ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД СУМСЬКОЇ ОБЛАСТІ
РІШЕННЯ

05.03.2024м. СумиСправа № 920/604/23(920/1130/23)

Господарський суд Сумської області у складі судді Яковенка В.В., за участю секретаря судового засідання Павлючок І.М., розглянувши матеріали справи № 920/604/23(920/1130/23)

за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю Сумське машинобудівне науково-виробниче об`єднання (вул. Горького, буд. 58, м. Суми, 40004; код за ),

до відповідача Акціонерного товариства Перший Український міжнародний банк (вул. Андріївська, буд. 4, м. Київ, 04070; код за ),

за участю третіх осіб, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору, на стороні позивача:

1) Арбітражного керуючого Ткаченка Дениса Володимировича (49107, м. Дніпро, вул. Казакова, 3, оф. 14, свідоцтво про право на здійснення діяльності арбітражного керуючого № 1057 від 04.07.2013, ідентифікаційний код НОМЕР_1 );

2) Акціонерного товариства Сумське машинобудівне науково-виробниче об`єднання (40004, м. Суми, вул. Горького, 58, код 05747991),

про визнання недійсними додаткових угод

та за позовом третьої особи, яка заявляє самостійні вимоги щодо предмета спору: Адвокатського об`єднання Група правової допомоги (40004, м. Суми, вул. Горького, 58, )

до відповідачів: 1) Товариства з обмеженою відповідальністю Сумське машинобудівне науково-виробниче об`єднання (вул. Горького, буд. 58, м. Суми, 40004; код за ), 2) Акціонерного товариства Перший Український міжнародний банк (вул. Андріївська, буд. 4, м. Київ, 04070; код за )

про визнання недійсними додаткових угод

представники учасників справи:

позивача Похилько Л.В.;

відповідача (в режимі відеоконференції) Одринський К.А.

ВСТАНОВИВ:

28.09.2023 позивач звернувся з позовною заявою, відповідно до якої просить:

1) визнати недійсною додаткову угоду №38 від 30.04.2020 до договору поруки №10-723 від 16.03.2011, укладену між Акціонерним товариством Перший український міжнародний банк та Товариством з обмеженою відповідальністю Сумське машинобудівне науково - виробниче об`єднання;

2) визнати недійсною додаткову угоду №20 від 30.04.2020 до договору поруки від 07 грудня 2012 року №10-253, укладену між Акціонерним товариством Перший український міжнародний банк та Товариством з обмеженою відповідальністю Сумське машинобудівне науково - виробниче об`єднання.

Відповідно до протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 28.09.2023 справу призначено судді Котельницькій В.Л.

Ухвалою від 02.10.2023 суд постановив матеріали позовної заяви від 28.09.2023 №б/н (вх №3730 від 28.09.2023) у справі №920/1130/23 за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю Сумське машинобудівне науково-виробниче об`єднання (далі ТОВ «СМНВО») до Акціонерного товариства Перший Український міжнародний банк (далі АТ «ПУМБ») про визнання недійсними додаткових угод передати на розгляд в межах справи №920/604/23 про банкрутство Товариства з обмеженою відповідальністю Сумське машинобудівне науково-виробниче об`єднання.

На підставі протоколу передачі судової справи раніше визначеному складу суду від 03.10.2023 матеріали позовної заяви передано судді Яковенку В.В.

Ухвалою від 04.10.2023 суд прийняв позовну заяву Товариства з обмеженою відповідальністю Сумське машинобудівне науково-виробниче об`єднання до розгляду у відокремленому провадженні в межах провадження у справі № 920/604/23 банкрутство ТОВ «СМНВО»; ухвалив здійснювати розгляд справи № 920/604/23(920/1130/23) у порядку спрощеного позовного провадження, розгляд справи по суті призначити у судове засідання на 02.11.2023.

30.10.2023 до суду надійшов відзив представника відповідача, в якому він просить суд у задоволенні позовної заяви відмовити, оскільки позовні вимоги боржника суперечать вимогам закону та порушують права Банку.

01.11.2023 Адвокатське об`єднання Група правової допомоги (далі АО «ГПД») звернулося з позовною заявою, як третя особа з самостійними вимогами, відповідно до якої просить:

1) визнати недійсною додаткову угоду №38 від 30.04.2020 до договору поруки №10-723 від 16.03.2011, укладену між Акціонерним товариством Перший український міжнародний банк та Товариством з обмеженою відповідальністю Сумське машинобудівне науково - виробниче об`єднання;

2) визнати недійсною додаткову угоду №20 від 30.04.2020 до договору поруки від 07 грудня 2012 року №10-253, укладену між Акціонерним товариством Перший український міжнародний банк та Товариством з обмеженою відповідальністю Сумське машинобудівне науково - виробниче об`єднання.

Ухвалою від 06.11.2023 суд постановив залучити до участі у справі арбітражного керуючого Ткаченка Дениса Володимировича як третю особу, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, на стороні позивача; залучити до участі у справі Акціонерне товариство Сумське машинобудівне науково-виробниче об`єднання як третю особу, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, на стороні позивача; прийняти позовну заяву третьої особи, яка заявляє самостійні вимоги щодо предмета спору Адвокатського об`єднання Група правової допомоги до відповідачів: 1) Товариства з обмеженою відповідальністю Сумське машинобудівне науково-виробниче об`єднання; 2) Акціонерного товариства Перший Український міжнародний банк про визнання недійсними додаткових угод до спільного розгляду з позовом Товариства з обмеженою відповідальністю Сумське машинобудівне науково-виробниче об`єднання та призначити розгляд справи по суті на 05.12.2023, 11:20.

23.11.2023 до суду надійшли пояснення арбітражного керуючого Ткаченка Д.В., в яких просить суд у задоволенні позовної заяви відмовити.

Того ж дня до суду надійшов відзив представника відповідача, в якому просить суд у задоволенні позовних вимог відмовити.

Через загрозу безпеці учасників справи, у зв`язку з тим, що у Сумській області була оголошена повітряна тривога (повідомлення Telegram каналу, що інформує про повітряну тривогу Тривога. Сумська область), судове засідання у справі 920/604/23(920/1130/23) не відбулось, про що складено акт суду від 05.12.2023.

Ухвалою від 05.12.2023 суд постановив призначити розгляд справи по суті на 21.12.2023.

12.12.2023 до суду надійшла відповідь представника позивача на відзив, в якій просить суд позовні вимоги задовольнити у повному обсязі.

Ухвалою від 21.12.2023 суд постановив перейти до розгляду справи за правилами загального позовного провадження, призначити підготовче засідання на 23.01.2024.

12.01.2024 до суду надійшли від представника позивача правові позиції по справі про визнання недійсними додаткових угод.

Ухвалою від 23.01.2024 Господарський суд Сумської області закрив підготовче провадження у цій справі та призначив її до судового розгляду по суті на 08.02.2024.

У судовому засіданні 08.02.2024 суд постановив протокольну ухвалу про оголошення перерви в судовому засіданні до 05.03.2024.

29.02.2024 до суду надійшло клопотання представника позивача про долучення до матеріалів справи рішення судів, що містять правові позиції висловлені Верховним Судом при розгляді спорів щодо фраудаторності договорів поруки.

Згідно зі статтею 194 ГПК України завданням розгляду справи по суті є розгляд та вирішення спору на підставі зібраних у підготовчому провадженні матеріалів, а також розподіл судових витрат.

Статтею 114 ГПК України визначено, що суд має встановлювати розумні строки для вчинення процесуальних дій. Строк є розумним, якщо він передбачає час, достатній, з урахуванням обставин справи, для вчинення процесуальної дії, та відповідає завданню господарського судочинства.

Ураховуючи достатність часу, наданого сторонам для подачі доказів в обґрунтування своїх позицій по справі, приймаючи до уваги принципи змагальності та диспозитивності господарського процесу, господарським судом у межах наданих йому повноважень створені належні умови для реалізації учасниками процесу своїх прав.

Оцінюючи подані докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об`єктивному розгляді всіх обставин справи в їх сукупності, суд дійшов до наступних висновків.

Між Акціонерним товариством «Сумське машинобудівне науково-виробниче об`єднання» (далі AT «Сумське НВО») та Акціонерним товариством «Перший український міжнародний банк» було укладено Кредитний договір №7.5-60 від 31.03.2008, за яким Банк надав AT «Сумське НВО» кредит розмірі 22 000 000,00 доларів США, а АТ «Сумське НВО» зобов`язалося прийняти Кредит та використати його за цільовим призначенням, сплатити Плату за Кредит та повернути Банку Кредит в повному обсязі в порядку та у строки, обумовлені Кредитним договором.

У відповідності до додаткової угоди № 35 від 30.11.2016 до Кредитного договору розділ «ТЕРМІНИ» Кредитного договору було доповнено терміном «Період користування Кредитом».

Додатковою угодою № 38 від 04.09.2017 до Кредитного договору термін «Період користування Кредитом» було викладено у наступній редакції:

«Період користування кредитом» - проміжок часу, який складає 362 календарні дні, крім першого, другого та четвертого Періодів користування Кредитом:

Для першого Періоду користування Кредитом - період з дати укладення додаткової угоди № 35 до Кредитного договору по 04 (четвертого) грудня 2017 року.

Для другого Періоду користування Кредитом - період з дати 05 (п 'ятого) грудня 2017 року по 29 (двадцять дев 'яте) березня 2018 року.

Для третього Періоду користування Кредитом - період з дати 30 (тридцятого) березня 2018 року по 26 (двадцять шосте) березня 2019 року.

Для четвертого Періоду користування Кредитом - період з дати 27 (двадцять сьомого) березня 2019 року по 01 (перше) листопада 2019 року.

Додатковою угодою № 38 від 04.09.2017 також було внесено зміни до підпункту 6.1.1 Кредитного договору, яким визначено графік погашення кредиту, та передбачено, що перший період користування Кредитом підлягає поверненню не пізніше 04.12.2017.

Пунктом 6.1.2 Кредитного договору (в редакції додаткової угоди № 35 від 30.11.2016) передбачено, що протягом строку дії кожного поточного Періоду користування Кредитом Банк розглядає питання щодо продовження кредитування на наступний період користування Кредитом на діючих умовах цього Договору. При прийнятті рішення про продовження кредитування на діючих умовах Банк направляє відповідне письмове повідомлення не менше ніж за 45 (сорок п 'ять) календарних днів до дати закінчення дії відповідного Періоду користування Кредитом Позичальнику та поручителям/майновим поручителям.

Сторони дійшли згоди, що отримання такого повідомлення є достатньою підставою для продовження кредитування та не потребує укладання будь-яких додаткових угод до цього Договору.

Як зазначає позивач, Банком не направлялося AT «Сумське НВО» повідомлення про продовження кредитування на другий Період користування Кредитом, отже, період користування Кредитом, у відповідності до пунктів 6.1.1 та 6.1.2 Кредитного договору, закінчився 04.12.2017, що визнається самим Банком у заяві про грошові вимоги до боржника по даній справі.

16 березня 2011 року між Банком та TОВ «СМНВО» як поручителем був укладений Договір поруки № 10-723 в забезпечення зобов`язання за кредитним договором № 7.5-60 від 31.03.2008.

Відповідно до п. 1.1. Договору поруки № 10-723 позивач поручився перед Банком за виконання AT «Сумське НВО» зобов`язань за кредитним договором № 7.5-60 від 31.03.2008.

30.04.2020 між Банком і TОВ «СМНВО» була укладена додаткова угода № 38 до Договору поруки № 10-723, за умовами якої текст Договору поруки № 10-723 був викладений у новій редакції.

Позивач вважає, що шляхом підписання додаткової угоди № 38 від 30.04.2020 до договору поруки № 10-723 від 16.03.2011, Банк та поручитель фактично уклали новий договір поруки.

Між AT «Сумське НВО» та Банком було укладено кредитний договір № 04-248 від 07.12.2012, за яким Банк надав AT «Сумське НВО» кредит у розмірі 10 000 000,00 доларів США, а АТ «Сумське НВО» зобов`язалося прийняти кредит та використати його за цільовим призначенням, сплатити плату за кредит та повернути Банку кредит в повному обсязі в порядку та у строки, обумовлені кредитним договором.

У відповідності до додаткової угоди № 22 від 30.11.2016 до вказаного кредитного договору розділ «ТЕРМІНИ» кредитного договору було доповнено терміном «Період користування Кредитом».

Додатковою угодою № 25 від 04.09.2017 до Кредитного договору № 04-248 термін «Період користування Кредитом» було викладено у наступній редакції:

«Період користування кредитом» - проміжок часу, який складає 362 календарні дні. крім першого, другого та четвертого Періодів користування Кредитом:

Для першого Періоду користування Кредитом - період з дати укладення додаткової угоди № 35 до Кредитного договору по 04 (четвертого) грудня 2017 року.

Для другого Періоду користування Кредитом - період з дати 05 (п 'ятого) грудня 2017 року по 29 (двадцять дев 'яте) березня 2018 року.

Для третього Періоду користування Кредитом - період з дати 30 (тридцятого) березня 2018 року по 26 (двадцять шосте) березня 2019 року.

Для четвертого Періоду користування Кредитом - період з дати 27 (двадцять сьомого) березня 2019 року по 01 (перше) листопада 2019 року.

Додатковою угодою № 25 від 04.09.2017 також було внесено зміни до підпункту 6.1.1 Кредитного договору, яким визначено графік погашення кредиту, та передбачено, що перший період користування Кредитом підлягає поверненню не пізніше 04.12.2017.

Пунктом 6.1.2 Кредитного договору № 04-248 (в редакції додаткової угоди № 22 від 30.11.2016 передбачено, що протягом строку дії кожного поточного Періоду користування Кредитом Банк розглядає питання щодо продовження кредитування на наступний період користування Кредитом на діючих умовах цього Договору. При прийнятті рішення про продовження кредитування на діючих умовах Банк направляє відповідне письмове повідомлення не менше ніж за 45 (сорок п 'ять) календарних днів до дати закінчення дії відповідного Періоду користування Кредитом Позичальнику та поручителям/майновим поручителям.

Сторони дійшли згоди, що отримання такого повідомлення є достатньою підставою для продовження кредитування та не потребує укладання будь-яких додаткових угод до цього Договору.

Як зазначає позивач, Банком не направлялося AT «Сумське НВО» повідомлення про продовження кредитування на другий Період користування Кредитом, отже, період користування Кредитом, у відповідності до пунктів 6.1.1 та 6.1.2 Кредитного договору, закінчився 04.12.2017, що визнається самим Банком у заяві про грошові вимоги до боржника по даній справі.

07 грудня 2012 року між Банком та TОВ «СМНВО» також був укладений Договір поруки № 10-253 в забезпечення зобов`язання за кредитним договором № 7.5-60 від 31.03.2008 року.

Відповідно до п. 1.1. Договору поруки № 10-253 позивач поручився перед Банком за виконання AT «Сумське НЕЮ» зобов`язань за кредитним договором № 04-248 від 07.12.2012.

30.04.2020 між Банком та TОВ «СМНВО» була укладена Додаткова угода № 20, за умовами якої текст Договору поруки № 10-253 був викладений у новій редакції.

Позивач вважає, що шляхом підписання додаткової угоди № 20 від 30.04.2020 до договору поруки № 10-253 від 07.12.201, Банк та поручитель фактично уклали новий договір поруки.

Звертаючись до суду з цим позовом, позивач зазначає про те, що наведені вище додаткові угоди до договорів поруки, укладені ТОВ «СМНВО» у квітні 2020 року, є фраудаторними правочинами.

Підставами визнання недійсними договорів поруки позивач вказує: оспорювані правочини були укладені із заінтересованою особою, додаткові угоди до договорів поруки укладено без спрямування на настання реальних наслідків поруки та спрямований на зменшення обсягу майна боржника та уникнення сплати боргу перед іншими кредиторами.

Зокрема підставою для визнання недійсними додаткових угод до договорів поруки позивач зазначає те, що на дату укладення оспорюваних угод у боржника вже була значна сума заборгованості перед кредиторами, з посиланням на наступне:

- заборгованість з податків, зборів та обов`язкових платежів становила 247276306,47 грн;

- рішенням Сумського окружного адміністартивного суду від 30.01.2020, яке набрало законної сили 26.01.2021 стягнуто з ТОВ «СМНВО» податковий борг на загальну суму 20842874,39 грн;

- заборгованість перед кредитором АО «Група правової допомоги» на суму 1098802,18 грн;

- згідно даних звіту про фінансові результати ТОВ «СМНВО» за 2019 рік боржник поніс збитки у розмірі 83833000 грн.

Як убачається, позивач в обгрунтування недійсності правочинів посилається на те, що він уклав договір із заінтересованою особою.

З матеріалів справи вбачається, що додаткова угода № 38 від 30.04.2020 до договору поруки № 10-723 від 16.03.2011 та додаткова угода № 20 від 30.04.2020 до договору поруки № 10/253 від 07.12.2012, які і самі договори, були укладені між ТОВ «СМНВО» та АТ «ПУМБ», який не є заінтересованою особою по відношенню до боржника та не підпадає під ознаки ст. 1 Кодексу України з процедур банкрутства.

У відповідності до ч.2 ст.7 Кодексу України з процедур банкрутства господарський суд, у провадженні якого перебуває справа про банкрутство (неплатоспроможність), в межах цієї справи вирішує всі майнові спори, стороною в яких є боржник; спори з позовними вимогами до боржника та щодо його майна; спори про визнання недійсними результатів аукціону; спори про визнання недійсними будь-яких правочинів, укладених боржником; спори про повернення (витребування) майна боржника або відшкодування його вартості відповідно; спори про відшкодування шкоди та/або збитків, завданих боржнику; спори про стягнення заробітної плати; спори про поновлення на роботі посадових та службових осіб боржника; спори щодо інших вимог до боржника.

На підставі ч.1 ст.42 згаданого Кодексу господарський суд у межах провадження у справі про банкрутство за заявою арбітражного керуючого або кредитора, поданою в порядку, визначеному статтею 7 цього Кодексу, може визнати недійсними правочини або спростувати майнові дії, вчинені боржником після відкриття провадження у справі про банкрутство або протягом трьох років, що передували відкриттю провадження у справі про банкрутство, якщо вони порушили права боржника або кредиторів.

Проте, оскільки справу про банкрутство ТОВ СМНВО відкрито 13.07.2023, оспорювані правочини вчинено 30.04.2020, суд вирішує цей спір за загальними вимогами цивільного законодавства.

Згідно з п. 1 ч. 2 ст. 11 ЦК України цивільні права та обов`язки виникають з договорів та інших правочинів.

За змістом ст. 202 ЦК України правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав і обов`язків.

Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним (ч. 5 ст. 203 ЦК україни).

Визнання правочину недійсним є одним із передбачених законом способів захисту цивільних прав та інтересів за ст. 16 ЦК України, а загальні вимоги щодо недійсності правочину встановлені нормами ст. 215 ЦК України.

У відповідності до ч. 1 ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені ч. 1-3, 5 та ч. 6 ст. 203 цього Кодексу.

Частиною 3 ст. 215 ЦК України визначено, що якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).

За змістом ст. 215 ЦК України вимога про визнання оспорюваного правочину недійсним може бути заявлена як однією зі сторін правочину, так і іншою заінтересованою особою, права та законні інтереси якої порушено вчиненим правочином.

Відповідно до ст. 16, 203, 215 ЦК України для визнання судом оспорюваного правочину недійсним необхідним є: пред`явлення позову однією із сторін правочину або іншою заінтересованою особою; наявність підстав для оспорювання правочину; встановлення, чи порушується (не визнається або оспорюється) суб`єктивне цивільне право або інтерес особи, яка звернулася до суду. Таке розуміння визнання правочину недійсним, як способу захисту, є усталеним у судовій практиці. Це підтверджується висновками, що містяться в постановах Верховного Суду України від 25.12.2013 у справі № 6-78цс13, від 11.05.2016 у справі № 6-806цс16 тощо.

У постанові від 30.01.2019 у справі № 911/5358/14 Верховний Суд висловив правову позицію щодо реальності господарської операції, вказав на те, що для з`ясування правової природи як господарської операції, так і договору (укладенням якого опосередковувалося виконання цієї операції) необхідно вичерпно дослідити фактичні права та обов`язки сторін у процесі виконання операції, фактичний результат, до якого прагнули учасники такої операції, та оцінити зміни майнового стану, які відбулися у сторін в результаті цієї операції.

Водночас будь-який правочин, вчинений боржником у період настання у нього зобов`язання із погашення заборгованості перед кредитором, внаслідок якого боржник перестає бути платоспроможним, має ставитися під сумнів у частині його добросовісності та набуває ознак фраудаторного правочину (постанова Верховного Суду у справі №405/1820/17 від 24.07.2019, №910/8357/18 від 28.11.2019).

Великою Палатою Верховного Суду викладено у постанові від 03.07.2019 у справі № 369/11268/16-ц (провадження № 14-260цс19) висновок про те, що позивач вправі звернутися до суду із позовом про визнання договору недійсним, як такого, що направлений на уникнення звернення стягнення на майно боржника, на підставі загальних засад цивільного законодавства (п. 6 ст. 3 ЦК України) та недопустимості зловживання правом (ч.3 ст. 13 ЦК України), та послатися на спеціальну норму, що передбачає підставу визнання правочину недійсним, якою може бути як підстава, передбачена ст. 234 ЦК України, так і інша, наприклад, підстава, передбачена ст. 228 ЦК України.

Як зазначалося вище, підставою для визнання недійсними додаткових угод до договорів поруки позивач у позові зазначив їх фраудаторність, мотивуючи свої доводи тим, що додаткові угоди до договорів поруки були укладені сторонами без реальної можливості виконати відповідне зобов`язання, наслідком чого стала неплатоспроможність ТОВ «СМНВО» та неможливість виконання грошових зобов`язань перед іншими кредиторами.

Угоди, що укладаються учасниками цивільних відносин, повинні мати певну правову та фактичну мету, яка не має бути очевидно неправомірною та недобросовісною. Угода, що укладається «про людське око», таким критеріям відповідати не може.

Аналогічна правова позиція викладена в постанові Верховного Суду від 24.07.2019 № 405/1820/17.

Згідно зі ст. 553 ЦК України поручитель за договором поруки поручається перед кредитором боржника за виконання ним свого обов`язку та відповідає перед останнім за порушення зобов`язання боржником.

Відповідно до ст. 554 ЦК України у разі порушення боржником зобов`язання, забезпеченого порукою, боржник і поручитель відповідають перед кредитором як солідарні боржники, якщо договором поруки не встановлено додаткову (субсидіарну) відповідальність поручителя. Порука є дійсною, зокрема, до припинення основного зобов`язання (ч. 1 ст. 559 ЦК України).

Системний аналіз положень статей 553-559 ЦК України свідчить, що за своє правовою природою порука є угодою з відкладальною обставиною. Укладення договору поруки є актом розпорядження майном на майбутнє. Поручитель, укладаючи договір поруки, розуміє, що у випадку невиконання боржником зобов`язання, саме йому доведеться виконувати зобов`язання в повному обсязі за рахунок свого майна (шляхом передачі чи відчуження кредитору). Тим самим поручитель визначає долю належного йому майна на майбутнє.

Отже, укладення третьою стороною та кредитором договору поруки для забезпечення виконання зобов`язань боржника перед кредитором не зумовлює виникнення у поручителя майнових зобов`язань з моменту укладання такого договору та до моменту порушення боржником основного зобов`язання і не вимагає вчинення боржником на користь третьої особи майнових дій з моменту укладення договору поруки.

Наведений висновок є цілком очевидним, адже як свідчать приписи статтей 212, 553-559 ЦК України, метою укладення договору поруки є отримання кредитором додаткових гарантій виконання основного зобов`язання забезпеченого цим договором, у разі невиконання якого боржником таке зобов`язання підлягає виконанню, зокрема, й поручителем. Тобто порука є способом забезпечення зобов`язань, а також має зобов`язальний, договірний характер.

Аналогічної судової практики у подібних правовідносинах дотримується Верховний Суд, зокрема, в постанові Верховного Суду в складі Касаційного господарського суду від 30 червня 2022 року у справі №922/2960/17.

При цьому, судом ураховано, що наявність грошових зобов`язань станом на день укладення спірних договорів не означає безумовну заборону на ведення господарської діяльності та договірної роботи.

У постанові Верховного Суду від 14.01.2020 у справі № 489/5148/18 (провадження № 61-20593св19) суд касаційної інстанції вказав, що правочин, учинений боржником у період настання в нього зобов`язання щодо погашення заборгованості перед кредитором, унаслідок якого боржник перестає бути платоспроможним, має ставитися під сумнів у частині його добросовісності та набуває ознак фраудаторного правочину (правочину, вчиненого боржником на шкоду кредитору).

Однією із основоположних засад цивільного законодавства є добросовісність (п. 6 ст. 3 ЦК України) і дії учасників цивільних правовідносин мають бути добросовісними, тобто відповідати певному стандарту поведінки, що характеризується чесністю, відкритістю і повагою інтересів іншої сторони договору або відповідного правовідношення.

Згідно з ч. 2, 3 ст. 13 ЦК України при здійсненні своїх прав особа зобов`язана утримуватися від дій, які могли б порушити права інших осіб, завдати шкоди довкіллю або культурній спадщині. Не допускаються дії особи, що вчиняються з наміром завдати шкоди іншій особі, а також зловживання правом в інших формах.

Фраудаторні угоди - це угоди, що завдали шкоди боржнику (як приклад, угода з метою виведення майна). Мета такого правочину в момент його укладання є прихованою, але проявляється через дії або бездіяльність, що вчиняються боржником як до, так і після настання строку виконання зобов`язання цілеспрямовано на ухилення від виконання обов`язку.

Отже, основною ознакою фраудаторності є майновий критерій, відсутність якого виключає фраудаторність правочину, суть такого критерію в наступному: 1) фраудаторний правочин спрямований на умисне приховання майна (активів) боржника від кредиторів або умисне уникнення виконання зобов`язань перед кредиторами (тобто має явно очевидний характер заподіяння шкоди кредиторам або самому боржнику; 2) внаслідок вчинення такого правочину боржник перестає бути платоспроможним перед кредиторами, чим останнім завдається шкода (збитки).

У постанові Верховного Суду від 07.10.2020 у справі №755/17944/18 сформульовано поняття фраудаторного правочину - це правочин, учинений боржником умисно на шкоду кредитору. Також у цій постанові Верховний Суд наголосив, що важливими ознаками фраудаторності правочину також є: - момент укладення договору (наприклад, коли боржник усвідомлює, що майно буде забрано кредиторами за борги); - характеристика контрагента, з яким боржник укладає оскаржуваний договір (наприклад, родич боржника, давній знайомий, партнер, товариш, інші пов`язана особа); - ціна, зокрема: наявність/відсутність оплати ціни контрагентом боржника, занижена ціна.

У цьому випадку відсутні підстави вважати про будь-яке зловживання правом на укладення додаткових угод до договорів поруки, так як взяття на себе боржником обов`язків фінансового поручителя за зобов`язаннями АТ «Сумське НВО», по-перше, не означало, що майнові зобов`язання перед кредитором виникнуть, а по-друге, було здійснено боржником за відсутності встановлених судом зобов`язань перед кредиторами.

Разом з тим, на момент укладення оспорюваних додаткових угод до договорів поруки ТОВ «СМНВО» здійснювало господарську діяльність, жодних доказів неплатоспроможності станом на дату укладення додаткових угод позивачем не надано.

При цьому посилання позивача в обґрунтування своїх вимог на пов`язаність ТОВ СМНВО та АТ Сумське НВО навпаки свідчить про реальність і ділову мету оспорюваних правочиніва.

Згідно з ч. 1 ст. 76 ГПК України належними є докази, на підставі яких можна встановити обставини, які входять в предмет доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування.

Відповідно до ч. 1 ст. 77 ГПК України обставини, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

Таким чином, виходячи з меж заявлених позовних вимог, системного аналізу положень чинного законодавства України та матеріалів справи, суд дійшов висновку про те, що позовні вимоги задоволенню не підлягають.

З огляду на вищевикладене, всі інші доводи та міркування учасників судового процесу не досліджуються судом, так як з огляду на встановлені фактичні обставини справи, суд дав вичерпну відповідь на всі питання, що входять до предмету доказування у даній справі та виникають при кваліфікації спірних відносин як матеріально-правовому, так і у процесуальному сенсах.

Витрати по сплаті судового збору відповідно до ст. 129 ГПК України покладаються на позивача.

Розглянувши позов третьої особи, суд не вбачає підстав для його задоволення, враховуючи наступне.

Обгрунтовуючи своє право на звернення до суду з позовною заявою про визнання недійсними договорів поруки, АО «ГПД» зазначає, що заявляє цей позов у якості заінтересованої особи (кредитора) з метою усунення несприятливих наслідків пов`язаних з вчиненням оспорюваного правочину.

Статтею 15 ЦК України передбачено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання, та свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.

Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу (ч. 1 ст. 16 ЦК України).

Відповідно до частин 1, 2 ст. 4 ГПК України право на звернення до господарського суду в установленому цим Кодексом порядку гарантується. Юридичні особи та фізичні особи - підприємці, фізичні особи, які не є підприємцями, державні органи, органи місцевого самоврядування мають право на звернення до господарського суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав та законних інтересів у справах, віднесених законом до юрисдикції господарського суду, а також для вжиття передбачених законом заходів, спрямованих на запобігання правопорушенням.

Відповідно до ч. 1 ст. 5 ГПК України, здійснюючи правосуддя, господарський суд захищає права та інтереси фізичних і юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором.

З наведеного вище вбачається, що підставою та необхідною умовою для звернення особи до суду з позовом є наявність порушеного права та охоронюваного законом інтересу особи - позивача у справі і таке звернення здійснюється особою, котрій це право належить, і саме з метою його захисту.

При цьому звертаючись до господарського суду, позивач повинен визначити, яке його право, на його думку, є порушеним, та в який спосіб належить здійснити судовий захист порушеного права. Відсутність обставин, які б підтверджували наявність порушення права особи, за захистом якого вона звернулася, є підставою для відмови у задоволенні такого позову.

Відповідно до частини 3 статті 215 ЦК України якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).

Зазначеною нормою передбачено можливість оскарження правочину як стороною договору, так і заінтересованою особою, яка не є стороною правочину.

Чинне законодавство прямо не визначає кола осіб, які можуть бути позивачами у справах, пов`язаних з визнанням правочинів недійсними, а тому, виходячи з вимог статті 16 ЦК України, статті 4 ГПК України, крім учасників правочину (сторін за договором), позивачем у справі може бути будь-яка особа, чиї права та охоронювані законом інтереси порушує цей правочин.

Відсутність обставин, які б підтверджували наявність порушення права особи, за захистом якого вона звернулась, є підставою для відмови у задоволенні такого позову.

Таким чином, існує певний порядок реалізації прав суб`єкта господарювання стосовно захисту порушених прав. Так, підставою для звернення до суду є наявність порушеного права, таке звернення здійснюється особою, якій це право належить, і саме з метою його захисту.

Ухвалою суду від 05.10.2023 у справі №920/604/23 про банкрутство ТОВ «СМНВО» визнано вимоги АО «ГПД» до боржника в сумі 955072,51 грн боргу та 5368,00 грн судового збору.

Судом зазначено, що "10.08.2023 до суду надійшла заява № б/н від 08.08.2023 Адвокатського об`єднання Група правової допомоги про визнання кредиторських вимог до боржника в сумі 1604936,80 грн, з яких: 1599568,80 грн основний борг, 5638,00 грн судовий збір.

Розпорядник майна письмово інформував суд про визнання боржником вимог кредитора в розмірі 1599568,80 грн основного боргу та 5368,00 грн судового збору.

05.10.2023 до суду надійщли заперечення представника боржника на заяву кредитора АО «ГПД», в яких зазначив, що боржник і кредитор провели звірку взаєморозрахунків за березень 2018 червень 2023 років та підтверджують суму заборгованості ТОВ «СМНВО» перед АО «ГПД» у розмірі 955072,51 грн, про що складений відповідний акт станом на 30.06.2023, який долучений до матеріалів справи. Отже боржник визнає кредиторські вимоги АО «ГПД» у розмірі 955072,51 грн.

03.03.2018 між ТОВ «Сумське машинобудівне науково-виробниче об`єднання» (Клієнт, боржник) та Адвокатським об`єднанням «Група правової допомоги» (Адвокатське об`єднання, кредитор) було укладено Договір № 2 про надання правової допомоги, відповідно до п. 1.1 якого, Клієнт доручає, а Адвокатське Об`єднання приймає на себе зобов`язання надавати юридичну допомогу в обсязі та на умовах, передбачених даним Договором та «Умовами надання правової допомоги Адвокатським об`єднанням «Група правової допомоги», надалі Додаток № 1, які є невід`ємною частиною цього Договору.

До обов`язків Клієнта відповідно до п. 3.1.3 та п.3.1.4 Договору належать: оплачувати витрати, необхідні для виконання його доручень та оплачувати юридичну допомогу у відповідності до умов розділу 4 Договору та Додатку №1.

За результатами надання юридичної допомоги складається акт, що підписується представниками кожної зі сторін. В акті вказується обсяг наданої Адвокатським обєднанням юридичної допомоги і її вартість(п. 4.4 Договору).

Понесені витрати, необхідні для виконання доручень Клієнта зазначаються у звіті про понесення витрат за відповідний місяць.

Додатковою угодою №3, укладеною 30.10.2020 до Договору №2 про надання правової допомоги від 03.03.2018 викладено абзац 1 пункту 4.1 Договору у наступній редакції: «Юридичну допомогу, що надається Адвокатським Об`єднанням, Клієнт оплачує в гривнях, шляхом щомісячного переказу суми, що дорівнює 15000 грн без ПДВ».

У відповідності до п. 3 Додаткової угоди № 4, укладеної 31.08.2021 до Договору №2 про надання правової допомоги від 03.03.2018 щомісячна сума за надані юридичні послуги складає 20 625 гривень 00 коп. без ПДВ.

Поряд з цим, як зазначає кредитор, обов`язок щодо сплати вартості наданих юридичних послуг та відшкодування понесених витрат боржником виконувався неналежним чином.

Як вбачається з поданих матеріалів, станом на 30.06.2023 заборгованість боржника перед кредитором становить 955072,51 грн, що підтверджується актами про надання послуг до Договору, звітами про понесення витрат, актом взаємних розрахунків, долучених до матеріалів справи.

Таким чином, сума боргу боржника перед кредитором становить 955072,51 грн".

З матеріалів справи про банкрутство, в тому числі безпосередньо поданих кредитором документів, убачається, що відсутнє документальне підтвердження виконання умов договору до 30 жовтня 2020 року (дати укладення додаткової угоди №3), а борг виник на підставі звітів про понесення витрат, починаючи з березня 2021 року по червень 2023 року включно.

За таких обставин договір між ТОВ «СМНВО» та АО «ГПД» було укладено 03.03.2018, але зобовязання за ним виникли у березні 2021 року, борг підтверджено станом на 30.06.2023, кредиторські вимоги визнано судом 05.10.2023, тобто відносини за договором про надання правової допомоги та відповідний борг у боржника виник вже після укладання боржником та АТ «ПУМБ» договорів поруки та оспорюваних додаткових угод до них.

За правовою позицією Верховного Суду правочин, який ставиться під сумнів має бути вчинений боржником у період настання у нього зобов`язання з погашення заборгованості перед кредитором.

Оскільки зобов`язання боржника перед АТ «ПУМБ» виникли задовго до настання зобов`язань перед АО «ГПД», це виключає можливість порушення прав конкретно цього кредитора.

Заінтересованою особою при оспорюванні договорів може бути тільки та особа, яка мала підтверджені вимоги до боржника.

Зважаючи на недоведеність порушень прав АО «ГПД» укладенням спірного договору, в задоволенні його вимог слід відмовити.

Також доречно зауважити, що третя особа не заявила самостійних вимог (ті, що відрізняються від первісних), оскільки її позов співпадає у більшості тексту з позовом ТОВ СМНВО. Тому мотиви відмови в позові ТОВ СМНВО є доречними також і для аналогічної позовної заяви АО ГПД.

Витрати по сплаті судового збору відповідно до ст. 129 ГПК України покладаються на позивача.

Керуючись статтями 129, 232, 237, 238, 240, 241 Господарського процесуального кодексу України, суд

ВИРІШИВ:

1. У задоволенні позову Товариства з обмеженою відповідальністю Сумське машинобудівне науково-виробниче об`єднання відмовити.

2. У задоволенні позову третьої особи, яка заявляє самостійні вимоги щодо предмета спору, Адвокатського об`єднання Група правової допомоги відмовити.

Згідно зі статтею 241 Господарського процесуального кодексу України рішення набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Відповідно до статті 256 Господарського процесуального кодексу України апеляційна скарга на рішення суду подається протягом двадцяти днів, а на ухвалу суду - протягом десяти днів з дня його (її) проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини рішення суду, або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення. Учасник справи, якому повне рішення або ухвала суду не були вручені у день його (її) проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження: 1) рішення суду - якщо апеляційна скарга подана протягом двадцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду; 2) ухвали суду - якщо апеляційна скарга подана протягом десяти днів з дня вручення йому відповідної ухвали суду. Строк на апеляційне оскарження може бути також поновлений в разі пропуску з інших поважних причин, крім випадків, зазначених у частині другій статті 261 цього Кодексу.

Повне рішення складено 12.03.2024.

Суддя В.В. Яковенко