РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

м. Київ

06.02.2024Справа № 910/13984/23

За позовом Товариства з обмеженою відповідальністю "Рівнегаз збут";

до Товариства з обмеженою відповідальністю "Оператор газотранспортної системи України";

про визнання недійсним договору від 16.12.2019 № в частині.

Суддя Мандриченко О. В.

Секретар судового засідання Рябий І. П.

Представники:

Від позивача: Тітов І. С., адвокат, довіреність від 28.12.2023 № 01Др-21-0123;

Від відповідача: Колток О.М., довіреність від 24.07.2023 № 470.

ОБСТАВИНИ СПРАВИ:

Товариство з обмеженою відповідальністю "Рівнегаз збут" звернулося до Господарського суду міста Києва із позовом, в якому просить визнати недійсним підпункт 2 частини 2 пункту 10.1 договору транспортування природного газу № від 16.12.2019, укладеного між Товариством з обмеженою відповідальністю "Рівнегаз збут" та Товариством з обмеженою відповідальністю "Оператор газотранспортної системи України".

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 08.09.2023 відкрито провадження у справі № 910/13984/23 та вирішено здійснювати розгляд справи за правилами загального позовного провадження, підготовче засідання призначено на 03.10.2023.

03.10.2023 від Товариства з обмеженою відповідальністю "Оператор газотранспортної системи України" надійшов відзив на позовну заяву, за змістом якого, відповідач просить відмовити у задоволенні позовних вимог.

До господарського суду 23.10.2023 від Товариства з обмеженою відповідальністю "Рівнегаз збут" надійшла відповідь на відзив Товариства з обмеженою відповідальністю "Оператор газотранспортної системи України" на позовну заяву.

30.10.2023 від Товариства з обмеженою відповідальністю "Рівнегаз збут" до господарського суду надійшло клопотання про залучення Товариства з обмеженою відповідальністю "Газопостачальна компанія "Нафтогаз трейдинг" до участі у справі в якості третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору.

Від Товариства з обмеженою відповідальністю "Оператор газотранспортної системи України" 31.10.2023 до господарського суду надійшло заперечення на відповідь на відзив.

13.11.2023 від Товариства з обмеженою відповідальністю "Рівнегаз збут" до господарського суду надійшло клопотання про залучення Акціонерного товариства "Оператор газотранспортної системи "Рівнегаз" до участі у справі в якості третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору.

Від Товариства з обмеженою відповідальністю "Рівнегаз збут" 14.11.2023 до господарського суду надійшло клопотання про зупинення провадження у справі, в якому заявник просить зупинити провадження у справі до набрання законної сили судовим рішенням у справі № 560/13757/23.

У підготовчому засіданні 12.12.2023 судом розглядалося клопотання Товариства з обмеженою відповідальністю "Рівнегаз збут" про залучення Товариства з обмеженою відповідальністю "Газопостачальна компанія "Нафтогаз трейдинг" до участі у справі в якості третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору.

Відповідно до ч. 1 ст. 50 Господарського процесуального кодексу України, треті особи, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору, можуть вступити у справу на стороні позивача або відповідача до закінчення підготовчого провадження у справі або до початку першого судового засідання, якщо справа розглядається в порядку спрощеного позовного провадження, у разі коли рішення у справі може вплинути на їхні права або обов`язки щодо однієї із сторін. Їх може бути залучено до участі у справі також за заявою учасників справи.

Судом, не виходячи до нарадчої кімнати, відхилено зазначене клопотання, оскільки представник позивача законодавчо не обґрунтував та не надав суду доказів того, що прийняте рішення у справі може вплинути на права чи обов`язки Товариства з обмеженою відповідальністю "Газопостачальна компанія "Нафтогаз трейдинг".

Також у підготовчому засіданні 12.12.2023 судом розглядалося клопотання Товариства з обмеженою відповідальністю "Рівнегаз збут" про залучення Акціонерного товариства "Оператор газотранспортної системи "Рівнегаз" до участі у справі в якості третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору.

Відповідно до ч. 1 ст. 50 Господарського процесуального кодексу України, треті особи, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору, можуть вступити у справу на стороні позивача або відповідача до закінчення підготовчого провадження у справі або до початку першого судового засідання, якщо справа розглядається в порядку спрощеного позовного провадження, у разі коли рішення у справі може вплинути на їхні права або обов`язки щодо однієї із сторін. Їх може бути залучено до участі у справі також за заявою учасників справи.

Судом, не виходячи до нарадчої кімнати, відхилено зазначене клопотання, оскільки представник позивача законодавчо не обґрунтував та не надав суду доказів того, що прийняте рішення у справі може вплинути на права чи обов`язки Акціонерного товариства "Оператор газотранспортної системи "Рівнегаз".

У підготовчому засіданні 19.12.2023 судом розглядалося клопотання Товариства з обмеженою відповідальністю "Рівнегаз збут" про зупинення провадження у справі.

Як встановлено п. 5 ч. 1 ст. 227 Господарського процесуального кодексу України, суд зобов`язаний зупинити провадження у справі у випадку об`єктивної неможливості розгляду цієї справи до вирішення іншої справи, що розглядається в порядку конституційного провадження, адміністративного, цивільного, господарського чи кримінального судочинства, - до набрання законної сили судовим рішенням в іншій справі; суд не може посилатися на об`єктивну неможливість розгляду справи у випадку, коли зібрані докази дозволяють встановити та оцінити обставини (факти), які є предметом судового розгляду.

Суд вказує, що ухвалою Київського окружного адміністративного від 16.10.2023 у справі №560/13757/23 відкрито провадження по справі за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю "Хмельницькгаз збут" до Національної комісії, що здійснює державне регулювання у сферах енергетики та комунальних послуг щодо визнання протиправним та скасувати п.18.1 гл. 1 розділу ІІІ Постанови Національної комісії, що здійснює державне регулювання у сферах енергетики та комунальних послуг (далі-НКРЕКП) "Про затвердження Кодексу газотранспортної системи" від 30.09.2015 № 2493 (далі - Кодекс ГТС, Кодекс) з моменту його прийняття; визнання протиправним та скасування абз. 4 ч.2 гл.1 розділу VІІ постанови НКРЕКП "Про затвердження Кодексу газорозподільних систем" від 30.09.2015 № 2494 з моменту його прийняття.

Як вбачається із позовної заяви, позивач обґрунтовує свої вимоги тим, що у нього укладений договір постачання з відповідачем і у межах цього правочину відбулась поставка природного газу з відхиленням параметрів якості газу у період з жовтня 2021 по квітень 2022 року. Тобто спірні правовідносини виникли саме в період з жовтня 2021 по квітень 2022 року.

Пунктом 18 ч. 1 ст. 4 Кодексу адміністративного судочинства України передбачено, що нормативно-правовий акт - акт управління (рішення) суб`єкта владних повноважень, який встановлює, змінює, припиняє (скасовує) загальні правила регулювання однотипних відносин, і який розрахований на довгострокове та неодноразове застосування.

За своєю суттю та змістом постанова НКРЕКП №2493 від 30.09.2015 є нормативно-правовим актом.

Згідно приписів ст. 245 Кодексу адміністративного судочинства України, при вирішенні справи по суті суд може задовольнити позов повністю або частково чи відмовити в його задоволенні повністю або частково. У разі задоволення позову суд може прийняти рішення про визнання протиправним та нечинним нормативно-правового акта чи окремих його положень.

Статтею 264 Кодексу адміністративного судочинства України встановлено, що правила цієї статті поширюються на розгляд адміністративних справ щодо: 1) законності (крім конституційності) постанов та розпоряджень Кабінету Міністрів України, постанов Верховної Ради Автономної Республіки Крим; 2) законності та відповідності правовим актам вищої юридичної сили нормативно-правових актів міністерств, інших центральних органів виконавчої влади, Ради міністрів Автономної Республіки Крим, місцевих державних адміністрацій, органів місцевого самоврядування, інших суб`єктів владних повноважень. Право оскаржити нормативно-правовий акт мають особи, щодо яких його застосовано, а також особи, які є суб`єктом правовідносин, у яких буде застосовано цей акт. Нормативно-правові акти можуть бути оскаржені до адміністративного суду протягом всього строку їх чинності. Суд може визнати нормативно-правовий акт протиправним (незаконним чи таким, що не відповідає правовому акту вищої юридичної сили) та нечинним повністю або в окремій його частині.

В свою чергу, ч. 2 ст. 265 Кодексу адміністративного судочинства України встановлено, що нормативно-правовий акт втрачає чинність повністю або в окремій його частині з моменту набрання законної сили відповідним рішенням суду.

Враховуючи наведене, судом, не виходячи до нарадчої кімнати, ухвалено відмовити у задоволенні клопотанні про зупинення провадження у справі.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 19.12.2024 закрито підготовче провадження та призначено справу № 910/13984/23 до судового розгляду по суті.

Під час розгляду спору по суті у судовому засіданні 06.02.2024 представник позивача позовні вимоги підтримав та просив позов задовольнити.

Представник відповідача у судовому засіданні 06.02.2024 проти позовних вимог заперечував, у задоволенні позову просив відмовити.

06.02.2024 судом оголошено вступну та резолютивну частини рішення.

Розглянувши подані документи і матеріали, всебічно і повно з`ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об`єктивно оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд

ВСТАНОВИВ:

16.12.2019 між Товариством з обмеженою відповідальністю "Рівнегаз збут" (далі також - позивач, замовник, ТОВ "Рівнегаз збут") та Товариством з обмеженою відповідальністю "Оператор газотранспортної системи України" (далі також - відповідач, оператор, ТОВ "Оператор газотранспортної системи України") укладено договір транспортування природного газу № (далі також - договір).

Пунктом 2.1 договору визначено, що за договором оператор надає замовнику послугу транспортування природного газу (далі - послуга) на умовах, визначених у договорі, а замовник сплачує оператору встановлені в договорі вартість такої послуги та плат (за їх наявності), які виникають при його виконанні.

Відповідно до п. 2.2 договору, послуги надаються на умовах, визначених у Кодексі, з урахуванням особливостей, передбачених договором.

Умовами договору передбачено, що якість газу має відповідати вимогам щодо норм якості газу, фізико-хімічних показників та інших характеристик (ФХП), визначених у Кодексі та нормативно-правових актах і відповідних стандартах, на які Кодекс містить посилання (п. 5.2. договору).

За порушення вимог якості газу, що подається з газотранспортної системи оператором, стягується додаткова плата, визначена умовами договору (п. 5.3. договору).

Згідно з пп. 2 ч. 2 п. 10.1 договору, відповідальною стороною за якість газу є: у точках виходу відповідальним є оператор - перед замовником, який є оператором газорозподільної системи або прямим споживачем. У точках виходу на міждержавному з`єднанні - оператор - перед замовником.

На переконання позивача, положення пп. 2 ч.2 п.10.1 договору прямо порушують норми положень ст. 673 ЦК України, огляду на наступне.

Товариство з обмеженою відповідальністю "Рівнегаз збут" є суб`єктом господарювання, основним видом діяльності якого є діяльність з постачання природного газу.

Відповідно до ч. 1 ст. 12 Закону України "Про ринок природного газу", постачання природного газу здійснюється відповідно до договору, за яким постачальник зобов`язується поставити споживачеві природний газ належної якості та кількості у порядку, передбаченому договором, а споживач зобов`язується оплатити вартість прийнятого природного газу в розмірі, строки та порядку, передбачених договором. Якість та інші фізико-хімічні характеристики природного газу визначаються згідно із нормативно-правовими актами.

Згідно ч.1 статті 678 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України), покупець, якому переданий товар неналежної якості, має право, незалежно від можливості використання товару за призначенням, вимагати від продавця за своїм вибором: пропорційного зменшення ціни; безоплатного усунення недоліків товару в розумний строк; відшкодування витрат на усунення недоліків товару .

Згідно ч. 2 ст. 678 ЦК України, у разі істотного порушення вимог щодо якості товару (виявлення недоліків, які не можна усунути, недоліків, усунення яких пов`язане з непропорційними витратами або затратами часу, недоліків, які виявилися неодноразово чи з`явилися знову після їх усунення) покупець має право за своїм вибором: відмовитися від договору і вимагати повернення сплаченої за товар грошової суми; вимагати заміни товару (ч. 2 ст. 678 ЦК України).

Так, 30.09.2021 між Товариством з обмеженою відповідальністю "Газопостачальна компанія "Нафтогаз трейдинг" та Товариством з обмеженою відповідальністю "Рівнегаз збут" було укладено Індивідуальний договір № БГр-21/22- РГЗ відповідно до Рамкового договору купівлі-продажу природного газу №2рд_БГр-РГЗ від 30.09.2021.

Як вказує позивач, природний газ, придбаний за Рамковим та Індивідуальним договорами, постачався позивачем безпосередньо побутовим споживачам.

Звертаючись до суду із позовом, позивач зазначає, що неналежна якість придбаного природного газу, підтверджується звітами про недотримання параметрів якості природного газу, що були розміщені на офіційному веб-сайті ТОВ "Оператор газотранспортної системи України".

Таким чином обґрунтовуючи наявність підстав для звернення до суду із позовом, Товариство з обмеженою відповідальністю "Рівнегаз збут" зазначає, що він, як покупець природного газу, для подальшого його перепродажу споживачам, має право на компенсацію вартості неякісного газу в порядку ст. 673, 678 ЦК України, а підпункт 2 частини 2 пункту 10.1 договору транспортування природного газу № від 16.12.2019, укладеного між Товариством з обмеженою відповідальністю "Рівнегаз збут" та Товариством з обмеженою відповідальністю "Оператор газотранспортної системи України", прямо суперечить нормам вищої юридичної сили та підлягає скасуванню.

Суд зауважує, що ТОВ "Рівнегаз збут" не враховує те, що норми ст. ст. 673, 678 ЦК України, на які посилається позивач в обґрунтування своїх вимог, регулюють взаємовідносини сторін договору купівлі продажу.

Відповідно до ч. 1 ст. 673 ЦК України, продавець повинен передати покупцеві товар якість якого відповідає умовам договору купівлі - продажу.

Стаття 678 ЦК України визначає вимоги покупця до продавця у випадку передачі продавцем товару неналежної якості.

Натомість, між ТОВ "Оператор газотранспортної системи України" та ТОВ "Рівнегаз збут" наявні взаємовідносини з надання послуг за договором транспортування природного газу, укладеного в Типовій формі, затвердженій постановою НКРЕКП від 30.09.2015 № 2497.

У відповідності до положень ч. 1 ст. 22 Закону України "Про ринок природного газу", права та обов`язки оператора газотранспортної системи визначаються Законом України "Про ринок природного газу", Кодексом газотранспортної системи, іншим: нормативно - правовими актами, а також Договором транспортування природного газу.

Нормами ст. 32 Закону України "Про ринок природного газу" визначено, що транспортування природного газу здійснюється на підставах та умовах договору транспортування природного газу в порядку, передбаченому кодексом газотранспортної системи та іншими нормативно - правовими актами. Типовий договір транспортування природного газу затверджується Регулятором.

Згідно п. п. 22 п. 2.3 гл. 2 Ліцензійних умов провадженні господарської діяльності транспортування природного газу, затверджених постановою НКРЕКП від 16.02.2017 № 201 (далі - Ліцензійні умови), при провадженні ліцензованої діяльності ліцензій повинен дотримуватися, в тому числі, вимог чинного Кодексу газотранспортної системи, а також виконувати умови укладених із замовниками договорі транспортування природного газу відповідно до Типового договору транспортування природного газу відповідно до Типового договору транспортування природного газу затвердженого НКРЕКП.

На виконання частини 2 статті 32 Закону України "Про ринок природного газу НКРЕКП 30.09.2015 постановою №2497 затверджено "Типовий договір транспортування природного газу", зареєстрований Міністерством юстиції України 06.11.2015 за № 1383/27828.

Також, положеннями п.1 гл. 1 розділу VIII Кодексу ГТС визначено, що договір транспортування є документом, який регулює правовідносини між оператором газотранспортної системи і окремим замовником послуг транспортування.

Порядок укладення договору транспортування природного газу та фінансове забезпечення регулюється розділом VIII Кодексу ГТС.

Пунктами 1, 2 глави 1 розділу VIII Кодексу ГТС визначено, що договір транспортування є документом, який регулює правовідносини між оператором газотранспортної системи і окремим замовником послуг транспортування.

Відповідно до п. 2.1 Типового договору, за цим договором Оператор ГТС надає Замовнику послугу транспортування природного газу на умовах, визначених у цьому договорі, а Замовник сплачує Оператору ГТС встановлені в цьому договорі вартість такої послуги та плат (за їх наявності), які виникають при його виконанні.

У відповідності до ч. 4 ст. 179 Господарського кодексу України (далі - ГК України), при укладенні господарських договорів сторони можуть визначати зміст договору на основі, в тому числі, типового договору затвердженого Кабінетом Міністрів України, чи у випадках, передбачених законом іншим державним органом або органом державної влади, коли сторони не можуть відступати від змісту типового договору, але мають право конкретизувати його умов

Враховуючи, що норми Закону України "Про ринок природного газу" визначають укладання договору транспортування природного газу у формі Типового договору затвердженого НКРЕКП, Оператор ГТС та замовники послуг за таким договором, з урахуванням норм ч, 4 ст. 179 ГК України, не можуть відступити від його змісту, а мають право конкретизувати його умови.

Умови затвердженого НКРЕКП Типового договору транспортування природного газу відповідають та відображають положення Кодексу ГТС, норми якого є обов`язковими для дотримання та виконання як Оператором ГТС, так і постачальником природно газу, яким є ТОВ "Рівнегаз збут".

Як вже зазначено вище, договір, укладений в Типовій формі договору транспортування природного газу (як у випадку між позивачем та відповідачем) є правочином про надання послуг, а не договором купівлі продажу, на норми регулювання якого посилається ТОВ "Рівнегаз збут" в позовній заяві.

Вказане підтверджується висновками, викладеними у постанові Верховного Суду у складі Колегії суддів Об`єднаної палати Касаційно господарського суду від 15.07.2022 по справі №921/184/21.

Відповідно до ст. 901 ЦК України, за договором про надання послуг одна сторона (виконавець) зобов`язується за завданням другої сторони (замовника) надати послугу, яка споживається в процесі вчинення певної дії або здійснення певної діяльності, замовник зобов`язується оплатити виконавцеві зазначену послугу, якщо інше встановлено договором. Положення цієї глави можуть застосовуватися до договорів про надання послуг, якщо це не суперечить суті зобов`язання.

Відповідно до ч. 7 ст. 179 ГК України, господарські договори укладаються за правилами, встановленими ЦК України урахуванням особливостей, передбачених цим Кодексом, іншими нормативно правовими актами щодо окремих видів договорів.

Норми ЦК України та ГК України можуть застосовуватися до договорів транспортування природного газу (як загальні норми) лише в частині, в якій вони не змінені спеціальним регулюванням, встановленим законодавством про ринок природного газу.

Аналогічні за змістом висновки містяться у постановах Верховного Суду по справі від 06.04.2023 по справі № 908/2504/21, від 20.12.2022 по справі № 904/7656/21, від 26.09.2022 по справі № 906/527/21.

Суд приходить до висновку, що застосування ТОВ "Рівнегаз збут" положень ЦК України, які регулюють операції з купівлі продажу до взаємовідносин з надання послуг транспортування природного газу є помилковим, оскільки зміст таких операцій є різним.

Окрім того, суд зауважує, що посилаючись на те, що пп. 2 ч. 2 п. 10.1 договору суперечить ст. ст. 673, 678 ЦК України, ТОВ "Рівнегаз збут" не зазначає обґрунтовану позицію відносно того, в чому саме полягає така суперечність, оскільки Оператор ГТС не є продавцем за договором та за взаємовідносинами з ТОВ "Рівнегаз збут" яке, відповідно не є покупцем у взаємовідносинах з Оператором ГТС.

При цьому, суд зауважує, що принцип змагальності (ст. 13 Господарського процесуального кодексу України (далі також - ГПК України) та принцип рівності сторін (ст. 7 ГПК України), які тісно пов`язані між собою, є основоположними компонентами концепції "справедливого судового розгляду" у розумінні п. 1 ст. 6 Конвенції. Вони вимагають "справедливого балансу" між сторонами: кожній стороні має бути надана розумна можливість представити свою справу за таких умов, що не ставлять її чи його у явно гірше становище порівняно з протилежною стороною.

Обов`язок доказування і подання доказів розподілений ст. 74 ГПК України між сторонами таким чином, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

З огляду на вищевикладене, та враховуючи те, що цивільне законодавство саме обмежується презумпцією добросовісності та розумності поведінки особи при укладенні угоди, судом при вирішенні даного спору враховано узгоджені обома сторонами у визначеному законом порядку умови договору, який в силу приписів ст. 11 ЦК України є підставою виникнення між сторонами спору певних прав та обов`язків, виконання і дотримання яких відповідає приписам ст. 526 ЦК України, і суд дійшов висновку що узгоджені умови договору виключали необ`єктивні (неупереджені, несправедливі) дії сторін зобов`язання стосовно одна одної, зокрема, в частині покладення відповідальності сторін договору за якість газу у точках виходу, враховуючи наведені вище обґрунтування, підпункт 2 частини 2 пункту 10.1 договору транспортування природного газу № від 16.12.2019 не є порушенням приписів цивільного та господарського законодавства.

Відповідно до статті 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається. У випадках, встановлених цим Кодексом, нікчемний правочин може бути визнаний судом дійсним. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).

Отже, статтею 215 ЦК України визначенні підстави недійсності правочину, і виходячи з її положень правочин може бути визнаний недійсним лише з підстав, визначених законом, та із застосуванням наслідків недійсності, передбачених законом.

Частиною першою статті 203 ЦК України передбачено, що зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам.

Відповідно до статті 217 ЦК України, недійсність окремої частини правочину не має наслідком недійсності інших його частин і правочину в цілому, якщо можна припустити, що правочин був би вчинений і без включення до нього недійсної частини.

Позивачем у даній справі не доведено наявність підстав, передбачених ст. 215 ЦК України, з якими закон пов`язує недійсність правочину (зокрема, оспорюваної його окремої його частини - підпункт 2 частини 2 пункту 10.1 договору), а також не доведено належними доказами порушення прав та інтересів позивача укладанням спірних умов договору, враховуючи його волевиявлення при укладенні договору погодитися на такі визначені договором умови щодо підстав та порядку в частині покладення відповідальності сторін договору за якість газу у точках виходу.

Позивач, реалізуючи право на судовий захист і звертаючись до суду з позовом про визнання недійсним правочину, стороною якого він є, зобов`язаний довести (підтвердити) в установленому законом порядку, яким чином оспорюваний ним договір порушує (зачіпає) його права та законні інтереси, а суд має перевірити доводи та докази, якими позивач обґрунтовує свої вимоги, і вирішити питання про наявність чи відсутність підстав для правового захисту позивача.

Порушенням розуміється такий стан суб`єктивного права, за якого воно зазнало протиправного впливу з боку правопорушника внаслідок чого суб`єктивне право особи зменшилося або зникло як таке. Порушення права пов`язане з позбавленням можливості здійснити, реалізувати своє право повністю або частково.

Верховним Судом неодноразово, зокрема, у постановах від 13.05.2021 по справі №910/6393/20, від 08.06.2021 по справі №910/11203/20, від 08.09.2021 по справі №913/690/20, від 21.12.2021 по справі №917/713/19, від 23.12.2021 по справі № 924/1351/20 (924/620/20) вказано, що відсутність порушеного або оспорюваного права позивача є підставою для ухвалення рішення про відмову у задоволенні позову, незалежно від інших встановлених судом обставин. Такої ж позиції дотримується Об`єднана палата Верховного Суду у складі суддів Касаційного господарського суду у постанові від 16.10.2020 у справі №910/12787/17.

Враховуючи зазначене, суд дійшов висновку, що включення в договір умов щодо застосування до позивача відповідальності за якість газу у точках виходу, можливість застосування якої прямо передбачена нормами чинного законодавства, не суперечить вимогам законодавства, не є підставою для визнання недійсними оспорюваних умов договору. Позивач не надав жодних доказів порушення його прав або законних інтересів внаслідок включення в договір підпункту 2 частини 2 пункту 10.1 договору транспортування природного газу № від 16.12.2019.

Також судом враховано правовий висновок, що сформульовано Об`єднаною палатою Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду у постанові від 11.10.2019 у справі № 902/575/18, який підтримано Верховним Судом у постановах від 27.01.2021 по справі № 915/982/18 та від 05.12.2019 по справі №908/1823/18 стосовно того, що суд не наділений повноваженнями для самостійного внесення змін Типової форми договору транспортування природного газу шлях зазначення інших пунктів, ніж тих, що затверджені уповноваженим на органом.

Таким чином, суд дійшов обґрунтованого висновку про те, що позивачем не доведено порушення оспорюваним підпунктом 2 частини 2 пункту 10.1 договору транспортування природного газу № від 16.12.2019 прав позивача, всупереч вимогам ст. 203, 515, 516 ЦК України, у зв`язку з чим відсутні підстави для визнання його недійсним відповідно до ч. 1 ст. 215 ЦК України.

Крім того, суд вважає за доцільне звернутись до питання ефективності обраного позивачем способу захисту прав.

Верховний Суд у постанові від 10.11.2021 по справі №910/8060/19 вказав, що під ефективним способом слід розуміти такий, що призводить до потрібних результатів, наслідків, дає найбільший ефект. Таким чином, ефективний спосіб захисту повинен забезпечити поновлення порушеного права, бути адекватним наявним обставинам.

Під ефективністю судового захисту розуміється спроможність судового рішення (за наслідками його виконання) призвести до усунення невизначеності у праві позивача та відновити права та законні інтереси особи, на захист яких було подано відповідний позов.

Поняття "ефективний засіб" передбачає запобігання порушенню або припиненню порушення, а так само встановлення механізму відновлення, поновлення порушеного права. Причому ефективний засіб - це запобігання тому, щоб відбулося виконання заходів, які суперечать Конвенції, або настала подія, наслідки якої будуть незворотними (рішення Європейського суду з прав людини від 31.07.2003 у справі "Дорани проти Ірландії" (Doran v. Ireland)).

Ефективність означає як попередження стверджуваного порушення чи його продовження, так і надання відповідного відшкодування за будь-яке порушення, яке вже відбулося (рішення ЄСПЛ від 26.10.2000 у справі "Кудла проти Польщі" (Kudla v. Poland)).

У рішенні Європейського суду з прав людини від 05.04.2005 у справі "Афанасьєв проти України" зазначено, що засіб захисту, що вимагається, повинен бути ефективним як у законі, так і на практиці, зокрема у тому сенсі, щоб його використання не було ускладнене діями або недоглядом органів влади відповідної держави.

Правосуддя за своєю суттю визнається таким лише за умови, що воно відповідає вимогам справедливості і забезпечує ефективне поновлення в правах (абзац десятий пункту 9 Рішення Конституційного Суду України від 30.01.2003 № 3-рп/2003).

Як встановлено судом, позивач обґрунтовуючи підстави визнання пп. 2 ч. 2 п. 10.1 договору недійсним із підстав суперечності ст. ст. 673, 678 ЦК України, ТОВ "Рівнегаз збут" не зазначає обґрунтовану позицію відносно того, в чому саме полягає така суперечність, оскільки Оператор ГТС не є продавцем за договором та за взаємовідносинами з ТОВ "Рівнегаз збут", яке, відповідно не є покупцем у взаємовідносинах з Оператором ГТС.

Також заявляючи позовні вимоги щодо визнання недійсними положення договору, укладеного в Типовій формі договору транспортування природного газу, затвердженій постановою НКРЕКП від 30.09.2015 № 245 ТОВ "Рівнегаз збут" діє всупереч положенням ч. 4 ст. 179 ГК України та ст. 32 Закону України "Про ринок природного газу", оскільки саме на Регулятора покладена функція із затвердження форми Типового договору транспортування природного газу, внесення змін, а також доповнення до нього, а отже, застосування обраного позивачем способу захисту ніяким чином не могло б призвести до усунення невизначеності у праві заявника, а отже, не було ефективним судовим захистом.

З урахуванням наведеного вище суд зазначає, що відсутність права, на захист якого подано позов, є беззаперечною та виключною підставою для відмови судом в задоволенні позовних вимог.

До того ж, суд зауважує, що судовий захист не може бути здійснено на майбутнє, що спростовує доводи заявника стосовно можливості виникнення порушення його прав та законних інтересів внаслідок дій відповідачів у майбутньому в якості обґрунтування підстав позову.

Згідно з частиною 1 статті 73 Господарського процесуального кодексу України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Частиною 1 статті 74 Господарського процесуального кодексу України передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень.

Відповідно до частини 3 статті 74 Господарського процесуального кодексу України, докази подаються сторонами та іншими учасниками справи.

Як вказано в статті 76 Господарського процесуального кодексу України, належними є докази, на підставі яких можна встановити обставини, які входять в предмет доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування. Предметом доказування є обставини, які підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.

Статтею 77 Господарського процесуального кодексу України встановлено що, обставини, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Докази, одержані з порушенням закону, судом не приймаються.

В статті 79 Господарського процесуального кодексу України вказано, що наявність обставини, на яку сторона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, вважається доведеною, якщо докази, надані на підтвердження такої обставини, є більш вірогідними, ніж докази, надані на її спростування. Питання про вірогідність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.

Відповідно до частини 1 статті 86 Господарського процесуального кодексу України, господарський суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

З урахуванням викладеного, суд дійшов висновку про те, що позовні вимоги Товариства з обмеженою відповідальністю "Рівнегаз збут" до Товариства з обмеженою відповідальністю "Оператор газотранспортної системи України" про визнання недійсним підпункту 2 частини 2 пункту 10 договору транспортування природного газу № від 16.12.2019 не підлягають задоволенню.

З огляду на наведене позовні вимоги відхиляються повністю, а судові витрати у справі покладаються на позивача відповідно до ст. 129 Господарського процесуального кодексу України.

Надаючи оцінку іншим доводам учасників судового процесу судом враховано, що обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи (ч. 5 ст. 236 Господарського процесуального кодексу України).

Відповідно до п. 3 ч. 4 ст. 238 Господарського процесуального кодексу України, у мотивувальній частині рішення зазначається, зокрема, мотивована оцінка кожного аргументу, наведеного учасниками справи, щодо наявності чи відсутності підстав для задоволення позову, крім випадку, якщо аргумент очевидно не відноситься до предмета спору, є явно необґрунтованим або неприйнятним з огляду на законодавство чи усталену судову практику.

Згідно усталеної практики Європейського суду з прав людини, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча п. 1 ст. 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення від 09.12.1994 Європейського суду з прав людини у справі "Руїс Торіха проти Іспанії"). Крім того, вмотивоване рішення дає стороні можливість оскаржити його та отримати його перегляд вищестоящою інстанцією.

Аналізуючи питання обсягу дослідження доводів учасників справи та їх відображення у судовому рішенні, суд першої інстанції спирається на висновки, що зробив Європейський суд з прав людини від 18.07.2006 у справі "Проніна проти України", в якому Європейський суд з прав людини зазначив, що п. 1 ст. 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі ст.6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи.

У рішенні Європейського суду з прав людини "Серявін та інші проти України" вказано, що усталеною практикою Європейського суду з прав людини, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча п. 1 ст. 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі "Руїс Торіха проти Іспанії" від 9 грудня 1994 року, серія A, № 303-A). Хоча національний суд має певну свободу розсуду щодо вибору аргументів у тій чи іншій справі та прийняття доказів на підтвердження позицій сторін, орган влади зобов`язаний виправдати свої дії, навівши обґрунтування своїх рішень (див. рішення у справі "Суомінен проти Фінляндії", № 37801/97 від 1 липня 2003 року). Ще одне призначення обґрунтованого рішення полягає в тому, щоб продемонструвати сторонам, що вони були почуті. Крім того, вмотивоване рішення дає стороні можливість оскаржити його та отримати його перегляд вищестоящою інстанцією. Лише за умови винесення обґрунтованого рішення може забезпечуватись публічний контроль здійснення правосуддя (рішення у справі "Гірвісаарі проти Фінляндії", №49684/99 від 27 вересня 2001 року).

Аналогічна правова позиція викладена у постановах від 13.03.2018, від 24.04.2019 Верховного Суду по справах №910/13407/17 та №915/370/16.

З огляду на вищевикладене, всі інші заяви, клопотання, доводи та міркування учасників судового процесу залишені судом без задоволення та не прийняті до уваги як законодавчо необґрунтовані та безпідставні.

Керуючись ст. 129, 236-241 Господарського процесуального кодексу України, суд

В И Р І Ш И В:

У задоволенні позову відмовити повністю.

Рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга на рішення суду відповідно до положень Господарського процесуального кодексу України подається до Північного апеляційного господарського суду протягом 20 (двадцяти) днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Повний текст рішення складено 06.03.2024.

Суддя О.В. Мандриченко