РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

м. Київ

01.03.2024Справа № 910/152/23

Господарський суд міста Києва у складі судді Нечая О.В., за участю секретаря судового засідання Будніка П.О., розглянувши у загальному позовному провадженні матеріали справи № 910/152/23

за позовом Заступника керівника Одеської обласної прокуратури (Україна, 65026, Одеська обл., м. Одеса, вул. Пушкінська, буд. 3; ідентифікаційний код: 03528552) в інтересах держави

в особі 1) Міністерства охорони здоров`я України (Україна, 01021, м. Київ, вул. Грушевського, буд. 7; ідентифікаційний код: 00012925),

2) Державного закладу "Спеціалізований (спеціальний) клінічний санаторій імені В.П. Чкалова" Міністерства охорони здоров`я України (Україна, 65084, Одеська обл., м. Одеса, Французький бульвар, буд. 85; ідентифікаційний код: 01982181)

до 1) Фонду державного майна України (Україна, 01133, м. Київ, вул. Генерала Алмазова, буд. 18/9; ідентифікаційний код: 00032945),

2) Регіонального відділення Фонду державного майна України по Одеській та Миколаївській областях (Україна, 65048, Одеська обл., м. Одеса, вул. Велика Арнаутська, буд. 15; ідентифікаційний код: 43015722),

3) Товариства з обмеженою відповідальністю "Драйв-Ін" (Україна, 65023, Одеська обл., м. Одеса, провулок Маланова, буд. 1, офіс 4; ідентифікаційний код: 20984139)

за участі третіх осіб, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору, на стороні позивачів: 1) Міністерства культури та інформаційної політики України (Україна, 01601, м. Київ, вул. Франка Івана, буд. 19; ідентифікаційний код: 43220275),

2) Департаменту культури, національностей, релігій та охорони об`єктів культурної спадщини Одеської обласної військової адміністрації (Україна, 65107, Одеська обл., м. Одеса, вул. Канатна, буд. 83; ідентифікаційний код: 40055626)

про визнання незаконними та скасування наказів, визнання недійсним договору купівлі-продажу нерухомого майна та зобов`язання повернути майно

Представники учасників справи:

від прокуратури: Гудков Д.В., посвідчення № 076396;

від позивача-1: Дяк Ю.М., у порядку самопредставництва;

від позивача-2: Хаджи І.Д., ордер серії АТ № 1030924 від 01.11.2023;

від відповідача-1: Кулініч В.О., у порядку самопредставництва;

від відповідача-2: Стапінський В.О., у порядку самопредставництва;

від відповідача-3: Сизоненко В.С., ордер серії ВН № 1242122;

від третьої особи-1: не з`явився;

від третьої особи-2: не з`явився.

ОБСТАВИНИ СПРАВИ:

Заступник керівника Одеської обласної прокуратури (далі - прокурор) в інтересах держави в особі Міністерства охорони здоров`я України (далі - позивач-1), Державного закладу "Спеціалізований (спеціальний) клінічний санаторій імені В.П. Чкалова" Міністерства охорони здоров`я України (далі - позивач-2) звернувся до Господарського суду міста Києва з позовом до Фонду державного майна України (далі - відповідач-1), Регіонального відділення Фонду державного майна України по Одеській та Миколаївській областях (далі - відповідач-2), Товариства з обмеженою відповідальністю "Драйв-Ін" (далі - відповідач-3), у якому просить:

1) визнати незаконним та скасувати наказ Регіонального відділення Фонду державного майна України по Одеській області від 30.08.2018 № 1040 "Про включення до переліку об`єктів малої приватизації об`єкта державної власності "49/100 частин нежитлової будівлі загальною площею 350 кв.м, яка розташована за адресою: Французький бульвар, 85/5, м. Одеса", що орендується Товариством з обмеженою відповідальністю "Драйв-Ін";

2) визнати незаконним та скасувати підпункт 6 пункту 2 наказу Фонду державного майна України від 18.09.2018 № 1196 "Про внесення змін до наказу Фонду державного майна України від 27 березня 2018 року № 447 "Про затвердження переліків об`єктів малої приватизації, що підлягають приватизації в 2018 році", яким розділ "Регіональне відділення по Одеській області" додатка 3 "Перелік окремого майна", затвердженого наказом Фонду державного майна України від 27.03.2018 № 447, доповнено позицією: 49/100 частин нежитлової будівлі, загальною площею 350 кв.м, за адресою: м. Одеса, Французький бульвар, 85/5;

3) визнати незаконним та скасувати наказ Регіонального відділення Фонду державного майна України по Одеській області від 28.09.2018 № 1157 "Про прийняття рішення про приватизацію об`єкта державної власності "49/100 частин нежитлової будівлі загальною площею 350 кв.м", що розташований за адресою: м. Одеса, Французький бульвар, 85/5, який знаходиться на балансі орендаря - Товариства з обмеженою відповідальністю "Драйв-Ін";

4) визнати недійсним Договір купівлі-продажу об`єкта державної власності малої приватизації шляхом викупу від 26.12.2018, укладений між Регіональним відділенням Фонду державного майна України по Одеській області та Товариством з обмеженою відповідальністю "Драйв-Ін", щодо передачі у власність 49/100 частин нежитлової будівлі загальною площею 350 кв.м, яка розташована за адресою: Французький бульвар, 85/5, м. Одеса;

5) усунути перешкоди власнику - державі в особі Міністерства охорони здоров`я України та Державного закладу "Спеціалізований (спеціальний) клінічний санаторій імені В.П. Чкалова" Міністерства охорони здоров`я України у розпорядженні та користуванні об`єктом нерухомого майна у вигляді 49/100 частин нежитлової будівлі, загальною площею 350 кв.м, розташованої за адресою: м. Одеса, Французький бульвар, 85/5, шляхом зобов`язання Товариства з обмеженою відповідальністю "Драйв-Ін" повернути до державної власності на користь Міністерства охорони здоров`я України та в оперативне управління Державного закладу "Спеціалізований (спеціальний) клінічний санаторій імені В.П. Чкалова" Міністерства охорони здоров`я України вказане нерухоме майно.

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що спірне нерухоме майно, яке є пам`яткою архітектури місцевого значення, не підлягало приватизації в силу приписів законів України "Про тимчасову заборону приватизації пам`яток культурної спадщини", "Про приватизацію державного і комунального майна", "Про курорти", Основ законодавства України про охорону здоров`я, проте було протиправно відчужене у спосіб, що не відповідає чинному законодавству, зокрема, без обов`язкового дозволу власника.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 09.01.2023 було відмовлено у відкритті провадження у справі за позовом Заступника керівника Одеської обласної прокуратури в інтересах держави в особі 1) Міністерства охорони здоров`я України, 2) Державного закладу "Спеціалізований (спеціальний) клінічний санаторій імені В.П. Чкалова" Міністерства охорони здоров`я України до 1) Фонду державного майна України, 2) Регіонального відділення Фонду державного майна України по Одеській та Миколаївській областях, 3) Товариства з обмеженою відповідальністю "Драйв-Ін" в частині вимог про:

- визнання недійсним Договору купівлі-продажу об`єкта державної власності малої приватизації шляхом викупу від 26.12.2018, укладеного між Регіональним відділенням Фонду державного майна України по Одеській області та Товариством з обмеженою відповідальністю "Драйв-Ін", щодо передачі у власність 49/100 частин нежитлової будівлі загальною площею 350 кв.м, яка розташована за адресою: Французький бульвар, 85/5, м. Одеса;

- усунення перешкод власнику - державі в особі Міністерства охорони здоров`я України та Державного закладу "Спеціалізований (спеціальний) клінічний санаторій імені В.П. Чкалова" Міністерства охорони здоров`я України у розпорядженні та користуванні об`єктом нерухомого майна у вигляді 49/100 частин нежитлової будівлі, загальною площею 350 кв.м, розташованої за адресою: м. Одеса, Французький бульвар, 85/5, шляхом зобов`язання Товариства з обмеженою відповідальністю "Драйв-Ін" повернути до державної власності на користь Міністерства охорони здоров`я України та в оперативне управління Державного закладу "Спеціалізований (спеціальний) клінічний санаторій імені В.П. Чкалова" Міністерства охорони здоров`я України вказане нерухоме майно.

В іншій частині позовну заяву прийнято до розгляду та відкрито провадження у справі № 910/152/23, постановлено розглядати справу за правилами загального позовного провадження, залучено Міністерство культури та інформаційної політики України і Департамент культури, національностей, релігій та охорони об`єктів культурної спадщини Одеської обласної військової адміністрації до участі у справі в якості третіх осіб, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору, на стороні позивачів, підготовче засідання призначено на 15.02.2023.

31.01.2023 до відділу діловодства Господарського суду міста Києва від відповідача-1 надійшов відзив на позовну заяву разом з клопотанням про поновлення строку на його подання.

03.02.2023 на електронну адресу Господарського суду міста Києва надійшла ухвала Північного апеляційного господарського суду від 01.02.2023 про витребування матеріалів справи № 910/152/23 у зв`язку з надходженням від Заступника керівника Одеської обласної прокуратури апеляційної скарги на ухвалу суду від 09.01.2023.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 10.02.2023 було зупинено провадження у справі № 910/152/23 до перегляду ухвали Господарського суду міста Києва від 09.01.2023 в частині відмови у відкритті провадження у справі в порядку апеляційного провадження.

21.03.2023 до відділу діловодства Господарського суду міста Києва від прокурора надійшла відповідь на відзив відповідача-1.

Постановою Північного апеляційного господарського суду від 01.05.2023 ухвалу Господарського суду міста Києва від 09.01.2023 в частині відмови у відкритті провадження скасовано, справу № 910/152/23 направлено до суду першої інстанції для вирішення питання про відкриття провадження у справі.

23.05.2023 матеріали справи № 910/152/23 надійшли до Господарського суду міста Києва.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 02.06.2023 було поновлено провадження у справі № 910/152/23, прийнято позовну заяву до розгляду та відкрито провадження у справі № 910/152/23 в частині позовних вимог про:

- визнання недійсним Договору купівлі-продажу об`єкта державної власності малої приватизації шляхом викупу від 26.12.2018, укладеного між Регіональним відділенням Фонду державного майна України по Одеській області та Товариством з обмеженою відповідальністю "Драйв-Ін", щодо передачі у власність 49/100 частин нежитлової будівлі загальною площею 350 кв.м, яка розташована за адресою: Французький бульвар, 85/5, м. Одеса;

- усунення перешкод власнику - державі в особі Міністерства охорони здоров`я України та Державного закладу "Спеціалізований (спеціальний) клінічний санаторій імені В.П. Чкалова" Міністерства охорони здоров`я України у розпорядженні та користуванні об`єктом нерухомого майна у вигляді 49/100 частин нежитлової будівлі, загальною площею 350 кв.м, розташованої за адресою: м. Одеса, Французький бульвар, 85/5, шляхом зобов`язання Товариства з обмеженою відповідальністю "Драйв-Ін" повернути до державної власності на користь Міністерства охорони здоров`я України та в оперативне управління Державного закладу "Спеціалізований (спеціальний) клінічний санаторій імені В.П. Чкалова" Міністерства охорони здоров`я України вказане нерухоме майно. Постановлено справу розглядати за правилами загального позовного провадження, підготовче засідання призначено на 05.07.2023.

28.06.2023 до відділу діловодства Господарського суду міста Києва від Заступника керівника Одеської обласної прокуратури надійшла заява про забезпечення позову шляхом:

- накладення арешту на об`єкт нерухомого майна - 49/100 частин нежитлової будівлі, площею 350 кв.м (загальна площа 712 кв.м), який розташований за адресою: м. Одеса, Французький бульвар, 85/5 (реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна у Державному реєстрі речових прав: 101);

- заборони Товариству з обмеженою відповідальністю "Драйв-Ін" та будь-яким іншим суб`єктам реєстраційних дій (державним реєстраторам, приватним та державним нотаріусам) вчиняти будь-які реєстраційні дії щодо вказаного нерухомого майна.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 28.06.2023 у задоволенні заяви Заступника керівника Одеської обласної прокуратури про забезпечення позову було відмовлено.

04.07.2023 відповідачем-3 сформовано в системі "Електронний суд" заяву про залишення позову без розгляду, яку 05.07.2023 зареєстровано в автоматизованій системі "Діловодство спеціалізованого суду".

У підготовче засідання 05.07.2023 з`явились представники прокуратури, позивача-1, відповідача-1 та третьої особи-1, представники інших учасників справи не з`явились, про дату, час та місце проведення підготовчого засідання учасники справи були повідомлені належним чином, явка представників учасників справи обов`язковою судом не визнавалась.

У підготовчому засіданні 05.07.2023 судом було прийнято до розгляду відзив відповідача-1 на позовну заяву та відповідь прокурора на відзив, відмовлено в задоволенні клопотання відповідача-3 про залишення позову без розгляду та оголошено перерву до 09.08.2023.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 05.07.2023, в порядку статей 120, 121 Господарського процесуального кодексу України, учасників справи було повідомлено про те, що підготовче засідання у справі № 910/152/23 призначено на 09.08.2023.

09.08.2023 на електронну адресу Господарського суду міста Києва від відповідача-2 надійшло клопотання про роз`єднання позовних вимог.

У підготовче засідання 09.08.2023 з`явились представники прокуратури, позивача-1, відповідачів-1,-3 та третьої особи-1, представники інших учасників справи не з`явились, про дату, час та місце проведення підготовчого засідання учасники справи були повідомлені належним чином, явка представників учасників справи обов`язковою судом не визнавалась.

У підготовчому засіданні 09.08.2023 судом було відмовлено у задоволенні клопотання відповідача-2 про роз`єднання позовних вимог, продовжено строк підготовчого провадження на 30 днів та оголошено перерву до 06.09.2023.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 09.08.2023, в порядку статей 120, 121 Господарського процесуального кодексу України, учасників справи було повідомлено про те, що підготовче засідання у справі № 910/152/23 призначено на 06.09.2023.

05.09.2023 відповідачем-3 сформовано в системі "Електронний суд" відзив на позовну заяву, який 06.09.2023 зареєстровано в автоматизованій системі "Діловодство спеціалізованого суду".

06.09.2023 на електронну адресу Господарського суду міста Києва від відповідача-3 надійшла заява з міркуваннями щодо процесуальних питань, у якій відповідач-3 зазначив про наявність підстав для залишення позову без розгляду.

У підготовче засідання 06.09.2023 з`явились представники прокуратури, позивача-1 та відповідачів-1,-3, представники інших учасників справи не з`явились, про дату, час та місце проведення підготовчого засідання учасники справи були повідомлені належним чином, явка представників учасників справи обов`язковою судом не визнавалась, від відповідача-2 надійшло клопотання про відкладення підготовчого засідання.

У підготовчому засіданні 06.09.2023 судом було оголошено перерву до 20.09.2023.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 06.09.2023, в порядку статей 120, 121 Господарського процесуального кодексу України, учасників справи було повідомлено про те, що підготовче засідання у справі № 910/152/23 призначено на 20.09.2023.

12.09.2023 до відділу діловодства Господарського суду міста Києва від відповідача-1 надійшли письмові пояснення.

20.09.2023 на електронну адресу Господарського суду міста Києва та 22.09.2023 до відділу діловодства Господарського суду міста Києва від прокурора надійшла відповідь на відзив відповідача-3.

У підготовче засідання 20.09.2023 з`явились представники прокуратури, позивача-1, відповідачів-1,-2,-3, представники інших учасників справи не з`явились, про дату, час та місце проведення підготовчого засідання учасники справи були повідомлені належним чином, явка представників учасників справи обов`язковою судом не визнавалась.

У підготовчому засіданні 20.09.2023 судом було оголошено перерву до 18.10.2023.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 20.09.2023, в порядку статей 120, 121 Господарського процесуального кодексу України, учасників справи було повідомлено про те, що підготовче засідання у справі № 910/152/23 призначено на 18.10.2023.

18.10.2023 відповідачем-3 сформовано в системі "Електронний суд" клопотання про відкладення розгляду справи та повернення відповіді прокурора на відзив, яке 18.10.2023 зареєстровано в автоматизованій системі "Діловодство спеціалізованого суду".

18.10.2023 відповідачем-2 сформовано в системі "Електронний суд" відзив на позовну заяву разом з клопотанням про поновлення строку на його подання, який 18.10.2023 зареєстровано в автоматизованій системі "Діловодство спеціалізованого суду".

У підготовче засідання 18.10.2023 з`явились представники прокуратури, позивача-1, відповідачів-1,-2, представники інших учасників справи не з`явились, про дату, час та місце проведення підготовчого засідання учасники справи були повідомлені належним чином, явка представників учасників справи обов`язковою судом не визнавалась.

У підготовчому засіданні 18.10.2023 судом було відмовлено в задоволенні клопотання відповідача-3 про повернення відповіді прокурора на відзив, прийнято до розгляду відповідь прокурора на відзив відповідача-3, відзив відповідача-2 на позовну заяву та оголошено перерву до 15.11.2023.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 18.10.2023, в порядку статей 120, 121 Господарського процесуального кодексу України, учасників справи було повідомлено про те, що підготовче засідання у справі № 910/152/23 призначено на 15.11.2023.

Постановою Північного апеляційного господарського суду від 19.10.2023 апеляційну скаргу Заступника керівника Одеської обласної прокуратури задоволено частково, ухвалу Господарського суду міста Києва від 28.06.2023 у справі № 910/152/23 скасовано, заяву Заступника керівника Одеської обласної прокуратури про забезпечення позову задоволено частково та накладено арешт на об`єкт нерухомого майна - 49/100 частин нежитлової будівлі, площею 350 кв. м. (загальна площа 712 кв. м.), яка розташована за адресою: м. Одеса, Французький бульвар, 85/5, (реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна у Державному реєстрі речових прав: 101). В решті вимог заяву Заступника керівника Одеської обласної прокуратури про забезпечення позову залишено без задоволення.

У підготовче засідання 15.11.2023 з`явились представники прокуратури, позивачів та відповідачів-1,-3, представники інших учасників справи не з`явились, про дату, час та місце проведення підготовчого засідання учасники справи були повідомлені належним чином, явка представників учасників справи обов`язковою судом не визнавалась.

У підготовчому засіданні 15.11.2023 судом було оголошено перерву до 06.12.2023.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 15.11.2023, в порядку статей 120, 121 Господарського процесуального кодексу України, учасників справи було повідомлено про те, що підготовче засідання у справі № 910/152/23 призначено на 06.12.2023.

22.11.2023 відповідачем-3 сформовано в системі "Електронний суд" клопотання про зустрічне забезпечення, яке 22.11.2023 зареєстроване в автоматизованій системі "Діловодство спеціалізованого суду".

29.11.2023 відповідачем-3 сформовано в системі "Електронний суд" клопотання про повернення відповіді прокурора на відзив відповідача-3, яке 29.11.2023 зареєстроване в автоматизованій системі "Діловодство спеціалізованого суду".

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 04.12.2023 у задоволенні клопотання відповідача-3 про зустрічне забезпечення у справі № 910/152/23 відмовлено.

У підготовче засідання 06.12.2023 з`явились представники прокуратури та сторін, представники третіх осіб не з`явились, про дату, час та місце проведення підготовчого засідання треті особи були повідомлені належним чином, явка представників третіх осіб обов`язковою судом не визнавалась.

У підготовчому засіданні 06.12.2023 судом було відмовлено в задоволенні клопотання відповідача-3 про повернення відповіді прокурора на відзив та оголошено перерву до 17.01.2024.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 06.12.2023, в порядку статей 120, 121 Господарського процесуального кодексу України, третіх осіб було повідомлено про те, що підготовче засідання у справі № 910/152/23 призначено на 17.01.2024.

07.12.2023 позивачем-1 сформовано в системі "Електронний суд" відповідь на відзиви, яку 07.12.2023 зареєстровано в автоматизованій системі "Діловодство спеціалізованого суду".

17.01.2024 відповідачем-3 сформовано в системі "Електронний суд" клопотання про колегіальний розгляд справи, яке 17.01.2024 зареєстровано в автоматизованій системі "Діловодство спеціалізованого суду".

У підготовче засідання 17.01.2024 з`явились представники прокуратури, позивача-2, відповідачів-1,-2,-3, представники інших учасників справи не з`явились, про дату, час та місце проведення підготовчого засідання учасники справи були повідомлені належним чином, явка представників учасників справи обов`язковою судом не визнавалась.

У підготовчому засіданні 17.01.2024 судом було відмовлено в задоволенні клопотання відповідача-3 про колегіальний розгляд справи, не прийнято до розгляду відповідь позивача-1 на відзиви, закрито підготовче провадження та призначено справу до судового розгляду по суті на 07.02.2024.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 17.01.2024, в порядку статей 120, 121 Господарського процесуального кодексу України, учасників справи було повідомлено про те, що судове засідання у справі № 910/152/23 призначено на 07.02.2024.

23.01.2024 відповідачем-2 сформовано в системі "Електронний суд" клопотання про постановлення ухвали про відмову у раніше поданому відповідачем-2 клопотанні про роз`єднання позовних вимог та вирішення питання щодо підсудності позовних вимог, яке 23.01.2024 зареєстровано в автоматизованій системі "Діловодство спеціалізованого суду".

06.02.2024 відповідачем-3 сформовано в системі "Електронний суд" повторне клопотання про колегіальний розгляд справи, яке 06.02.2024 зареєстровано в автоматизованій системі "Діловодство спеціалізованого суду".

У судове засідання 07.02.2024 з`явились представники прокуратури та сторін, представники третіх осіб не з`явились, про дату, час та місце проведення судового засідання треті особи були повідомлені належним чином, явка представників третіх осіб обов`язковою судом не визнавалась.

У судовому засіданні 07.02.2024 судом було відмовлено в задоволенні клопотання відповідача-2 про постановлення ухвали про відмову у раніше поданому відповідачем-2 клопотанні про роз`єднання позовних вимог та вирішення питання щодо підсудності позовних вимог, відмовлено в задоволенні клопотання відповідача-3 про перехід зі стадії розгляду справи по суті на стадію підготовчого провадження та залишено без розгляду клопотання відповідача-3 про колегіальний розгляд справи.

У судовому засіданні 07.02.2024 представником відповідача-3 було заявлено відвід судді Нечаю О.В. від розгляду справи № 910/152/23.

У судовому засіданні 07.02.2024 суд, після виходу з нарадчої кімнати, проголосив вступну та резолютивну частини ухвали про відмову в задоволенні заяви про відвід та оголосив перерву в судовому засіданні до 01.03.2024.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 07.02.2024, в порядку статей 120, 121 Господарського процесуального кодексу України, третіх осіб було повідомлено про те, що судове засідання у справі № 910/152/23 призначено на 01.03.2024.

29.02.2024 на електронну адресу Господарського суду міста Києва та 04.03.2024 до відділу діловодства Господарського суду міста Києва від прокурора надійшли письмові пояснення з урахуванням висновків, викладених у постанові Великої Палати Верховного Суду від 12.09.2023 у справі № 910/8413/21.

29.02.2024 відповідачем-3 сформовано в системі "Електронний суд" заяву, у якій письмово викладено промову в судових дебатах, яку 29.02.2024 зареєстровано в автоматизованій системі "Діловодство спеціалізованого суду".

У судове засідання 01.03.2024 з`явились представники прокуратури та сторін, представники третіх осіб не з`явились, про дату, час та місце проведення судового засідання треті особи були повідомлені належним чином, явка представників третіх осіб обов`язковою судом не визнавалась.

У судовому засіданні 01.03.2024 судом було прийнято до розгляду пояснення прокурора та заяву відповідача-3.

Представники прокуратури та позивачів надали суду усні пояснення по суті спору, позовні вимоги підтримали в повному обсязі.

Представники відповідачів надали суду усні пояснення по суті спору, проти позову заперечували.

У судовому засіданні 01.03.2024 судом було проголошено вступну та резолютивну частини рішення.

Дослідивши матеріали справи, всебічно і повно з`ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об`єктивно оцінивши надані суду докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, заслухавши пояснення представників учасників справи, суд

ВСТАНОВИВ:

28.05.2004 між Регіональним відділенням Фонду державного майна України по Одеській області (орендодавець) та Товариством з обмеженою відповідальністю "Драйв-Ін" (орендар) було укладено Договір оренди нерухомого майна, що належить до державної власності (далі - Договір), згідно з п. 1.1 якого орендодавець передає, а орендар приймає в строкове платне користування державне нерухоме майно (об`єкт оренди), а саме нежитлові приміщення спального корпусу № 15, загальною площею 227,3 кв.м, що перебувають на балансі санаторію ім. В.П. Чкалова (балансоутримувач) та розташовані за адресою: м. Одеса, Французький бульвар, 85.

Метою використання об`єкта оренди, відповідно до п. 1.3 Договору, є розміщення підприємства громадського харчування.

Пунктом 2.3 Договору визначено, що об`єкт оренди залишається на балансі санаторію ім. В.П. Чкалова, із зазначенням того, що об`єкт є орендованим.

У пункті 5.9 Договору передбачено обов`язок орендаря укласти з управлінням охорони нерухомих об`єктів культурної спадщини Одеської обласної державної адміністрації охоронний договір нежитлових приміщень спального корпусу № 15, загальною площею 227,3 кв.м, що є пам`яткою архітектури місцевого значення, охороняються законом, становить відповідну цінність.

28.05.2004 сторони підписали Акт приймання-передачі державного нерухомого майна, що перебуває на балансі санаторію ім. В.П. Чкалова, відповідно до якого орендодавець передав, а орендар прийняв у строкове платне користування об`єкт оренди.

19.04.2006 сторони підписали Акт приймання-передачі державного нерухомого майна, що перебувало на балансі санаторію ім. В.П. Чкалова, відповідно до якого орендодавець передав, а орендар прийняв у строкове платне користування державне нерухоме майно, а саме: нежитлові приміщення спального корпусу № 15 загальною площею 266,25 кв.м та відкрита тераса загальною площею 42,15 кв.м, що перебувають на балансі санаторію ім. В.П. Чкалова, розташовані за адресою: м. Одеса, Французький бульвар, 85.

19.09.2006 між Регіональним відділенням Фонду державного майна України по Одеській області (орендодавець) та Товариством з обмеженою відповідальністю "Драйв-Ін" (орендар) було укладено Договір про внесення змін до Договору, посвідчений 19.09.2006 Стукаленко Л.С., приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу, та зареєстрований у реєстрі за № 3131, яким Договір викладено в новій редакції.

Так, згідно з п. 1.1 Договору, в редакції Договору про внесення змін від 19.09.2006, орендодавець передає, а орендар приймає в строкове платне користування державне нерухоме майно (об`єкт оренди), а саме нежитлові приміщення, що складають 43/100 спального корпусу № 15 Клінічного санаторію ім. В.П. Чкалова, які складаються з приміщень: 1, 2 - тераса; 3, 4, 5 - торгівельні зали; 6 - роздаточна; 7, 10, 11 - цех; 8 - каса; 9 - моєчна; 13 - коридор, загальною площею 308,4 кв.м […] та розташовані за адресою: м. Одеса, Французький бульвар, 85/5.

Як зазначено в п. 12.2 цього Договору, одним з додатків до нього є Акт приймання-передачі об`єкту оренди від 19.04.2006.

У подальшому, Товариство з обмеженою відповідальністю "Драйв-Ін", з дозволу Міністерства охорони здоров`я України (лист від 14.06.2004 № 9-03-10/358) та Регіонального відділення Фонду державного майна України (лист від 19.08.2004 № 1/3790), здійснило капітальний ремонт об`єкта оренди із прибудовою до нього веранди та підсобних приміщень вартістю 1,3 млн грн, що перевищує вартість орендованого майна (768 тис. грн) більше, ніж на 25%. За результатами проведеного капітального ремонту площа корпусу збільшилась до 712 кв.м.

Відповідно до Свідоцтва про право власності серії САС № 840206 від 25.03.2010, виданого виконавчим комітетом Одеської міської ради, Товариству з обмеженою відповідальністю "Драйв-Ін" на праві спільної часткової власності належить 51/100 частин об`єкту, який розташований за адресою: м. Одеса, Французький бульвар, 85/5, загальною площею 362,0 кв.м.

Відповідно до Свідоцтва про право власності серії САС № 916953 від 25.03.2010, виданого виконавчим комітетом Одеської міської ради, державі Україна в особі Міністерства охорони здоров`я України на праві спільної часткової власності належать 49/100 частин об`єкту, який розташований за адресою: м. Одеса, Французький бульвар, 85/5, загальною площею 350,0 кв.м.

З урахуванням проведеної державної реєстрації прав власності на частки об`єкта нерухомості 08.06.2010 між Регіональним відділенням Фонду державного майна України по Одеській області (орендодавець), Товариством з обмеженою відповідальністю "Драйв-Ін" (орендар) та Державним закладом "Спеціалізований (спеціальний) клінічний санаторій імені В.П. Чкалова" Міністерства охорони здоров`я України (підприємство) було укладено Договір про внесення змін до Договору, посвідчений 08.06.2010 Стукаленко Л.С., приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу, та зареєстрований у реєстрі за № 704.

Згідно з п. 1.1 Договору, в редакції Договору про внесення змін від 08.06.2010, орендодавець передає, а орендар приймає в строкове платне користування державне нерухоме майно, а саме нежитлові приміщення, що складають 49/100 частин нежитлової будівлі, яка розташована за адресою: м. Одеса, Французький бульвар, 85/5, в цілому складається з приміщень І поверху: 1, 2, 3, 4, 5, 6 , 7, 8, 9, 10, 11, 12, 12а, 12б, 13, 14, 15, 15а, 15б, 16, які перебували на балансі підприємства та приміщень І поверху: 17, приміщень мансарди: 1, 2, 3, 4, 5, 6, 7, 8, 9, які належать орендарю на праві власності. В оренду передаються нежитлові приміщення І поверху загальною площею 350,0 кв.м, що складає 49/100 частин нежитлової будівлі.

Відповідно до п. 2.4 Договору, в редакції Договору про внесення змін від 08.06.2010, об`єкт оренди передається з балансу Державного закладу "Спеціалізований (спеціальний) клінічний санаторій імені В.П. Чкалова" Міністерства охорони здоров`я України на баланс Товариства з обмеженою відповідальністю "Драйв-Ін".

Актом приймання-передачі державного нерухомого майна, що перебувало на балансі Державного закладу "Спеціалізований (спеціальний) клінічний санаторій імені В.П. Чкалова", засвідчено факт передачі орендодавцем та прийняття орендарем у строкове платне користування державного нерухомого майна загальною площею 350,0 кв.м, що складає 49/100 частин нежитлової будівлі, розташованої за адресою: м. Одеса, Французький бульвар, 85/5.

Листом від 17.09.2016 № 10.4-12/1209/55/230-16/23381 Міністерство охорони здоров`я України повідомило Регіональне відділення Фонду державного майна України по Одеській області про відсутність заперечень щодо розгляду можливості включення до переліку об`єктів, що підлягають приватизації, державного нерухомого майна - 49/100 частин нежитлової будівлі загальною площею 350,0 кв.м, яка розташована за адресою: м. Одеса, Французький бульвар, 85/5, у разі: погодження балансоутримувача; розірвання договору оренди з Товариством з обмеженою відповідальністю "Драйв-Ін"; виділення відповідного приміщення в окрему облікову одиницю; оформлення правовстановлюючих документів на таке приміщення; подання підтверджуючих документів щодо здійснення відповідних поліпшень орендарем об`єкта оренди.

З матеріалів справи вбачається, що Товариство з обмеженою відповідальністю "Драйв-Ін" неодноразово зверталося до Регіонального відділення Фонду державного майна України по Одеській області із пропозицією включити до переліку об`єктів, що підлягають приватизації шляхом викупу, 49/100 частин нежитлової будівлі, яка розташована за адресою: м. Одеса, Французький бульвар, 85/5.

З метою отримання згоди органу управління - Міністерства охорони здоров`я України, Регіональне відділення Фонду державного майна України по Одеській області звернулося до нього з листом від 01.08.2018 № 07-08-03641.

Як зазначає Регіональне відділення Фонду державного майна України по Одеській області, воно не одержало в установлений строк від органу управління дозволу чи вмотивованої відмови на звернення від 01.08.2018 № 07-08-03641 (вх. МОЗ від 14.08.2018 № 55/409-18), у зв`язку з чим відповідно до абз. 5 ч. 7 ст. 11 Закону України "Про приватизацію державного і комунального майна" згода вважається наданою.

З урахуванням викладеного, Регіональним відділенням Фонду державного майна України по Одеській області було прийнято рішення про включення до переліку об`єктів малої приватизації об`єкта державної власності - "49/100 частин нежитлової будівлі, загальною площею 350 кв.м, яка розташована за адресою: Французький бульвар, 85/5, м. Одеса", що орендується ТОВ "Драйв-Ін" (наказ від 30.08.2018 № 1040).

Наказом Фонду державного майна України від 18.09.2018 № 1196 внесено зміни до додатка 3 "Перелік окремого майна", затвердженого наказом Фонду державного майна України від 27.03.2018 № 447 "Про затвердження переліків об`єктів малої приватизації, що підлягають приватизації в 2018 році", зокрема, розділ "Регіональне відділення по Одеській області" доповнено позицією:

- назва об`єкта: 49/100 частин нежитлової будівлі, загальною площею 350 кв.м;

- адреса об`єкта: м. Одеса, Французький бульвар, 85/5;

- назва балансоутримувача або зберігача, код ЄДРПОУ: ТОВ "Драйв-Ін", ;

- орган управління - Міністерство охорони здоров`я України.

Регіональним відділенням Фонду державного майна України по Одеській області прийнято рішення про приватизацію об`єкта державної власності - "49/100 частин нежитлової будівлі загальною площею 350 кв.м", що розташований за адресою: м. Одеса Французький бульвар, 85/5, який знаходиться на балансі орендаря ТОВ "Драйв-Ін" (наказ від 28.09.2018 № 1157).

26.12.2018 між Регіональним відділенням Фонду державного майна України по Одеській області (продавець) та Товариством з обмеженою відповідальністю "Драйв-Ін" (покупець) було укладено Договір купівлі-продажу об`єкта державної власності малої приватизації шляхом викупу, посвідчений 26.12.2018 Чужовською Н.Ю., приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу, згідно з п. 1.1 якого продавець зобов`язується передати у власність покупцю об`єкт малої приватизації державної власності - 49/100 частин нежитлової будівлі, загальною площею 350 кв.м, яка розташована за адресою: м. Одеса, Французький бульвар, буд. 85/5, що орендується Товариством з обмеженою відповідальністю "Драйв-Ін" та складається з приміщень І поверху: 1 - підсобне 42,2 кв.м; 2 - підсобне 29,1 кв.м; 3 - основне 41,7 кв.м; 4 - основне 45,9 кв.м; 5 - основне 45,6 кв.м; 6 - основне 16,1 кв.м; 7 - основне 40,0 кв.м; 8 - основне 1,6 кв.м; 9 - основне 14,2 кв.м; 10 - основне 10,8 кв.м; 11 - основне 9,3 кв.м; 12 - підсобне 11,4 кв.м; 12а - підсобне 2,2 кв.м; 12б - підсобне 2,1 кв.м; 13 - підсобне 13,0 кв.м; 14 - підсобне 4,5 кв.м; 15 - підсобне 4,8 кв.м; 15а - підсобне 1,9 кв.м; 15б - підсобне 4,0 кв.м; 16 - підсобне 9,6 кв.м (об`єкт приватизації), а покупець зобов`язується прийняти об`єкт приватизації, сплатити ціну його продажу і виконати умови, що визначені у цьому Договорі.

Ціна об`єкта приватизації, відповідно до п. 1.2 Договору купівлі-продажу об`єкта державної власності малої приватизації шляхом викупу, становить 5 044 773,00 грн, крім того ПДВ у сумі 1 008 954,60 грн, загальна вартість об`єкта складає 6 053 727,60 грн.

31.01.2019 між Управлінням культури, національностей, релігій та охорони об`єктів культурної спадщини Одеської обласної державної адміністрації (орган охорони) та Товариством з обмеженою відповідальністю "Драйв-Ін" (власник) було укладено Охоронний договір на пам`ятку культурної спадщини № 01-12/287, згідно з п. 1 якого власник бере на себе зобов`язання щодо охорони будівлі-пам`ятки загальною площею 712,0 кв.м, яка розташована за адресою: м. Одеса, Французький бульвар, буд. 85/5.

Як зазначає прокурор, накази Регіонального відділення Фонду державного майна України по Одеській області від 30.08.2018 № 1040, від 28.09.2018 № 1157 та наказ Фонду державного майна України від 18.09.2018 № 1196 видані без надання дозволу органу управління і всупереч законодавчих заборон приватизації об`єктів, які включені до переліку пам`яток культурної спадщини, що не підлягають приватизації, та приватизації державних і комунальних закладів охорони здоров`я, тому ці накази підлягають скасуванню, а укладений за результатами приватизації договір - визнанню недійсним згідно зі статтями 203, 215 Цивільного кодексу України з підстав його невідповідності положенням законодавства, із застосуванням наслідків недійсності правочину у вигляді повернення спірного майна до державної власності на користь Міністерства охорони здоров`я України та в оперативне управління Державного закладу "Спеціалізований (спеціальний) клінічний санаторій імені В.П. Чкалова" Міністерства охорони здоров`я України.

Узагальнені доводи відповідачів, які заперечують проти позову з однакових підстав, полягають у тому, що при приватизації спірного майна не було порушено ані визначеної Законом України "Про приватизацію державного і комунального майна" процедури приватизації об`єкта малої приватизації; ані встановлених законами України "Про Перелік пам`яток культурної спадщини, що не підлягають приватизації", "Про охорону культурної спадщини", "Про курорти", Основ законодавства України про охорону здоров`я заборон, оскільки прокурором не доведено, що спірне майно було включено до переліку пам`яток культурної спадщини, що не підлягають приватизації, а твердження щодо заборони приватизації закладів охорони здоров`я (санаторно-курортних закладів) є безпідставними, оскільки було приватизовано не такий заклад.

Частиною другою статті 19 Конституції України закріплено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Згідно з п. 3 ч. 1 ст. 131-1 Конституції України прокуратура здійснює представництво інтересів держави в суді у виключних випадках і в порядку, що визначені законом.

Відповідно до частин 3, 4 статті 53 Господарського процесуального кодексу України у визначених законом випадках прокурор звертається до суду з позовною заявою, бере участь у розгляді справ за його позовами, а також може вступити за своєю ініціативою у справу, провадження у якій відкрито за позовом іншої особи, до початку розгляду справи по суті, подає апеляційну, касаційну скаргу, заяву про перегляд судового рішення за нововиявленими або виключними обставинами.

Прокурор, який звертається до суду в інтересах держави, в позовній чи іншій заяві, скарзі обґрунтовує, в чому полягає порушення інтересів держави, необхідність їх захисту, визначені законом підстави для звернення до суду прокурора, а також зазначає орган, уповноважений державою здійснювати відповідні функції у спірних правовідносинах.

Частиною першою статті 23 Закону України "Про прокуратуру" встановлено, що представництво прокурором інтересів громадянина або держави в суді полягає у здійсненні процесуальних та інших дій, спрямованих на захист інтересів громадянина або держави, у випадках та порядку, встановлених законом.

Відповідно до ч. 3 ст. 23 Закону України "Про прокуратуру" прокурор здійснює представництво в суді законних інтересів держави у разі порушення або загрози порушення інтересів держави, якщо захист цих інтересів не здійснює або неналежним чином здійснює орган державної влади, орган місцевого самоврядування чи інший суб`єкт владних повноважень, до компетенції якого віднесені відповідні повноваження, а також у разі відсутності такого органу. Наявність таких обставин обґрунтовується прокурором у порядку, передбаченому частиною четвертою цієї статті.

Згідно з ч. 4 ст. 23 Закону України "Про прокуратуру" наявність підстав для представництва має бути обґрунтована прокурором у суді. Прокурор здійснює представництво інтересів громадянина або держави в суді виключно після підтвердження судом підстав для представництва.

Бездіяльність компетентного органу (нездійснення захисту інтересів держави) означає, що компетентний орган знав або повинен був знати про порушення інтересів держави, мав повноваження для захисту, але не звертався до суду з відповідним позовом у розумний строк.

Звертаючись до компетентного органу до подання позову в порядку, передбаченому статтею 23 Закону України "Про прокуратуру", прокурор фактично надає йому можливість відреагувати на стверджуване порушення інтересів держави, зокрема, шляхом призначення перевірки фактів порушення законодавства, виявлених прокурором, вчинення дій для виправлення ситуації, а саме подання позову або аргументованого повідомлення прокурора про відсутність такого порушення.

Невжиття компетентним органом жодних заходів протягом розумного строку після того, як цьому органу стало відомо або повинно було стати відомо про можливе порушення інтересів держави, має кваліфікуватися як бездіяльність відповідного органу. Розумність строку визначається судом з урахуванням того, чи потребували інтереси держави невідкладного захисту (зокрема, через закінчення перебігу позовної давності чи можливість подальшого відчуження майна, яке незаконно вибуло із власності держави), а також таких чинників, як: значимість порушення інтересів держави, можливість настання невідворотних негативних наслідків через бездіяльність компетентного органу, наявність об`єктивних причин, що перешкоджали такому зверненню тощо.

Таким чином, прокурору достатньо дотриматися порядку, передбаченого статтею 23 Закону України "Про прокуратуру", і якщо компетентний орган протягом розумного строку після отримання повідомлення самостійно не звернувся до суду з позовом в інтересах держави, то це є достатнім аргументом для підтвердження судом підстав для представництва. Якщо прокурору відомі причини такого незвернення, він обов`язково повинен зазначити їх в обґрунтуванні підстав для представництва, яке міститься в позові. Але якщо з відповіді зазначеного органу на звернення прокурора такі причини з`ясувати неможливо чи такої відповіді взагалі не отримано, то це не є підставою вважати звернення прокурора необґрунтованим.

Аналогічної правової позиції дотримується Велика Палата Верховного Суду в постановах від 15.10.2019 у справі № 903/129/18 та від 26.05.2020 у справі № 912/2385/18.

Прокурор, у порядку ч. 4 ст. 23 Закону України "Про прокуратуру", повідомив позивачів про звернення до суду із позовом в інтересах держави в особі Міністерства охорони здоров`я України та Державного закладу "Спеціалізований (спеціальний) клінічний санаторій імені В.П. Чкалова" Міністерства охорони здоров`я України щодо визнання незаконними та скасування наказів, визнання недійсним договору купівлі-продажу нерухомого майна та зобов`язання повернути нерухоме майно до державної власності на користь Міністерства охорони здоров`я України та в оперативне управління Державного закладу "Спеціалізований (спеціальний) клінічний санаторій імені В.П. Чкалова" Міністерства охорони здоров`я України.

Як зазначає прокурор у позовній заяві, звернення з цим позовом до суду спрямоване на створення умов, за яких держава в особі Міністерства охорони здоров`я України, як правомірний власник, матиме змогу ефективно реалізовувати усі правомочності щодо спірного нерухомого майна, право власності на яке наразі зареєстровано за Товариством з обмеженою відповідальністю "Драйв-Ін", тобто на усунення негативних наслідків, які настали у зв`язку з незаконним відчуженням спірного нерухомого майна у приватну власність. Оскільки це майно, за доводами прокурора, було закріплено за Державним закладом "Спеціалізований (спеціальний) клінічний санаторій імені В.П. Чкалова" Міністерства охорони здоров`я України, права останнього також є порушеними, оскільки право оперативного управління захищається законом відповідно до положень, встановлених для захисту права власності.

Підставою для звернення до суду з даним позовом прокурор зазначив те, що позивачі, як уповноважені органи у спірних правовідносинах, будучи обізнаними про наявність порушень при приватизації спірного майна, неналежно здійснювали надані їм законодавством України повноваження і протягом тривалого часу не вжили заходів щодо визнання недійсним укладеного за результатами приватизації договору та повернення майна до державної власності.

Суд вважає, що прокурором дотримано визначений статтею 23 Закону України "Про прокуратуру" порядок звернення до суду з цим позовом, підстав для залишення позовної заяви без розгляду, в порядку п. 2 ч. 1 ст. 226 Господарського процесуального кодексу України, після відкриття провадження у справі судом не встановлено, щодо відповідних клопотань відповідачів суд вважає за необхідне зазначити, що особа, яка отримала державне майно на праві оперативного управління, повинна володіти, користуватися і розпоряджається таким майном за призначенням, якщо інше не передбачено законодавством; захист права оперативного управління може здійснюватися як безпосередньо власником чи уповноваженим органом, так і самостійно особою, за якою це майно закріплено, оскільки в такому випадку власник майна фактично делегує власні повноваження щодо володіння, користування та розпорядження цій особі.

Наведене відповідає правовому висновку, викладеному в постанові Верховного Суду від 01.06.2021 у справі № 910/11956/20.

Оцінивши подані докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об`єктивному розгляді всіх обставин справи в їх сукупності, та враховуючи, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, суд дійшов висновку про наступне.

Згідно з частиною першою статті 2 Господарського процесуального кодексу України завданням господарського судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів, пов`язаних із здійсненням господарської діяльності, та розгляд інших справ, віднесених до юрисдикції господарського суду, з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав і законних інтересів фізичних та юридичних осіб, держави.

Юридичні особи та фізичні особи - підприємці, фізичні особи, які не є підприємцями, державні органи, органи місцевого самоврядування мають право на звернення до господарського суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав та законних інтересів у справах, віднесених законом до юрисдикції господарського суду, а також для вжиття передбачених законом заходів, спрямованих на запобігання правопорушенням (ч. 2 ст. 4 Господарського процесуального кодексу України).

Порушення права/інтересу пов`язане з позбавленням його володільця можливості здійснити/реалізувати своє право повністю або частково. При оспорюванні або невизнанні права виникає невизначеність у праві, викликана поведінкою іншої особи. Прийняття судом рішення покликане усунути цю невизначеність, відновити порушене право, створити можливість для реалізації інтересу. Тому застосування судом того чи іншого способу захисту має приводити до відновлення порушеного права (інтересу) позивача.

З наведеного вбачається, що однією з основних передумов для задоволення позову є наявність саме реального порушення відповідачем охоронюваних законом інтересів позивача, за захистом яких він звернувся до суду.

Частинами 1, 4 статті 11 Цивільного кодексу України передбачено, що цивільні права і обов`язки виникають як із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, так і з інших дій, які за аналогією породжують цивільні права та обов`язки. У випадках, встановлених актами цивільного законодавства, цивільні права та обов`язки виникають безпосередньо з актів органів державної влади, органів влади Автономної Республіки Крим, органів місцевого самоврядування.

Згідно з пунктом 10 частини другої статті 16 Цивільного кодексу України одним із способів захисту цивільних прав та інтересів є визнання незаконними рішення, дій чи бездіяльності органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб.

Суд визнає незаконним та скасовує правовий акт індивідуальної дії, виданий органом державної влади, органом влади Автономної Республіки Крим або органом місцевого самоврядування, якщо він суперечить актам цивільного законодавства і порушує цивільні права або інтереси (ч. 1 ст. 21 Цивільного кодексу України).

Отже, у разі звернення з вимогами про визнання незаконним та скасування, зокрема, правового акта індивідуальної дії, виданого органом державної влади, органом влади Автономної Республіки Крим або органом місцевого самоврядування, встановленню та доведенню підлягають як обставини, що оскаржуваний акт суперечить актам цивільного законодавства (не відповідає закону), так і обставини, що цей акт порушує цивільні права або інтереси особи, яка звернулась із відповідними позовними вимогами, а метою захисту порушеного або оспорюваного права є відповідні наслідки у вигляді відновлення порушеного права або охоронюваного інтересу саме особи, яка звернулась за їх захистом. Наведена правова позиція викладена в постановах Верховного Суду від 23.10.2018 у справі № 903/857/18 та від 20.08.2019 у справі № 911/714/18.

Тому підставами для визнання недійсним (незаконним) акта (рішення) є його невідповідність вимогам законодавства та/або визначеній законом компетенції органу, який видав цей акт, і водночас порушення у зв`язку з прийняттям відповідного акта прав та охоронюваних законом інтересів позивача у справі (подібний правовий висновок наведений у постановах Верховного Суду від 05.12.2019 у справі № 914/73/18 та від 14.01.2020 у справі № 910/21404/17).

У пункті другому частини першої статті 2 Закону України "Про прокуратуру" зазначено, що на прокуратуру покладається функція представництва інтересів громадянина або держави в суді у випадках, визначених цим Законом.

Велика Палата Верховного Суду неодноразово зазначала, що в разі якщо держава вступає у цивільні (господарські) правовідносини, вона має цивільну правоздатність на рівні з іншими учасниками цивільних правовідносин. Держава набуває і здійснює цивільні права та обов`язки через відповідні органи, які діють у межах їхньої компетенції. Отже, поведінка органів, через які діє держава, зокрема, у цивільних (господарських) відносинах розглядається як поведінка держави у цих відносинах. Тому у відносинах, у які вступає держава (зокрема, цивільних, господарських), органи, через які діє держава, не мають власних прав і обов`язків, але наділені повноваженнями (компетенцією) представляти державу у відповідних відносинах (висновки викладені, зокрема, у постановах Великої Палати Верховного Суду від 20.11.2018 у справі № 5023/10655/11 та від 26.02.2019 у справі № 915/478/18).

Крім того, Велика Палата Верховного Суду звертала увагу, що і в судовому процесі, зокрема в цивільному, держава бере участь у справі як сторона через відповідний її орган, наділений повноваженнями у спірних правовідносинах (постанова від 27.02.2019 у справі № 761/3884/18). Цей висновок релевантний і до господарського процесу.

Відтак під час розгляду спору в суді фактичною стороною у справі є держава, навіть якщо позивач (особа, яка звертається з позовом) визначив стороною у справі певний орган.

Законодавство передбачає два випадки представництва прокурором у суді законних інтересів держави у разі їх порушення або загрози порушення: захист цих інтересів не здійснює або неналежним чином здійснює орган державної влади, орган місцевого самоврядування чи інший суб`єкт владних повноважень, до компетенції якого віднесені відповідні повноваження; відсутній орган державної влади, орган місцевого самоврядування чи інший суб`єкт владних повноважень, до компетенції якого віднесені повноваження щодо захисту інтересів держави.

Водночас в обох цих випадках прокурор здійснює представництво держави, яка і є фактичною стороною у справі.

У даній справі прокурор заявив, зокрема, вимоги про визнання незаконними та скасування наказів Регіонального відділення Фонду державного майна України по Одеській області та, у відповідній частині, наказу Фонду державного майна України. Отже в цій частині позов фактично пред`явлений державою (прокурором в особі органу державної влади та державного закладу) до неї самої (в особі Фонду державного майна України, Регіонального відділення Фонду державного майна України по Одеській та Миколаївській областях).

За загальним правилом один орган державної влади не може звертатися із позовом до іншого органу, бо це означатиме позов держави до неї самої. Винятком є компетенційний спір.

Зазначене не відповідає частині першій статті 45 Господарського процесуального кодексу України, відповідно до якої сторонами в судовому процесі - позивачами і відповідачами - можуть бути особи, зазначені у статті 4 цього Кодексу. Отже, позивач і відповідач не можуть збігатися, оскільки такий збіг унеможливлює наявність спору (постанова Великої Палати Верховного Суду від 05.10.2022 у справі № 922/1830/19).

Подібних висновків, але щодо участі органів державної влади в адміністративному процесі, Велика Палата Верховного Суду дійшла в постанові від 13.11.2019 у справі № 826/3115/17, до яких Велика Палата Верховного Суду зверталась при розгляді справи № 922/1830/19.

Суд також враховує, що в постанові від 13.11.2019 у справі № 826/3115/17 Велика Палата Верховного Суду дійшла висновку про необхідність закриття провадження у справі, у зв`язку з тим, що справу не належить розглядати за правилами адміністративного судочинства, натомість у постанові від 05.10.2022 у справі № 922/1830/19 Велика Палата Верховного Суду погодилась із судами попередніх інстанцій щодо відмови в позові в цій частині, змінивши лише мотиви.

Наведе протиріччя суд, з урахуванням правової позиції, викладеної у постанові Великої Палати Верховного Суду від 30.01.2019 у справі № 755/10947/17, долає на користь пізнішого висновку.

З урахуванням викладеного, суд дійшов висновку про необхідність відмови в задоволенні позовних вимог прокурора про визнання незаконними та скасування наказів Регіонального відділення Фонду державного майна України по Одеській області від 30.08.2018 № 1040, від 28.09.2018 № 1157, підпункту 6 пункту 2 наказу Фонду державного майна України від 18.09.2018 № 1196, не вдаючись при цьому до оцінки спірних актів на предмет їх відповідності положенням законодавства.

Разом з тим суд відзначає, що прокурор у межах розгляду справи може посилатися, зокрема, на незаконність зазначених наказів без заявлення вимог про визнання їх незаконними та скасування, оскільки такі рішення за умови їх невідповідності закону не зумовлюють правових наслідків, на які вони спрямовані (подібні за змістом висновки сформульовані Великою Палатою Верховного Суду в постановах від 21.09.2019 у справі № 911/3681/17, від 15.10.2019 у справі № 911/3749/17, від 22.01.2020 у справі № 910/1809/18, від 01.02.2020 у справі № 922/614/19, від 15.09.2020 у справі № 469/1044/17, від 23.11.2021 у справі № 359/3373/16-ц та від 08.08.2023 у справі № 910/5880/21).

Тому під час розгляду справи, в якій на вирішення спору може вплинути оцінка рішення органу державної влади чи місцевого самоврядування як незаконного або протиправного (наприклад, у спорі за віндикаційним позовом), не допускається відмова у позові з тих мотивів, що рішення органу державної влади чи місцевого самоврядування не визнане судом недійсним, або що таке рішення не оскаржене, відповідна позовна вимога не пред`явлена. Під час розгляду такого спору слід виходити з принципу jura novit curia - "суд знає закони". Тому суд незалежно від того, оскаржене відповідне рішення чи ні, має самостійно дати правову оцінку рішенню органу державної влади чи місцевого самоврядування та викласти її у мотивувальній частині судового рішення (пункт 109 постанови Великої Палати Верховного Суду від 23.11.2021 у справі № 359/3373/16-ц).

Спірними рішеннями було включено до переліку об`єктів малої приватизації об`єкт державної власності - "49/100 частин нежитлової будівлі загальною площею 350 кв.м, яка розташована за адресою: Французький бульвар, 85/5, м. Одеса", що орендувалась Товариством з обмеженою відповідальністю "Драйв-Ін" та перебувала на його балансі.

Правові, економічні та організаційні основи приватизації державного і комунального майна та майна, що належить Автономній Республіці Крим врегульовано Законом України "Про приватизацію державного і комунального майна".

Частиною першою статті 2 Закону України "Про приватизацію державного і комунального майна" (тут і надалі в редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин) визначено, що основною метою приватизації є прискорення економічного зростання, залучення іноземних і внутрішніх інвестицій, зменшення частки державної або комунальної власності у структурі економіки України шляхом продажу об`єктів приватизації ефективному приватному власнику.

Згідно з ч. 1 ст. 4 Закону України "Про приватизацію державного і комунального майна" до об`єктів державної і комунальної власності, що підлягають приватизації, належать усі об`єкти права державної і комунальної власності, крім тих, приватизація яких прямо заборонена цим Законом та іншими законами України.

Відповідно до ч. 2 ст. 4 Закону України "Про приватизацію державного і комунального майна" крім передбачених частиною третьою цієї статті випадків, приватизації не підлягають казенні підприємства та об`єкти, необхідні для виконання державою своїх основних функцій, для забезпечення обороноздатності держави, та об`єкти права власності Українського народу, майно, що становить матеріальну основу суверенітету України, зокрема:

майно органів державної влади та органів місцевого самоврядування, майно Збройних Сил України (військове майно), Служби безпеки України, Державної прикордонної служби України, сил цивільного захисту, Державної служби спеціального зв`язку та захисту інформації України, правоохоронних органів та органів доходів і зборів, що безпосередньо забезпечує виконання зазначеними органами встановлених законодавством завдань, майно закладів охорони здоров`я системи екстреної медичної допомоги;

пам`ятки, включені до переліку пам`яток, що не підлягають приватизації;

державні заклади охорони здоров`я, у тому числі приміщення, в яких розміщуються державні заклади охорони здоров`я.

Частиною третьою статті 4 Закону України "Про приватизацію державного і комунального майна" передбачено, що у разі якщо майно органів державної влади та органів місцевого самоврядування, майно державних підприємств, що належать до сфери управління органів державної влади та органів місцевого самоврядування, Міністерства оборони України, Служби безпеки України, Державної прикордонної служби України, сил цивільного захисту, Державної служби спеціального зв`язку та захисту інформації України, Державної кримінально-виконавчої служби України, правоохоронних органів та органів доходів і зборів безпосередньо не забезпечує виконання зазначеними органами встановлених законодавством завдань, таке майно є об`єктами, що підлягають приватизації.

Майно, яке перебуває на балансах державних підприємств, установ, організацій, що не підлягають приватизації, та яке не входить до складу єдиних майнових комплексів, що забезпечують основні види діяльності таких підприємств або більше трьох років не використовуються у виробничій діяльності і подальше їх використання не планується, належить до об`єктів, що підлягають приватизації.

За приписами частин 1, 7, 8 статті 11 Закону України "Про приватизацію державного і комунального майна" ініціювати приватизацію об`єктів можуть органи приватизації, уповноважені органи управління, інші суб`єкти управління об`єктами державної і комунальної власності або покупці.

Заяви про включення об`єктів права державної власності до відповідного переліку об`єктів великої або малої приватизації, що підлягають приватизації, подаються потенційними покупцями до державних органів приватизації за місцезнаходженням об`єкта, що приватизується, у порядку, що встановлюється Фондом державного майна України. Заяви про включення об`єктів права комунальної власності до переліків об`єктів, що підлягають приватизації, подаються покупцями до органів приватизації територіальних громад і розглядаються ними в порядку, встановленому відповідними місцевими радами.

Державні органи приватизації протягом трьох днів після надходження заяви звертаються щодо надання згоди на включення такого об`єкта до переліку об`єктів державної власності, що підлягають приватизації, до уповноважених органів управління державним майном, крім випадків, коли орган приватизації є уповноваженим органом управління державним майном або уповноважений орган управління самостійно ініціював включення такого об`єкта до переліку об`єктів державної власності, що підлягають приватизації.

Уповноважені органи управління державним майном надають згоду на приватизацію об`єкта державної власності або вмотивовану відмову протягом 15 днів з моменту надходження звернення від державних органів приватизації.

У разі якщо орган приватизації не одержав у встановлений строк дозвіл чи відмову від органу, уповноваженого управляти відповідним майном, згода на приватизацію вважається наданою.

Державні органи приватизації протягом 30 днів розглядають заяви та приймають рішення щодо включення до переліку об`єктів малої приватизації, що підлягають приватизації, і в п`ятиденний строк письмово повідомляють про це заявника, підприємство, що приватизується (балансоутримувача об`єкта), а також відповідний уповноважений орган управління.

Рішення про приватизацію об`єкта, який включено до переліку об`єктів державної власності, що підлягають приватизації, приймається державними органами приватизації шляхом видання наказу, але не пізніше 30 днів з дня включення до переліку об`єктів, що підлягають приватизації (ч. 1 ст. 12 Закону України "Про приватизацію державного і комунального майна").

Як свідчать обставини справи, питання включення до переліку об`єктів, що підлягають приватизації 49/100 частин нежитлової будівлі, яка розташована за адресою: м. Одеса, Французький бульвар, 85/5, було ініційовано Товариством з обмеженою відповідальністю "Драйв-Ін".

Суд встановив, що Регіональне відділення Фонду державного майна України по Одеській області, з метою отримання згоди органу управління на включення спірного майна до переліку об`єктів, що підлягають приватизації, звернулося до Міністерства охорони здоров`я України з листом від 01.08.2018 № 07-08-03641.

Матеріали справи не містять доказів ані вручення позивачу-1 зазначеного листа, ані надання ним вмотивованої відмови, водночас у наказі Регіонального відділення Фонду державного майна України по Одеській області від 30.08.2018 № 1040 зазначено про те, що його видано у зв`язку з неодержанням від органу управління - Міністерства охорони здоров`я України дозволу чи вмотивованої відмови протягом 15 днів з моменту надходження звернення регіонального відділення від 01.08.2018 № 07-08-03641 (вх. МОЗ від 14.08.2018 №55/409-18).

Зважаючи на викладене, а також беручи до уваги припис абз. 5 ч. 7 ст. 11 Закону України "Про приватизацію державного і комунального майна", згода вважається наданою, про що слушно зауважують відповідачі.

У постанові Верховного Суду від 04.06.2020 у справі № 910/6319/19 зазначено, що наведена правова норма є імперативною, абсолютно-визначеною і розширеному тлумаченню не підлягає. Відтак неодержання органом приватизації дозволу чи відмови у приватизації об`єкта державної власності від органу, уповноваженого управляти відповідним майном, є достатньою підставою вважати, що така згода надана.

Наведеним спростовуються доводи прокурора та позивача-1 про здійснення приватизації майна за відсутності згоди уповноваженого органу управління.

За приписами частин 1, 2, 4 статті 18 Закону України "Про приватизацію державного і комунального майна" приватизація об`єктів державної або комунальної власності, переданих в оренду, здійснюється шляхом продажу на аукціоні або шляхом викупу, якщо виконуються умови, передбачені частиною другою цієї статті.

Орендар одержує право на викуп орендованого майна (будівлі, споруди, нежитлового приміщення) за ціною, визначеною за результатами його незалежної оцінки, якщо виконується кожна з таких умов:

орендарем здійснено поліпшення орендованого майна, які неможливо відокремити від відповідного об`єкта без заподіяння йому шкоди, в розмірі не менш як 25 відсотків ринкової вартості майна, визначеної суб`єктом оціночної діяльності для цілей оренди майна;

орендар отримав письмову згоду орендодавця на здійснення невід`ємних поліпшень, які надають йому право на приватизацію майна шляхом викупу;

невід`ємні поліпшення виконані в межах трирічного строку з дати визначення ринкової вартості майна для цілей укладання договору оренди або для цілей продовження договору оренди;

здійснення і склад невід`ємних поліпшень, у тому числі невід`ємний характер поліпшень, підтверджені висновком будівельної експертизи, а вартість невід`ємних поліпшень, підтверджених висновком будівельної експертизи, визначена суб`єктом оціночної діяльності;

орендар належно виконує умови договору оренди, відсутня заборгованість з орендної плати;

договір оренди є чинним на момент приватизації.

Договір оренди зберігає чинність для нового власника приватизованого майна, а в разі якщо покупцем переданого в оренду об`єкта державного майна є орендар, дія відповідного договору припиняється з дня, за яким об`єкт оренди переходить у його власність.

Згідно з ч. 1 ст. 203 Цивільного кодексу України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам.

У статті 215 Цивільного кодексу України унормовано, що підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами 1- 3, 5 та 6 статті 203 цього Кодексу. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним.

Відповідно до ч. 1 ст. 216 Цивільного кодексу України недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов`язані з його недійсністю. У разі недійсності правочину кожна із сторін зобов`язана повернути другій стороні у натурі все, що вона одержала на виконання цього правочину, а в разі неможливості такого повернення, зокрема тоді, коли одержане полягає у користуванні майном, виконаній роботі, наданій послузі, - відшкодувати вартість того, що одержано, за цінами, які існують на момент відшкодування.

У розумінні наведених положень законодавства оспорювати правочин у суді може одна зі сторін правочину або інша заінтересована особа. За відсутності визначення поняття "заінтересована особа" такою особою є кожен, хто має конкретний майновий інтерес в оспорюваному договорі.

Вимоги заінтересованої особи, яка в судовому порядку домагається визнання правочину недійсним, спрямовані на приведення сторін недійсного правочину до того стану, який саме вони, сторони, мали до вчинення правочину.

Власний інтерес заінтересованої особи полягає в тому, щоб предмет правочину перебував у власності конкретної особи чи щоб сторона (сторони) правочину перебувала у певному правовому становищі, оскільки від цього залежить подальша можливість законної реалізації заінтересованою особою її прав.

Самі по собі дії осіб, зокрема щодо вчинення правочинів, навіть якщо вони здаються іншим особам неправомірними, не можуть бути оспорені в суді, допоки ці особи не доведуть, що такі дії порушують їх права.

Відповідний правовий висновок викладено в постанові об`єднаної палати Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 16.10.2020 у справі № 910/12787/17.

Однією з визначених Цивільним кодексом України підстав недійсності правочину є суперечність змісту правочину в момент його вчинення цьому кодексу або іншим актам цивільного законодавства.

Прокурор просить суд визнати недійсним укладений між відповідачем-2 та відповідачем-3 Договір купівлі-продажу об`єкта державної власності малої приватизації шляхом викупу від 26.12.2018 саме з цієї підстави, посилаючись на те, що його укладено всупереч законодавчим вимогам щодо заборони приватизації закладів охорони здоров`я та об`єктів, які включені до переліку пам`яток культурної спадщини, що не підлягають приватизації, і він порушує майнові інтереси держави.

Відповідно до пункту 1 розділу І Статуту Державного закладу "Спеціалізований (спеціальний) клінічний санаторій імені В.П. Чкалова" Міністерства охорони здоров`я України, затвердженого наказом Міністерства охорони здоров`я України від 17.06.2020 № 1413, позивач-2 є державним закладом охорони здоров`я лікувально-профілактичного профілю, заснований на державній власності, що належить до сфери управління Міністерства охорони здоров`я України.

Частиною одинадцятою статті 16 Основ законодавства України про охорону здоров`я визначено, що залежно від форми власності заклади охорони здоров`я утворюються та функціонують як державні, комунальні, приватні чи засновані на змішаній формі власності. Державні та комунальні заклади охорони здоров`я не підлягають приватизації.

За визначенням, наведеним у статті 22 Закону України "Про курорти", санаторно-курортні заклади - це заклади охорони здоров`я, що розташовані на територіях курортів і забезпечують подання громадянам послуг лікувального, профілактичного та реабілітаційного характеру з використанням природних лікувальних ресурсів.

Статтею 26 Закону України "Про курорти" передбачено, що приватизація санаторно-курортних закладів, що знаходяться на територіях курортів державного значення, використовують природні лікувальні ресурси зазначених територій і на момент прийняття цього Закону перебувають у державній або комунальній власності, забороняється. Приватизація спеціальних санаторно-курортних закладів (дитячих, кардіологічних, пульмонологічних, гінекологічних, для лікування громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи, для лікування хворих на туберкульоз, хворих з травмами і хворобами спинного мозку та хребта), що знаходяться на територіях курортів місцевого значення, використовують природні лікувальні ресурси зазначених територій і на момент прийняття цього Закону перебувають у державній або комунальній власності, забороняється. Приватизація інших санаторно-курортних закладів, що знаходяться або створюються на територіях курортів місцевого значення і використовують природні лікувальні ресурси зазначених територій, може здійснюватися в порядку, встановленому законами з питань приватизації, за умови збереження профілю об`єктів, що приватизуються.

Посилаючись на вказані положення законодавства та стверджуючи про встановлену заборону приватизації закладів охорони здоров`я, прокурор залишає поза увагою ту обставину, що в розумінні Основ законодавства України про охорону здоров`я закладом охорони здоров`я є юридична особа будь-якої форми власності та організаційно-правової форми або її відокремлений підрозділ, що забезпечує медичне обслуговування населення на основі відповідної ліцензії та професійної діяльності медичних (фармацевтичних) працівників (абзац третій частини першої статті 3 Основ законодавства України про охорону здоров`я).

Тобто прокурор помилково ототожнює поняття "заклад охорони здоров`я", щодо яких дійсно існує законодавча заборона приватизації, яка кореспондується з Конституційним приписом, що існуюча мережа державних і комунальних закладів охорони здоров`я не може бути скорочена (частина третя статті 49 Конституції України), та поняття "майно закладів охорони здоров`я", приватизація якого здійснюється з урахуванням положень статті 4 Закону України "Про приватизацію державного і комунального майна", у зв`язку з чим дійшов помилкового висновку про неможливість приватизації майна, закріпленого за закладом охорони здоров`я, або такого, що передано на його баланс. Відтак посилання прокурора на правові висновки, викладені в постанові Верховного Суду від 23.03.2021 у справі № 916/2380/18, є безпідставними, адже предметом спору в тій справі був правочин купівлі-продажу саме такого закладу.

При цьому, оскільки приміщення корпусу № 5 (№ 15) за адресою: м. Одеса, Французький бульвар, 85 перебувало в оренді у відповідача-3, який використовує це майно для розміщення закладу громадського харчування, то відсутні підстави стверджувати, що у ньому розміщувався заклад охорони здоров`я.

Більше того, матеріали справи не містять жодного доказу на підтвердження того, що 49/100 частин нежитлової будівлі загальною площею 350 кв.м, яка розташована за адресою: Французький бульвар, 85/5, м. Одеса, є майном закладу охорони здоров`я, тобто належить або на відповідному праві перебуває у володінні, користуванні і розпорядженні позивача-2.

Так, стверджуючи про те, що зазначене майно перебуває на балансі Державного закладу "Спеціалізований (спеціальний) клінічний санаторій імені В.П. Чкалова" Міністерства охорони здоров`я України, прокурор залишає поза увагою положення Договору про внесення змін від 08.06.2010, відповідно до яких спірне майно було передане з балансу Державного закладу "Спеціалізований (спеціальний) клінічний санаторій імені В.П. Чкалова" Міністерства охорони здоров`я України на баланс Товариства з обмеженою відповідальністю "Драйв-Ін", а також зміст оспорюваного ним у відповідній частині наказу Фонду державного майна України від 18.09.2018 № 1196, згідно з яким балансоутримувачем майна, при включенні його до переліку об`єктів малої приватизації, що підлягають приватизації, був саме відповідач-3.

У цьому контексті суд відхиляє посилання відповідачів-1,-2 на припис абзацу 2 частини третьої статті 4 Закону України "Про приватизацію державного і комунального майна", згідно з яким майно, яке перебуває на балансах державних підприємств, установ, організацій, що не підлягають приватизації, та яке не входить до складу єдиних майнових комплексів, що забезпечують основні види діяльності таких підприємств або більше трьох років не використовуються у виробничій діяльності і подальше їх використання не планується, належить до об`єктів, що підлягають приватизації, оскільки спірне майно не перебувало на балансі державних підприємств, установ, організацій на момент його приватизації.

Також зазначаючи про те, що спірне майно закріплено за позивачем-2 на праві оперативного управління, прокурор посилається лише на положення Статуту Державного закладу "Спеціалізований (спеціальний) клінічний санаторій імені В.П. Чкалова" Міністерства охорони здоров`я України у редакції, затвердженій наказом Міністерства охорони здоров`я України від 17.06.2020 № 1413, тобто після виникнення спірних правовідносин.

Згідно з частинами 1, 2 статті 137 Господарського кодексу України правом оперативного управління у цьому Кодексі визнається речове право суб`єкта господарювання, який володіє, користується і розпоряджається майном, закріпленим за ним власником (уповноваженим ним органом) для здійснення некомерційної господарської діяльності, у межах, встановлених цим Кодексом та іншими законами, а також власником майна (уповноваженим ним органом). Власник майна, закріпленого на праві оперативного управління за суб`єктом господарювання, здійснює контроль за використанням і збереженням переданого в оперативне управління майна безпосередньо або через уповноважений ним орган і має право вилучати у суб`єкта господарювання надлишкове майно, а також майно, що не використовується, та майно, що використовується ним не за призначенням.

Відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 4 Закону України "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень" право оперативного управління є похідним від права власності речовим правом на нерухоме майно та підлягає державній реєстрації.

Обмежившись лише посиланням на положення статуту позивача-2, прокурор не надав суду ані рішення органу управління про закріплення 49/100 частин нежитлової будівлі загальною площею 350 кв.м, яка розташована за адресою: Французький бульвар, 85/5, м. Одеса, за позивачем-2, ані доказів державної реєстрації відповідного права, у зв`язку з чим доводи про порушення прав позивача-2 та необхідність повернення спірного майна в його оперативне управління, як і відповідні вимоги прокурора, є безпідставними, що має наслідком відмову в задоволенні позову прокурора, поданого в інтересах держави в особі Державного закладу "Спеціалізований (спеціальний) клінічний санаторій імені В.П. Чкалова" Міністерства охорони здоров`я України.

Наведене дає підстави для висновку, що спірне майно не належить до визначених частиною 2 статті 4 Закону України "Про приватизацію державного і комунального майна" категорій: "державні заклади охорони здоров`я", "приміщення, в яких розміщуються державні заклади охорони здоров`я", "майно закладів охорони здоров`я", які підлягають приватизації у випадках, передбачених частиною 3 цієї статті, а відтак це державне майно належить до об`єктів малої приватизації як об`єкт соціально-культурного призначення.

У статті 54 Конституції України закріплено, що культурна спадщина охороняється законом. Держава забезпечує збереження історичних пам`яток та інших об`єктів, що становлять культурну цінність, вживає заходів для повернення в Україну культурних цінностей народу, які знаходяться за її межами.

Правові, організаційні, соціальні та економічні відносини у сфері охорони культурної спадщини з метою її збереження, використання об`єктів культурної спадщини у суспільному житті, захисту традиційного характеру середовища в інтересах нинішнього і майбутніх поколінь регулює Закон України "Про охорону культурної спадщини".

У преамбулі цього Закону зазначено, що об`єкти культурної спадщини, які знаходяться на території України, охороняються державою. Охорона об`єктів культурної спадщини є одним із пріоритетних завдань органів державної влади та органів місцевого самоврядування.

За визначеннями, наведеними у статті 1 Закону України "Про охорону культурної спадщини", об`єкт культурної спадщини - це визначне місце, споруда (витвір), комплекс (ансамбль), їхні частини, пов`язані з ними рухомі предмети, а також території чи водні об`єкти (об`єкти підводної культурної та археологічної спадщини), інші природні, природно-антропогенні або створені людиною об`єкти незалежно від стану збереженості, що донесли до нашого часу цінність з археологічного, естетичного, етнологічного, історичного, архітектурного, мистецького, наукового чи художнього погляду і зберегли свою автентичність; пам`ятка культурної спадщини (далі - пам`ятка) - це об`єкт культурної спадщини, який занесено до Державного реєстру нерухомих пам`яток України, або об`єкт культурної спадщини, який взято на державний облік відповідно до законодавства, що діяло до набрання чинності цим Законом, до вирішення питання про включення (невключення) об`єкта культурної спадщини до Державного реєстру нерухомих пам`яток України; охорона культурної спадщини - це система правових, організаційних, фінансових, матеріально-технічних, містобудівних, інформаційних та інших заходів з обліку (виявлення, наукове вивчення, класифікація, державна реєстрація), запобігання руйнуванню або заподіянню шкоди, забезпечення захисту, збереження, утримання, відповідного використання, консервації, реставрації, ремонту, реабілітації, пристосування та музеєфікації об`єктів культурної спадщини.

Частиною першою статті 13 Закону України "Про охорону культурної спадщини" встановлено, що об`єкти культурної спадщини незалежно від форм власності відповідно до їхньої археологічної, естетичної, етнологічної, історичної, мистецької, наукової чи художньої цінності підлягають реєстрації шляхом занесення до Державного реєстру нерухомих пам`яток України (далі - Реєстр) за категоріями національного та місцевого значення пам`ятки. Порядок визначення категорій пам`яток встановлюється Кабінетом Міністрів України.

Постановою Кабінету Міністрів України від 27.12.2001 № 1760 було затверджено Порядок визначення категорій пам`яток для занесення об`єктів культурної спадщини до Державного реєстру нерухомих пам`яток України (далі - Порядок).

Відповідно до пунктів 1 - 3 Порядку, в редакції, чинній на момент затвердження, об`єкти культурної спадщини заносяться до Державного реєстру нерухомих пам`яток України (далі - Реєстр) за рішенням Кабінету Міністрів України - щодо об`єктів національного значення або за рішенням відповідного центрального органу виконавчої влади у сфері охорони культурної спадщини - щодо об`єктів місцевого значення. На кожний об`єкт культурної спадщини, що пропонується відповідним органом охорони культурної спадщини для занесення до Реєстру, складається облікова документація, яка підлягає постійному зберіганню в цьому органі. Занесення об`єкта культурної спадщини до Реєстру без облікової документації не допускається. Облікова документація на об`єкт культурної спадщини включає облікову картку, його паспорт, коротку історичну довідку, акт технічного стану, довідку про майнову цінність об`єкта.

За змістом пунктів 5 - 7 Порядку облікова картка об`єкта культурної спадщини повинна містити його найменування, відомості про розташування, дату утворення, первісне призначення, характер сучасного використання, ступінь схоронності, тип і вид об`єкта, наявність науково-проектної документації, а також стислий опис, фото загального вигляду, план, охоронний номер об`єкта, дату і номер рішення, відповідно до якого об`єкт взято на облік. Паспорт об`єкта культурної спадщини повинен містити: історичні дані про об`єкт, відомості про його сучасний стан, функціональне використання, роль у навколишньому середовищі, територію, а також про ландшафт, твори мистецтва, результати попередньої оцінки антропологічної, археологічної, естетичної, етнографічної, історичної, мистецької, наукової чи художньої цінності, про основні археологічні, іконографічні, архівні та бібліографічні матеріали, наявність науково-проектної документації, місце її зберігання та зони охорони. У паспорті зазначаються тип і вид об`єкта культурної спадщини, пропонована чи затверджена категорія пам`ятки, охоронний номер з посиланням на рішення, відповідно до якого пам`ятку взято на державний облік. До паспорта додаються матеріали фотофіксації, генеральний план з позначенням зон охорони, поповерхові плани, розрізи, креслення фасадів (у разі потреби). Якщо об`єкт культурної спадщини є комплексом (ансамблем) або визначним місцем, облікова документація на об`єкт включає облікову картку і паспорт на комплекс (ансамбль) або визначне місце в цілому, облікову картку і паспорт на кожний окремий об`єкт культурної спадщини, що входить до складу комплексу (ансамблю) або визначного місця, генеральний план з позначенням меж комплексу (ансамблю) або визначного місця і кожного окремого об`єкта культурної спадщини, а також зон охорони, матеріали фотофіксації як окремих об`єктів культурної спадщини, так і загального вигляду всього комплексу (ансамблю) або визначного місця.

Облікова картка і паспорт об`єкта складаються у чотирьох примірниках, один з яких передається до відповідного центрального органу виконавчої влади у сфері охорони культурної спадщини, другий зберігається в органі охорони культурної спадщини Ради міністрів Автономної Республіки Крим, обласної чи Київської, Севастопольської міської держадміністрації, третій - в іншому уповноваженому органі охорони культурної спадщини, четвертий - в органі місцевого самоврядування. У разі отримання додаткових даних про об`єкт до облікової картки і паспорта вносяться зміни (доповнення) (пункт 9 Порядку).

Пунктами 14 - 16 Порядку визначено, що усім пам`яткам у разі занесення до Реєстру присвоюються охоронні номери, що не можуть дублюватися. Охоронний номер пам`ятки національного значення складається з цілого числа та літери "Н" (наприклад: 8-Н). Охоронний номер пам`ятки місцевого значення складається з цілого числа (наприклад: 128). Комплексам (ансамблям), визначним місцям присвоюється єдиний охоронний номер. Кожному об`єкту культурної спадщини у складі комплексу (ансамблю) або визначного місця присвоюється охоронний номер, що складається з охоронного номера комплексу (ансамблю) або визначного місця та номера об`єкта у складі комплексу (наприклад: 128/3). Охоронний номер пам`ятки, виключеної з Реєстру, не може бути використаний повторно.

Згідно з ч. 1 ст. 17 Закону України "Про охорону культурної спадщини" пам`ятка, крім пам`ятки археології, може перебувати у державній, комунальній або приватній власності. Суб`єкти права власності на пам`ятку визначаються згідно із законом.

За приписом абзацу першого частини першої статті 18 Закону України "Про охорону культурної спадщини" об`єкти культурної спадщини, що є пам`ятками (за винятком пам`яток, відчуження або передача яких обмежується законодавчими актами України) можуть бути відчужені, а також передані власником або уповноваженим ним органом у володіння, користування чи управління іншій юридичній або фізичній особі за наявності погодження відповідного органу охорони культурної спадщини.

Перелік пам`яток, які не підлягають приватизації, затверджується Верховною Радою України.

23.09.2008 Верховною Радою України було прийнято Закон України "Про Перелік пам`яток культурної спадщини, що не підлягають приватизації" (набрав чинності 17.10.2008), яким, зокрема, затверджено Перелік пам`яток культурної спадщини, що не підлягають приватизації, а також частину першу статті 18 Закону України "Про охорону культурної спадщини" доповнено новим абзацом такого змісту:

"Пам`ятка може бути приватизована лише за умови укладення майбутнім власником з відповідним органом охорони культурної спадщини попереднього договору про укладення в майбутньому охоронного договору на пам`ятку (її частину) з викладенням його істотних умов, у тому числі щодо цільового використання пам`ятки, робіт, які майбутній власник зобов`язується провести на пам`ятці з метою утримання її в належному стані".

До вказаного Переліку пам`яток культурної спадщини, що не підлягають приватизації, при його затвердженні було включено наступний об`єкт: "Найменування пам`ятки: Комплекс дачного містечка на Французькому бульварі, Час створення: кінець ХІХ - початок ХХ сторіччя, Місце розташування: м. Одеса, бульв. Французький, 85, Охоронний номер: 934/0-Од".

Відтак "Комплекс дачного містечка на Французькому бульварі" (охоронний номер: 934/0-Од) визнається пам`яткою місцевого значення відповідно до Закону України "Про охорону культурної спадщини" та охороняються державою.

Виходячи з охоронного номеру, вказана пам`ятка є комплексом (ансамблем), втім у матеріалах справи відсутні облікова картка і паспорт об`єкта культурної спадщини, що зареєстрований під охоронним номером 934/0-Од, як на комплекс (ансамбль) в цілому, так і на кожний окремий об`єкт культурної спадщини, що входить до складу комплексу (ансамблю), у зв`язку з чим відсутні підстави стверджувати, що "Комплекс дачного містечка на Французькому бульварі" включав(-є) нежитлові приміщення спального корпусу № 15, загальною площею 227,3 кв.м, за адресою: м. Одеса, Французький бульвар, 85, й відповідно 49/100 частин нежитлової будівлі загальною площею 350 кв.м, яка розташована за адресою: Французький бульвар, 85/5, м. Одеса.

У цьому контексті суд визнає неналежним доказом наданий прокурором лист Міністерства культури та інформаційної політики України № 907/6.11.2 від 29.01.2021, у якому зазначено, що "Дача Мерінга (корпус № 5 (№ 15) санаторію ім. В.П. Чкалова)" входить до складу пам`ятки "Комплекс дач (корпусів та споруд санаторію ім. В.П. Чкалова)" (що є сучасною назвою пам`ятки - "Комплекс дачного містечка на Французькому бульварі"), яку занесено до Державного реєстру нерухомих пам`яток України як пам`ятку архітектури, містобудування, садовопаркового мистецтва, монументального мистецтва та історії місцевого значення (наказ Міністерства культури України від 25.04.2019 № 354 (із змінами, внесеними наказом Міністерства культури України від 10.06.2019 № 457), охоронний № 1040-ОД), оскільки в силу ч. 1 ст. 77 Господарського процесуального кодексу України обставини, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

З цих же підстав не підлягають врахуванню і накази Міністерства культури України від 25.04.2019 № 354, яким до Державного реєстру нерухомих пам`яток України за категорією місцевого значення було занесено "Комплекс дач (корпусів та споруд санаторію ім. В.П. Чкалова)" (охоронний номер 1037-Од) та, зокрема, "Дача Мерінга (корпус № 5 (№ 15) санаторію ім. В.П. Чкалова)" (охоронний номер 1037/6-Од) та від 10.06.2019 № 457, яким внесено зміни до наказу Міністерства культури України від 25.04.2019 № 354 й оновлено охоронні номери вказаних об`єктів на 1040-Од та 1040/6-Од відповідно, а також складені у 2018 році Управлінням культури, національностей, релігій та охорони об`єктів культурної спадщини Одеської обласної державної адміністрації облікові картки та паспорти об`єктів культурної спадщини щодо цих пам`яток, адже вони були видані і складені після виникнення спірних правовідносин.

Слід відзначити, що внаслідок видання Міністерством культури України зазначених наказів, затверджений Верховною Радою України Перелік пам`яток культурної спадщини, що не підлягають приватизації, не зазнав змін, що не дає підстав стверджувати про автентичність пам`яток "Комплекс дачного містечка на Французькому бульварі" (охоронний номер 934/0-Од) та "Комплекс дач (корпусів та споруд санаторію ім. В.П. Чкалова)" (охоронний номер 1040-Од).

Більше того, наразі в Державному реєстрі нерухомих пам`яток України за категорією місцевого значення відсутні як комплекс дачного містечка на Французькому бульварі (безвідносно до назви), так і будь-який інший об`єкт, розташований за адресою: м. Одеса, Французький бульвар, 85.

Однак суд не може визнати обґрунтованими і доводи відповідачів про те, що спірне майно (корпус № 5 (15)) ніколи не входило до комплексу дачного містечка на Французькому бульварі, приватизація якого заборонена відповідно до Закону України "Про Перелік пам`яток культурної спадщини, що не підлягають приватизації", оскільки у цих доводах відповідачі посилаються на зміст листа Управління охорони об`єктів культурної спадщини Одеської облдержадміністрації від 21.07.2010 № 01-12/3392 та Паспортів пам`яток архітектури та містобудування місцевого значення "Комплекс дачного містечка на Французькому бульварі м. Одеса, вул. Французький бульвар, 85", "Колишня дача Н.С. Переця (корпус №5) м. Одеса, вул. Французький бульвар, 85/5", що виготовлені у 2010 році Науково-дослідним інститутом пам`яткоохоронних досліджень, які, по-перше, відсутні у матеріалах справи, а по-друге, виготовлені після затвердження Верховною Радою України Переліку пам`яток культурної спадщини, що не підлягають приватизації, а тому не можуть підтвердити або спростовувати входження спірного майна до складу цієї пам`ятки.

Суд також не може погодитись із твердженнями відповідача-2 про те, що внаслідок здійсненого відповідачем-3 капітального ремонту приміщення спального корпусу № 15, внаслідок чого площа корпусу збільшилась до 712 кв.м, було створено новий об`єкт нерухомого майна, який і було включено до переліку майна, що підлягає приватизації.

У постанові Верховного Суду від 19.10.2021 у справі № 910/7918/20 викладено узагальнений правовий висновок щодо правил виникнення права власності на нову річ, створену в результаті використання (переробки) іншої речі.

Так, правовідносини щодо виникнення права на нову річ, створену в результаті використання іншої речі (матеріалу), регламентовані положеннями статті 332 Цивільного кодексу України, частиною першою якої передбачено, що переробкою є використання однієї речі (матеріалу), в результаті чого створюється нова річ.

Відповідно до правової позиції, викладеної у постанові Верховного Суду України від 06.07.2016 у справі № 6-1213цс16, не є новоствореним об`єкт нерухомого майна, створений з прив`язкою до вже існуючої нерухомості, з використанням її функціональних елементів.

Аналіз викладених законодавчих положень, з урахуванням наведених висновків Верховного Суду України, дає підстави для висновку про те, що право власності на нову річ, виготовлену відповідно до статті 332 Цивільного кодексу України внаслідок переробки іншої речі, може виникати лише у тому разі, якщо в результаті здійсненої переробки з`являється інший об`єкт, відмінний за своїми характеристиками, тобто об`єкт, який може бути кваліфікований як нова річ.

При цьому не може вважатися новою річчю (новоствореним об`єктом) об`єкт нерухомого майна, який перероблений з прив`язкою до вже існуючого нерухомого майна та з використанням функціональних елементів цього майна, тобто такий, що фактично є тим самим об`єктом з видозміненими загальними характеристиками.

Реконструкція також не має наслідком створення нової речі, оскільки створена з прив`язкою до вже існуючої нерухомості з використанням її функціональних елементів.

Так само ремонт об`єкта культурної спадщини не свідчить про втрату ним цього статусу та не передбачає повторне занесення до Державного реєстру нерухомих пам`яток України, адже в розумінні Закону України "Про охорону культурної спадщини" ремонт є заходом, спрямованим на охорону культурної спадщини, який передбачає сукупність проектних, вишукувальних і виробничих робіт, спрямованих на покращення технічного стану та підтримання в експлуатаційному стані об`єкта культурної спадщини без зміни властивостей, які є предметом охорони об`єкта культурної спадщини.

З огляду на вищенаведене, суд дійшов висновку про недоведеність прокурором належними і допустимими доказами того, що нежитлові приміщення спального корпусу №15, загальною площею 227,3 кв.м, за адресою: м. Одеса, Французький бульвар, 85, й відповідно 49/100 частин нежитлової будівлі загальною площею 350 кв.м, яка розташована за адресою: Французький бульвар, 85/5, м. Одеса, були включені до складу пам`ятки - "Комплекс дачного містечка на Французькому бульварі", приватизація якої заборонена відповідно до Закону України "Про Перелік пам`яток культурної спадщини, що не підлягають приватизації".

На користь цього також свідчить і відсутність згадування про включення спірного об`єкта до вказаного Переліку у численній переписці з Міністерством охорони здоров`я України, яке є органом, уповноваженим управляти таким державним майном, та з Одеською обласною державною адміністрацією, яка є органом охорони культурної спадщини щодо пам`яток місцевого значення, розташованих на території Одеської області.

Відповідно до абзацу другого частини першої статті 18 Закону України "Про охорону культурної спадщини" пам`ятка може бути приватизована лише за умови укладення майбутнім власником з відповідним органом охорони культурної спадщини попереднього договору про укладення в майбутньому охоронного договору на пам`ятку (її частину) з викладенням його істотних умов, у тому числі щодо цільового використання пам`ятки, робіт, які майбутній власник зобов`язується провести на пам`ятці з метою утримання її в належному стані.

Суд встановив, що 31.01.2019 між Управлінням культури, національностей, релігій та охорони об`єктів культурної спадщини Одеської обласної державної адміністрації (орган охорони) та Товариством з обмеженою відповідальністю "Драйв-Ін" (власник) було укладено Охоронний договір на пам`ятку культурної спадщини № 01-12/287, згідно з п. 1 якого власник взяв на себе зобов`язання щодо охорони будівлі-пам`ятки загальною площею 712,0 кв.м, яка розташована за адресою: м. Одеса, Французький бульвар, буд. 85/5.

Також між Управлінням охорони об`єктів культурної спадщини Одеської обласної державної адміністрації (орган охорони) та Товариством з обмеженою відповідальністю "Драйв-Ін" (користувач) було укладено Охоронний договір на пам`ятку культурної спадщини від 27.06.2008, за яким користувач взяв на себе зобов`язання щодо охорони нежилих приміщень будівлі загальною площею 215,3 кв.м у будівлі-пам`ятці по бульв. Французькому, 85 в м. Одеса (корпус 15 у складі комплексу дач […]), які знаходились в його користування на підставі Договору.

Відтак на момент прийняття відповідних рішень про включення спірного майна до переліку об`єктів малої приватизації, що підлягають приватизації, відповідач-3 вже мав чинний охоронний договір, що виключає необхідність укладення попереднього договору про укладення в майбутньому охоронного договору на пам`ятку, як того вимагають положення абз. 2 ч. 1 ст. 18 Закону України "Про охорону культурної спадщини".

Враховуючи викладене, а також зважаючи на те, що листом № 01-12/2419сп Управління культури, національностей, релігій та охорони культурної спадщини Одеської обласної державної адміністрації повідомило Регіональне відділення Фонду державного майна України по Одеській області про свою відмову від привілеєвої купівлі пам`ятки та відсутність заперечень щодо її відчуження, суд погоджується з доводами відповідачів про те, що відчуження майна було здійснено з дотриманням вимог Закону України "Про охорону культурної спадщини".

Крім того, при вирішенні цього спору суд вважає за необхідне застосувати як джерело права Перший протокол до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод та практику Європейського суду з прав людини.

Відповідно до статті 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права.

Предметом безпосереднього регулювання статті 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод є втручання держави у право на мирне володіння майном, зокрема й позбавлення особи власності на майно.

У практиці Європейського суду з прав людини (зокрема, у справах "Спорронг і Льоннрот проти Швеції", "Джеймс та інші проти Сполученого Королівства", "Вєренцов проти України", "Щокін проти України", "Сєрков проти України", "Колишній король Греції та інші проти Греції", "Булвес АД проти Болгарії", "Трегубенко проти України") напрацьовані три критерії, що їх слід оцінювати з тим, щоб зробити висновок, чи відповідає певний захід втручання у право власності принципу правомірного і допустимого втручання, сумісного з гарантіями статті 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, а саме: втручання має бути законним, відповідати суспільним інтересам та бути пропорційним переслідуваним цілям одночасно.

Якщо хоча б одного критерію із перелічених не було додержано, Європейський суд з прав людини констатує порушення державою статті 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.

Критерій законності означає, що втручання держави у право власності особи повинно здійснюватися на підставі закону - нормативно-правового акта, що має бути доступним для заінтересованих осіб, чітким та передбачуваним у питаннях застосування та наслідків дії його норм.

Втручання держави в право власності особи є виправданим, якщо воно здійснюється з метою задоволення "суспільного", "публічного" інтересу, при визначенні якого Європейський суд з прав людини надає державам право користуватися "значною свободою (полем) розсуду". Втручання держави в право на мирне володіння майном може бути виправдане за наявності об`єктивної необхідності у формі суспільного, публічного, загального інтересу, який може включати інтерес держави, окремих регіонів, громад чи сфер людської діяльності.

Принцип "пропорційності" передбачає, що втручання в право власності, навіть якщо воно здійснюється згідно з національним законодавством і в інтересах суспільства, буде розглядатися як порушення статті 1 Першого протоколу, якщо не було дотримано справедливої рівноваги (балансу) між інтересами держави (суспільства), пов`язаними з втручанням, та інтересами особи, яка так чи інакше страждає від втручання. "Справедлива рівновага" передбачає наявність розумного співвідношення (обґрунтованої пропорційності) між метою, що передбачається для досягнення, та засобами, які використовуються. Необхідний баланс не буде дотриманий, якщо особа несе "індивідуальний і надмірний тягар". Одним із елементів дотримання принципу "пропорційності" при втручанні в право особи на мирне володіння майном є надання їй справедливої та обґрунтованої компенсації.

У рішенні в справі "Рисовський проти України" Європейський суд з прав людини підкреслює особливу важливість принципу "належного урядування", який передбачає, що у разі, коли йдеться про питання загального інтересу, зокрема, якщо справа впливає на такі основоположні права людини, як майнові права, державні органи повинні діяти вчасно та в належний і якомога послідовніший спосіб. Зокрема, на державні органи покладено обов`язок запровадити внутрішні процедури, які посилять прозорість і ясність їхніх дій, мінімізують ризик помилок і сприятимуть юридичній визначеності у цивільних правовідносинах, які зачіпають майнові інтереси.

Принцип "належного урядування", як правило, не повинен перешкоджати державним органам виправляти випадкові помилки, навіть ті, причиною яких є їхня власна недбалість. Будь-яка інша позиція була б рівнозначною, inter alia, санкціонуванню неналежного розподілу обмежених державних ресурсів, що саме по собі суперечило б загальним інтересам. З іншого боку, потреба виправити минулу "помилку" не повинна непропорційним чином втручатися в нове право, набуте особою, яка покладалася на легітимність добросовісних дій державного органу. Іншими словами, державні органи, які не впроваджують або не дотримуються своїх власних процедур, не повинні мати можливість отримувати вигоду від своїх протиправних дій або уникати виконання своїх обов`язків. Ризик будь-якої помилки державного органу повинен покладатися на саму державу, а помилки не можуть виправлятися за рахунок осіб, яких вони стосуються. У контексті скасування помилково наданого права на майно принцип "належного урядування" може не лише покладати на державні органи обов`язок діяти невідкладно, виправляючи свою помилку, а й потребувати виплати відповідної компенсації чи іншого виду належного відшкодування колишньому добросовісному власникові.

Наведений принцип опосередковано закріплено і в національному законодавстві, зокрема в Законі України "Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо підвищення ефективності суб`єктів державного сектору економіки", яким частину другу статті 388 Цивільного кодексу України доповнено абзацом другим такого змісту:

"Майно не може бути витребувано від добросовісного набувача, якщо воно було продане такому набувачеві на електронному аукціоні у порядку, встановленому для приватизації державного та комунального майна".

Однак, попри те, що втручання держави у право власності відповідача-3, а відтак у його право на мирне володіння майном не відповідає жодному з вищенаведених критеріїв, не вбачається підстав для застосування цієї норми, оскільки суд не встановив порушень під час приватизації спірного майна.

З приводу обраного прокурором способу захисту суд вважає за необхідне зазначити, що залежно від характеру посягання на права власника і змісту захисту, який надається власнику, виділяються речово-правові та зобов`язально-правові засоби захисту права власності.

Речові засоби захисту права власності та інших речових прав спрямовані на захист цих прав від безпосереднього неправомірного впливу будь-яких осіб. До речово-правових позовів належать: вимоги до незаконного володільця про витребування майна (віндикаційний позов); вимоги власника щодо усунення порушень права власності, які не пов`язані з володінням (негаторний позов); вимоги власника про визнання права власності.

Позивачем за негаторним позовом може бути власник або титульний володілець, у якого перебуває річ і щодо якої відповідач ускладнює здійснення повноважень користування або розпорядження, а відповідачем - лише та особа, яка перешкоджає позивачеві у здійсненні його законного права користування чи розпорядження річчю (подібний правовий висновок викладено, зокрема, у постанові Великої Палати Верховного Суду від 03.04.2019 у справі № 924/1220/17, а також постанові Верховного Суду від 27.10.2021 у справі № 916/1769/20).

Крім того, умовами для задоволення негаторного позову є сукупність таких обставин: майно знаходиться у власника або титульного володільця; інша особа заважає користуванню, розпорядженню цим майном; для створення таких перешкод немає правомірних підстав (припису закону, договору між власником та іншою особою тощо); у позові має бути чітко та конкретно визначено дії, які повинен здійснити відповідач для усунення порушень права власника (володільця) (такий висновок наведено в постановах Верховного Суду від 27.05.2020 у справі №3 910/1310/19, від 27.10.2021 у справі №3 916/1769/20 та від 07.06.2023 у справі №3 904/1270/22).

Судом враховано, що вимогу про витребування майна прокурор сформулював таким чином, що він просить усунути перешкоди власнику - державі в особі Міністерства охорони здоров`я України у розпорядженні та користуванні об`єктом нерухомого майна шляхом зобов`язання відповідача-3 повернути це майно до державної власності, що синтаксично характеризує негаторний позов, однак за змістом порушеного права, на захист якого пред`явлено позов - відповідає віндикаційному.

Таким синтаксичним прийомом прокурор ймовірно намагався попередити застосування судом спеціальної (скороченої) позовної давності, що встановлена статтею 30 Закону України "Про приватизацію державного і комунального майна", адже як зазначено у постанові Великої Палати Верховного Суду від 20.06.2023 у справі № 554/10517/16-ц, приписи про застосування позовної давності поширюються, зокрема, на позови про витребування майна з чужого незаконного володіння (віндикаційний позов), натомість негаторний позов може бути пред`явлений позивачем упродовж усього часу, поки існує відповідне правопорушення.

Однак суд наголошує, що позов не набуває характеру негаторного виключно від бажання прокурора та редакції заявлених позовних вимог.

Суд враховує й правовий висновок, викладений у постанові Великої Палати Верховного Суду від 12.09.2023 у справі № 910/8413/21, на який посилається прокурор, про те, що у випадках, коли на певний об`єкт нерухомого майна за жодних умов не може виникнути право приватної власності, державна реєстрація цього права не змінює володільця відповідного об`єкта, а тому порушення права власності держави чи відповідної територіальної громади слід розглядати як таке, що не пов`язане з позбавленням власника володіння. Належним способом захисту прав власника у цих випадках є негаторний позов.

Однак наведений висновок не є релевантними для справи № 910/152/23, з огляду на те, що його було сформовано за відмінних обставин.

Так, спір у справі № 910/8413/21 стосувався права власності на садибу Терещенків - будинок на бульварі Тараса Шевченка, 34, який є пам`яткою архітектури місцевого значення і який включено до переліку пам`яток архітектури місцевого значення відповідно до вимог частини третьої статті 17 Закону УРСР "Про охорону і використання пам`яток історії та культури". Предметом позову були вимоги про розірвання інвестиційного договору від 22.03.2007 № 28 про реконструкцію та реставрацію нежилих будинків, що знаходяться за адресами: бульвар Тараса Шевченка, 34/15, літера "А" та бульвар Тараса Шевченка, 34/13, літери "Б", "В" у місті Києві, підпункт 5.1.2 якого, викладений у новій редакції згідно з Додатковою угодою № 1, встановлює умови оплатного відчуження садиби Терещенків на користь інвестора, та зобов`язання відповідача повернути територіальній громаді міста Києва в особі Київської міської ради об`єкт нерухомого майна.

Велика Палата Верховного Суду виснувала, що на садибу Терещенків поширювалась заборона на приватизацію (відчуження з комунальної власності) відповідно до Закону України "Про тимчасову заборону приватизації пам`яток культурної спадщини". Відповідне правове регулювання було доступним і зрозумілим. Воно не допускало жодної можливості до 17.10.2008 включно набути у приватну власність пам`ятку культурної спадщини ні за Законом України "Про приватизацію державного майна", ні тим більше у непередбачений ним спосіб, зокрема під виглядом проведення інвестиційного конкурсу.

Отже, за чинного на час укладення Додаткової угоди № 1 правового регулювання право приватної власності на садибу Терещенків за жодних умов не могло виникнути у відповідача. Як наслідок, заволодіння відповідачем цим об`єктом було неможливим. У такому разі державна реєстрація права приватної власності на садибу Терещенків за відповідачем не є доказом переходу до нього володіння цим майном. Оскільки, незважаючи на державну реєстрацію права приватної власності на вказаний об`єкт, володіння останнім власник не втратив, Велика Палата Верховного Суду дійшла висновку про те, що немає підстав для віндикаційного позову.

Натомість у справі № 910/152/23 судом не встановлено заборони приватизації спірного майна, тобто вибуття цього майна із державної власності у приватну було можливим за умови дотримання законодавчих вимог, які, як встановлено судом, дотримано і органом приватизації, і набувачем.

Відтак, оскільки держава втратила право власності на 49/100 частин нежитлової будівлі загальною площею 350 кв.м, яка розташована за адресою: Французький бульвар, 85/5, м. Одеса, на підставі правомірного правочину, відсутні підстави для застосування вимог, властивих негаторному позову.

Щодо заяв відповідачів про застосування до вимог прокурора наслідків спливу строку позовної давності суд зазначає таке.

Згідно зі статтею 256 Цивільного кодексу України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Відповідно до ч. 1 ст. 261 Цивільного кодексу України перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила.

Позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові (частини 3, 4 статті 267 Цивільного кодексу України).

З огляду на викладене, при застосуванні позовної давності та наслідків її спливу (ст. 267 Цивільного кодексу України) необхідно досліджувати та встановлювати насамперед обставини про те, чи порушено право особи, про захист якого вона просить, і лише після цього - у випадку встановленого порушення, і наявності заяви сторони про застосування позовної давності - застосовувати позовну давність та наслідки її спливу.

При розгляді цієї справи судом не встановлено обставин порушення відповідачами прав та інтересів держави, на захист яких прокурором пред`явлено позов, відтак питання спливу строку позовної давності судом не досліджується.

Враховуючи викладене в сукупності, зважаючи на зміст позовних вимог, обставини, встановлені під час розгляду справи, суд дійшов висновку, що позовні вимоги є необґрунтованими та недоведеними, у зв`язку з чим відсутні підстави для задоволення позову.

Витрати по сплаті судового збору за подання позову, відповідно до вимог статті 129 Господарського процесуального кодексу України, покладаються на Одеську обласну прокуратуру, оскільки позов не підлягає задоволенню.

Згідно з частиною 9 статті 145 Господарського процесуального кодексу України у випадку залишення позову без розгляду, закриття провадження у справі або у випадку ухвалення рішення щодо повної відмови у задоволенні позову, суд у відповідному судовому рішенні зазначає про скасування заходів забезпечення позову.

Враховуючи те, що суд дійшов висновку про необхідність відмови в задоволенні позовних вимог, заходи забезпечення позову, вжиті постановою Північного апеляційного господарського суду від 19.10.2023 у справі № 910/152/23, підлягають скасуванню.

Керуючись статтями 129, 145, 233, 237, 238, 240 Господарського процесуального кодексу України, суд

ВИРІШИВ:

1. В позові відмовити.

2. Витрати по сплаті судового збору за подання позовної заяви в розмірі 100 729,91 грн покласти на Одеську обласну прокуратуру.

3. Скасувати заходи забезпечення позову, вжиті постановою Північного апеляційного господарського суду від 19.10.2023 у справі № 910/152/23.

Рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга на рішення суду подається до суду апеляційної інстанції протягом двадцяти днів з дня його проголошення.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини рішення суду, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Повне рішення складено 11.03.2024

Суддя О.В. Нечай