УХВАЛА

21 лютого 2024 року

м. Київ

cправа № 910/8979/21

Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного господарського суду:

Случ О. В. - головуючий (доповідач), Волковицька Н. О., Могил С. К.

перевіривши матеріали касаційної скарги Міністерства юстиції України

на ухвалу Господарського суду міста Києва від 21.09.2023 (суддя Стасюк С. В.)

і постанову Північного апеляційного господарського суду від 15.01.2024 (головуючий суддя Пономаренко Є. Ю., судді Барсук М. А., Руденко М. А.)

за скаргою Київської міської ради

на дії Відділу примусового виконання рішень Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України

у справі № 910/8979/21

за позовом Київської міської ради

до Міністерства юстиції України,

треті особи, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору, на стороні відповідача - 1) Фонд державного майна України і 2) Центральне міжрегіональне управління Міністерства юстиції (м. Київ),

про витребування майна з чужого незаконного володіння

ВСТАНОВИВ:

21.09.2023 ухвалою Господарського суду міста Києва, залишеною без змін постановою Північного апеляційного господарського суду від 15.01.2024, скаргу Київської міської ради на дії державного виконавця у справі № 910/8979/21 задоволено; визнано незаконною та скасовано постанову головного державного виконавця Відділу примусового виконання рішень Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України Мурихіна Сергія Володимировича (далі - державний виконавець) про повернення виконавчого документа стягувачу від 17.08.2023 ВП № 70668534.

12.02.2024 Міністерство юстиції України (далі - скаржник) надіслало до Верховного Суду касаційну скаргу на ухвалу Господарського суду міста Києва від 21.09.2023 і постанову Північного апеляційного господарського суду від 15.01.2024 у справі № 910/8979/21.

Відповідно до протоколу передачі судової справи (касаційної скарги, апеляційної скарги, заяви) раніше визначеному складу суду від 12.02.2024 вказану касаційну скаргу передано для розгляду колегії суддів у складі: Случ О. В. - головуючий (доповідач), Волковицька Н. О., Могил С. К.

Здійснивши перевірку матеріалів касаційної скарги на відповідність вимогам Господарського процесуального кодексу України, Суд дійшов висновку про відмову у відкритті касаційного провадження з огляду на таке.

Стаття 129 Конституції України серед основних засад судочинства визначає забезпечення права на апеляційний перегляд справи та у визначених законом випадках - на касаційне оскарження судового рішення.

Згідно з пунктом 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод гарантовано, що кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру.

Наведене повністю узгоджується з правовими позиціями, сформованими Європейським судом з прав людини у справах Levages Prestations Services v. France (Леваж Престасьон Сервіс проти Франції) та Brualla Gomez de la Torre v. Spain (Бруалья Ґомес де ла Торре проти Іспанії), згідно з якими умови прийнятності касаційної скарги, відповідно до норм законодавства, можуть бути суворішими, ніж для звичайної заяви. Зважаючи на особливий статус суду касаційної інстанції, процесуальні процедури у суді касаційної інстанції можуть бути більш формальними, особливо, якщо провадження здійснюється судом після їх розгляду судом першої інстанції, а потім судом апеляційної інстанції.

З оскаржуваних судовий рішень вбачається, що рішенням Господарського суду міста Києва від 04.11.2021, залишеним в силі постановою Верхового Суду від 25.10.2022, витребувано нежитлове приміщення № 1,2,3 (літ. А) загальною площею 3 351,5 кв.м, що знаходиться за адресою: м. Київ, проспект Перемоги, будинок 11, з чужого незаконного володіння Міністерства юстиції України на користь територіальної громади м. Києва в особі Київської міської ради. Стягнуто з відповідача 48 019,35 грн судового збору.

01.11.2022 на виконання вказаного рішення видано накази.

05.01.2023 державний виконавець виніс постанову про відкриття виконавчого провадження та постанову про стягнення з боржника витрат виконавчого провадження.

01.08.2023 державний виконавець постановив вимогу до Міністерства юстиції України про негайне повідомлення Відділу примусового виконання рішень Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України про виконання наказу Господарського суду міста Києва.

17.08.2023 державний виконавець виніс постанову про повернення виконавчого документа стягувачу.

В оспорюваній постанові зазначено, що на виконання вимоги Відділу примусового виконання рішень Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України від 01.08.2023 № 20.1/70668534/20 Міністерство юстиції України повідомило, що виконати вищевказану вимогу не можливо у зв`язку із відсутністю нежитлового приміщення № 1,2,3 (літ. А), загальною площею 3 351,5 кв.м, розташованого за адресою: проспект Перемоги, будинок 11, м. Київ, на обліку апарату Міністерства юстиції України. Окрім того проінформувало, що апарат Міністерства юстиції України фактично не використовує вищевказане нежитлове приміщення та на даний час нежитлове приміщення використовує Центральне міжрегіональне управління Міністерства юстиції (м. Київ) для Першої Київської державної нотаріальної контори Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ), Київського відділу державної реєстрації шлюбів Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) та Центрального відділу державної реєстрації актів цивільного стану Управління державної реєстрації Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ).

Згідно з записом від 18.09.2020 № 38343116 в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна, вищевказане майно знаходиться у праві оперативного управління Центрального міжрегіональне управління Міністерства юстиції (м. Київ).

22.08.2023 до Господарського суду міста Києва від Київської міської ради надійшла скарга на дії державного виконавця.

Місцевий господарський суд, задовольняючи скаргу Київської міської ради на дії державного виконавця в частині прийняття постанови про повернення виконавчого документа стягувачу встановив, що згідно з інформацією з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна станом на 22.08.2023 нежитлове приміщення № 1,2,3 (літ. А) загальною площею 3 351,5 кв.м, що знаходиться за адресою: м. Київ, проспект Перемоги, будинок 11, та щодо якого ухвалено рішення у цій справі про витребування на користь позивача, належить на праві власності Міністерству юстиції України.

Звідси, місцевий господарський суд, з урахуванням приписів пункту 6 частини 1 статті 37 Закону України "Про виконавче провадження", дійшов висновку про те, що мотиви постанови про повернення виконавчого документа стягувачу від 17.08.2023 не знайшли свого підтвердження.

Апеляційний господарський суд, у свою чергу, зазначив, що посилання у постанові про повернення виконавчого документа на відсутність нежитлового приміщення № 1,2,3 (літ. А), загальною площею 3 351,5 кв.м, розташованого за адресою: проспект Перемоги, будинок 11, м. Київ, на обліку апарату Міністерства юстиції України жодним чином не підтверджує відсутність у боржника майна, яке він за виконавчим документом повинен передати стягувачу в натурі. Більш того, закріплення вказаного майна на праві оперативного управління за Центральним міжрегіональним управлінням Міністерства юстиції (м. Київ) не перешкоджає виконанню рішення суду про витребування його від Міністерства юстиції України, за яким зареєстроване спірне майно.

З урахуванням викладеного, апеляційний господарський суд дійшов висновку про те, що дії державного виконавця щодо повернення виконавчого документа стягувану на підставі пункту 6 частини 1 статті 37 Закону України "Про виконавче провадження" суперечать положенням статті 18 цього ж Закону щодо обов`язку державного виконавця вживати передбачених цим Законом заходів примусового виконання рішень, неупереджено, своєчасно і в повному обсязі вчиняти виконавчі дії, а тому вказав, що така постанова обґрунтовано визнана незаконною та скасована місцевим господарським судом.

Скаржник не погоджується з висновками судів попередніх інстанцій про порушення державним виконавцем пункту 6 частини 1 статті 37 Закону України "Про виконавче провадження". Вважає, що державний виконавець діяв в межах повноважень та у спосіб передбачений Конституцією України і Законом, постанова про повернення виконавчого документа стягувану від 17.08.2023 ВП № 70668534 винесена відповідно до вимог п. 6 ч. 1 статті 37 вказаного Закону.

За доводами скаржника державний виконавець вживав належні заходи, спрямовані на виконання рішення Господарського суду міста Києва, та, отримавши від Міністерства юстиції України інформацію від 16.08.2023 №1907-15.4-23 щодо неможливості виконання рішення суду, цілком правомірно прийняв постанову про повернення виконавчого документа стягувачу на підставі наведеної норми Закону.

Так, відповідно до пункту 6 частини 1 статті 37 Закону України "Про виконавче провадження" виконавчий документ повертається стягувачу, якщо у боржника відсутнє визначене виконавчим документом майно, яке він за виконавчим документом повинен передати стягувачу в натурі.

Водночас, суди попередніх інстанцій встановили, що майно, яке за рішенням суду в цій справі підлягає витребуванню на користь позивача належить на праві власності Міністерству юстиції України; боржник не довів, що у нього відсутнє визначене виконавчим документом майно, а також не довів наявність обставин, які перешкоджають виконанню рішення суду.

За таких обставин суди дійшли висновку, що у державного виконавця були відсутні підстави для прийняття постанови про повернення виконавчого документа стягувачу на підставі пункту 6 частини 1 статті 37 Закону України "Про виконавче провадження".

Касаційна скарга не містить доводів на спростування наведених вище висновків судів. Скаржник лише наголошує на правильності дій державного виконавця та загалом не погоджується з оскаржуваними судовими рішеннями та з установленими в справі обставинами, що не є безумовною підставою для відкриття касаційного провадження у справі.

Відповідно до прецедентної практики Європейського суду з прав людини, яка є джерелом права (стаття 17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини"), умови прийнятності касаційної скарги, відповідно до норм законодавства, можуть бути більш суворими ніж для звичайної заяви. Зважаючи на особливий статус суду касаційної інстанції, процесуальні процедури у суді можуть бути більш формальними, особливо, якщо провадження здійснюється судом після їх розгляду судом першої, а потім судом апеляційної інстанції (рішення у справах: "Levages Prestations Services v. France" від 23.10.1996; "Brualla Gomez de la Torre v. Spain" від 19.12.1997).

Таким чином законодавець цілком свідомо надав Верховному Суду право використовувати процесуальний фільтр, закріплений у частині 2 статті 293 Господарського процесуального кодексу України і це повністю узгоджується із положеннями статті 129 Конституції України, завданнями та принципами господарського судочинства.

Відповідно частини 2 статті 293 Господарського процесуального кодексу України у разі оскарження ухвали (крім ухвали, якою закінчено розгляд справи) суд може визнати касаційну скаргу необґрунтованою та відмовити у відкритті касаційного провадження, якщо правильне застосування норми права є очевидним і не викликає розумних сумнівів щодо її застосування чи тлумачення.

З урахуванням наведеного, суд касаційної інстанції дійшов висновку про відмову у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою Міністерства юстиції України на ухвалу Господарського суду міста Києва від 21.09.2023 і постанову Північного апеляційного господарського суду від 15.01.2024 за скаргою Київської міської ради на дії державного виконавця у справі № 910/8979/21 на підставі частини 2 статті 293 Господарського процесуального кодексу України у зв`язку з її необґрунтованістю, оскільки правильне застосування норм права (зокрема, пункту 6 частини 1 статті 37 Закону України "Про виконавче провадження") судами попередніх інстанцій є очевидним і не викликає розумних сумнівів щодо їх застосування чи тлумачення.

Керуючись статтями 234, 235, 287, 293 Господарського процесуального кодексу України, Верховний Суд

УХВАЛИВ:

відмовити у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою Міністерства юстиції України на ухвалу Господарського суду міста Києва від 21.09.2023 і постанову Північного апеляційного господарського суду від 15.01.2024 у справі № 910/8979/21.

Ухвала набирає законної сили з моменту її підписання і оскарженню не підлягає.

Головуючий О. В. Случ

Судді Н. О. Волковицька

С. К. Могил