх спростування.

Дії представника позивача відповідають умовам договору про надання правової допомоги, а час, витрачений на складання та подання документів у справі, є обґрунтованим.

Отже, суд надаючи оцінку співмірності витрат позивача на оплату послуг адвоката зі складністю справи, відповідності цієї суми критеріям реальності, розумності розміру витрат та з урахуванням ціни позову у справі, дійшов висновку про покладення на відповідача витрат позивача на професійну правничу допомогу адвоката пропорційно до розміру задоволених вимог в розмірі 19 820,90 грн.

Ураховуючи наведене, рішення Господарського суду міста Києва від 03.11.2023 у справі №910/12090/23 відповідає матеріалам справи, є законним та обґрунтованим, підстави, передбачені ст.ст. 277-278 ГПК України для його скасування, відсутні, отже у задоволенні апеляційної скарги відповідача належить відмовити.

Керуючись ст. 129, 267-285 Господарського процесуального кодексу України, Північний апеляційний господарський суд, -

ПОСТАНОВИВ:

1. Апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю "Виробнича група Артпласт" на рішення Господарського суду міста Києва від 03.11.2023 у справі №910/12090/23 залишити без задоволення.

2. Рішення Господарського суду міста Києва від 03.11.2023 у справі №910/12090/23 залишити без змін.

3. Поновити дію рішення Господарського суду міста Києва від 03.11.2023 у справі №910/12090/23.

4. Витрати по сплаті судового збору за подання апеляційної скарги Товариства з обмеженою відповідальністю "Виробнича група Артпласт" на рішення Господарського суду міста Києва від 03.11.2023 у справі №910/12090/23 покласти на відповідача.

5. Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та не підлягає касаційному оскарженню, крім випадків, передбачених п. 2 ч. 3 ст. 287 ГПК України.

Головуючий суддя В.В. Андрієнко

Судді В.В. Шапран

С.І. Буравльов