ПІВДЕННО-ЗАХІДНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
_____________________________________________________________________________________________
П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

28 лютого 2024 року м. ОдесаСправа № 916/2842/23
Південно-західний апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючого судді: Діброви Г.І.

суддів: Богацької Н.С., Разюк Г.П.

розглянувши в порядку письмового провадження апеляційну скаргу Акціонерного товариства «АКЦЕНТ-БАНК», м. Дніпро

на рішення Господарського суду Одеської області від 25.09.2023 року, м. Одеса, суддя Желєзна С.П. повний текст рішення складено та підписано 02.10.2023 року

у справі №916/2842/23

за позовом Акціонерного товариства «АКЦЕНТ-БАНК», м.Дніпро

до відповідача Фізичної особи-підприємця Рагуцької Ольги Святославівни, м.Одеса

про стягнення 138 960 грн. 43 коп., -

ВСТАНОВИВ:

Короткий зміст позовних вимог та рішення суду першої інстанції.

У липні 2023 року Акціонерне товариство «АКЦЕНТ-БАНК», звернулось до Господарського суду Одеської області із позовною заявою до Фізичної особи-підприємця Рагуцької Ольги Святославівни про стягнення заборгованості за кредитним договором № №20.25. від 25.01.2022 у розмірі 138 960 грн. 43 коп., станом на 21.04.2023, яка складається з наступного:

- 97 105 грн. 12 коп.- загальний залишок заборгованості за наданим кредитом (тілом кредиту);

- 33 085 грн. 82 коп.- загальний залишок заборгованості за процентами;

- 8 769 грн. 49 коп.- загальний залишок заборгованості за винагородою.

Позовні вимоги обґрунтовані неналежним виконанням відповідачем зобов`язань за вищезазначеним кредитним договором щодо своєчасного і в повному обсязі повернення кредитних коштів, у зв`язку з чим утворилася сума основного боргу, на яку нараховані проценти за користування кредитними коштами.

Рішенням Господарського суду Одеської області від 25.09.2023 по справі №916/2842/23 (суддя Желєзна С.П.) відмовлено у задоволенні позову.

Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що неможливо встановити факт направлення Банком на адресу відповідача вимоги від 02.04.2023 року про погашення всієї заборгованості за наявним кредитом у розмірі 138 960 грн.43 коп. до 09.04.2023 року, оскільки на описі вкладення наявний вихідний номер вимоги, однак на вимозі про дострокове виконання відповідачем зобов`язань за кредитним договором, яка була надана Акціонерним товариством «АКЦЕНТ-БАНК» до суду, не міститься взагалі будь-якого вихідного номеру, який би давав можливість ідентифікувати, що саме цю вимогу було направлено відповідачу. Крім того, судом першої інстанції зазначено, що позивачем не доведено існування у відповідача обов`язку достроково повернути кредитні кошти, сплатити проценти та винагороду, оскільки позивачем не надано суду поштове відправлення, яке повернулось на адресу Банку після його направлення на адресу відповідача, а також позивачем не надано графік погашення платежів, який є невід`ємною частиною договору внаслідок чого це унеможливлює підтвердити розмір заборгованості за тілом кредиту, який заявлений позивачем.

Короткий зміст вимог апеляційної скарги, узагальнені доводи особи, яка подала апеляційну скаргу, узагальнені доводи та заперечення інших учасників справи.

Акціонерне товариство «АКЦЕНТ-БАНК» м. Дніпро, з рішенням суду першої інстанції не погодилося, тому звернулося до Південно-західного апеляційного господарського суду із апеляційною скаргою, в якій просило суд рішення Господарського суду Одеської області від 25.09.2023 року у справі №916/2842/23 скасувати та постановити нове рішення, яким задовольнити позовні вимоги Акціонерного товариства «АКЦЕНТ-БАНК», м. Дніпро та стягнути з Фізичної особи-підприємця Рагуцької О.С. заборгованість за кредитним договором у розмірі 138 960 грн. 43 коп., у тому числі судовий збір за подачу апеляційної скарги.

Апеляційна скарга мотивована порушенням місцевим господарським судом норм матеріального права.

Зокрема, скаржник, посилаючись на встановлені судом першої інстанції обставини справи, зазначив, що договором передбачена умова для дострокового стягнення прострочення платежу на 31 день, а не направлення вимоги. В договорі погоджено, що з 31 дня банк має право змінити умови договору, але не сказано, що датою дострокового стягнення є 31 день прострочення, в договорі погоджено, що саме банк встановлює інший термін повернення.

У зв`язку із чим вважає, що посилання на вид дострокового стягнення та судову практику по ньому у випадку направлення вимоги є необґрунтованими.

Скаржник зазначає, що у відповідності до умов договору направив повідомлення (вимогу) про зміну умов договору та про новий термін повернення кредиту.

Щодо невручення повідомлення, скаржник звертає увагу суду, на те, що вимога направлялась відповідачу за його юридичною адресою, але відповідач відмовився від отримання вимоги, що саме і говорить про зловживання відповідачем своїми правами та його ухилення від виконання кредитних зобов`язань. Крім того, скаржник зазначає, що відповідно до умов договору банк зобов`язаний направити, а не вручити повідомлення про новий термін кредиту (вимога).

Щодо несвоєчасного подання до суду першої інстанції додатку-1 до договору - графіку погашення кредиту, зазначає, що дійсно банк помилково при направленні позову не долучив до копії кредитного договору додатку - графіку погашення, але представником позивача цей недолік був усунутий та направлений до суду вказаний додаток з відповіддю на відзив, але суд першої інстанції відмовив в його долученні та поклав його відсутність в основу негативного висновку рішення суду.

Крім того, апелянт зазначає, що в графіку зазначались вже вирахувані суми платежів та строки їх внесення, але це жодним чином не говорить про те, що вказані дані відсутні в самому кредитному договорі. Більш того, сам графік складено на підставі умов кредитного договору.

Підсумовуючи вищезазначене, вважає, що суд першої інстанції міг сам перевірити дати та суми внесення платежів, використавши вказані пункти кредитного договору, банківську виписку за розрахунком та розрахунок заборгованості і без графіку платежів, та встановити факт прострочення платежів відповідачем за кредитом, оскільки суду не потрібно було встановлювати розмір саме простроченої заборгованості, а достатньо було встановити факт самого прострочення платежів.

Ухвалою Південно-західного апеляційного господарського суду від 29.01.2024 року відкрито апеляційне провадження за апеляційною скаргою Акціонерного товариства «АКЦЕНТ-БАНК», м. Дніпро на рішення Господарського суду Одеської області від 25.09.2023 року у справі №916/2842/23, справу вирішено розглядати у спрощеному позовному провадженні без повідомлення учасників справи за наявними у справі матеріалами в порядку письмового провадження.

14.02.2024 року поштою до Південно-західного апеляційного господарського суду від представника заявника Фомічова І.О., діючого в інтересах Фізичної особи-підприємця Рагуцької О.С., надійшов відзив на апеляційну скаргу Акціонерного товариства «АКЦЕНТ-БАНК», м. Дніпро, в якому останній просить суд у задоволенні апеляційної скарги на рішення Господарського суду Одеської області від 25.09.2023 року у справі № 916/2842/23 відмовити, рішення Господарського суду Одеської області від 25.09.2023 року у справі № 916/2842/23 залишити без змін. Судовою колегією відзив долучено до матеріалів справи.

Зокрема, у відзиві відповідачем зазначено, що опис вкладення у цінний лист не відповідає вимогам пункту 61 Правил надання послуг поштового зв`язку, затверджених Постановою Кабінету Міністрів України від 05 березня 2009 №270, а тому не може бути взятий до уваги як належний та допустимий доказ направлення відповідачу вимоги та доданих до неї документів.

Крім того, відповідач вважає, що стверджувати про зміну строку повернення кредиту позивач не має права, оскільки поштове відправлення №287 не було вручене адресату, та неможливо встановити, що знаходилося в середині листа. А отже, позивач не може звертатися до суду з відповідною позовною заявою, оскільки право на звернення до суду ще не виникло.

Щодо доводів апелянта про безпідставну відмову суду у прийнятті в якості доказу графіку погашення кредиту, відповідач зазначає, що при направленні до суду відповіді на відзив з доданням такого доказу позивач навіть не заявляв клопотання про поновлення строку на подання такого доказу, що формально позбавляє суд першої інстанції самостійно поновлювати пропущені строки без відповідного клопотання сторони по справі. Крім того, скаржник не обґрунтував поважність причин пропуску подання доказу-графіку погашення кредиту до суду в строки, обумовлені процесуальним законом.

Суд апеляційної інстанції, у відповідності до ст. 269 Господарського процесуального кодексу України, переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї. Докази, які не були подані до суду першої інстанції, приймаються судом лише у виняткових випадках, якщо учасник справи надав докази неможливості їх подання до суду першої інстанції з причин, що об`єктивно не залежали від нього. Суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права. У суді апеляційної інстанції не приймаються і не розглядаються позовні вимоги та підстави позову, що не були предметом розгляду в суді першої інстанції.

Приписи п. 1 ч. 5 ст. 12 Господарського процесуального кодексу України визначають, що малозначними справами є справи, у яких ціна позову не перевищує ста розмірів прожиткового мінімуму (що станом на момент подання позову у даній справі складає 264800 грн. 00 коп.).

В порядку спрощеного провадження за законом підлягають розгляду малозначні справи і в даному випадку єдиним критерієм для такого розгляду є саме ціна позову.

Судова колегія дійшла висновку, що у даному випадку справа №916/2842/23 відповідає ознакам малозначної справи за законом, оскільки ціна позову складає 138 960 грн. 43 коп.

Переглянувши у порядку письмового провадження оскаржене у справі рішення суду першої інстанції, обговоривши доводи та вимоги апеляційної скарги, дослідивши правильність застосування судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права України, фактичні обставини справи, оцінивши докази на їх підтвердження в межах доводів апеляційної скарги, надавши правову кваліфікацію відносинам сторін і виходячи з фактів, встановлених у процесі перегляду справи, правових норм, які підлягають застосуванню, та матеріалів справи, судова колегія вважає, що апеляційна скарга Акціонерного товариства «АКЦЕНТ-БАНК», м. Дніпро не потребує задоволення, а рішення Господарського суду Одеської області від 25.09.2023 року у справі №916/2842/23 не потребує скасування, виходячи з наступного.

Господарським судом Одеської області та Південно-західним апеляційним господарським судом було встановлено та неоспорено учасниками справи наступні обставини.

Як підтверджено матеріалами справи, 25.01.2022 року між Акціонерним товариством АКЦЕНТ-БАНК та Фізичною особою - підприємцем Рагуцькою Ольгою Святославівною було укладено кредитний договір № N20.25., відповідно до п.1.1. якого Банк за наявності вільних грошових коштів зобов`язався надати позичальнику кредит у вигляді згідно з п. А.1 цього договору, з лімітом та на цілі, зазначені у п. А.2 цього договору, не пізніше 5 днів з моменту, зазначеного у третьому абзаці п. 2.1.2 цього договору, в обмін на зобов`язання позичальника щодо повернення кредиту, сплати процентів, винагороди, в обумовлені цим договором терміни. Строковий кредит надається банком в безготівковій формі шляхом перерахування кредитних коштів на поточний рахунок позичальника з подальшим перерахуванням за цільовим призначенням.

За істотними умовами кредитування, передбаченими п. 1.3. договору судами встановлено наступне:

- вид кредиту строковий кредит (п. А1);

- ліміт цього Договору 100 000,00 грн. на фінансування поточної діяльності (п. А.2);

- термін повернення кредиту 23 січня 2024 року. Позичальник здійснює погашення кредиту та процентів щомісячно ануїтетними (однаковими платежами в розмірі та в строки згідно з Графіком платежів (Додаток №1 цього договору).

Ануїтетний платіж включає в себе погашення частини основної суми кредиту та процентів за його користування.

Згідно ст. 212, 651 Цивільного кодексу України, у випадку порушення позичальником будь-якого із зобов`язань, передбачених цим договором, Банк на свій розсуд, починаючи з 31-го дня порушення будь-якого із зобов`язань, має право змінити умови цього договору, встановивши інший термін погашення кредиту. При цьому Банк направляє позичальнику письмове повідомлення із зазначенням дати терміну повернення кредиту. У випадку непогашення позичальником заборгованості за цим договором у термін, зазначений у повідомленні, уся заборгованість, починаючи з наступного дня від дати, зазначеної у повідомленні, вважається простроченою. У випадку погашення заборгованості у період до закінчення 30 днів (включно) з моменту порушення будь-якого із зобов`язань, кінцевим терміном повернення кредиту є 23 січня 2024 року (п. А3);

- за користування кредитом позичальник сплачує фіксовані проценти у розмірі 33,90% річних (п. А.6);

- нарахування процентів за користування кредитом здійснюється щоденно, виходячи із фактичних залишків заборгованості за позичковим рахунком, фактичної кількості днів у місяці, 360 днів у році, та процентної ставки, передбаченої договором. При цьому день видачі та день повернення Кредиту вважаються одним днем (метод визначення днів для нарахування процентів факт/360). Якщо ануїтетний платіж не буде здійснено у відповідну дату згідно з Графіком платежу, то заборгованість за кредитом та/або процентами вважається простроченою на наступний день. Розподіл внесених коштів на погашення кредиту проводиться з відповідну дату згідно з Графіком платежів (п. А8);

- Позичальник щомісячно сплачує Банку винагороду за кредитне обслуговування у розмірі 0,79% від суми зазначеного у п.А.2 цього договору ліміту у поточну дату сплати процентів. Сплата винагороди здійснюється у гривні. Розрахунок здійснюється щоденно. Нарахування винагороди здійснюється у дату сплати. Сплата винагороди здійснюється згідно з Графіком платежу та, в разі дострокового погашення кредиту, згідно з фактичним періодом користування кредитними коштами від дати погашення згідно з Графіком платежу до дати дострокового погашення кредиту (п. А10).

- відповідно до п. А.11 договору, позичальник сплачує Банку винагороду за управління фінансовим інструментом у розмірі 0,000001% від суми встановленого у п. 2 А.2 цього договору.

Відповідно до умов п. 2.1.2. договору Банк зобов`язується, зокрема: надати кредит шляхом перерахування кредитних коштів позичальнику на цілі, відмінні від платежів на сплату судових витрат, у межах суми, обумовленої п. 1.1 цього договору, а також за умови виконання позичальником зобов`язань, передбачених п. 2.2.12 цього договору. Зобов`язання з видачі кредиту на сплату судових витрат та/або інших платежів виникають у Банку у випадку непред`явлення Позичальником документів, підтверджуючих сплату судових витрат, та/або інших платежів за рахунок інших джерел.

Згідно із п. 2.2.2 договору, позичальник зобов`язується: використовувати кредит на цілі та у порядку, передбаченому п. 1.1 цього договору (п. 2.2.1); сплатити проценти за користування кредитом відповідно до пп. 4.1, 4.2, 4.3 цього договору (п. 2.2.2); повернути кредит у терміни, встановлені пп. 1.2, 2.2.14, 2.3.2 цього договору; сплатити Банку винагороду відповідно до пп.2.3.5., 4.4, 4.5, 4.6, 4.13 цього договору.

При настанні будь-якої з наступних подій: - порушенні позичальником будь-якого із зобов`язань, передбачених умовами цього договору, у т.ч. у випадку порушення цільового використання кредиту, Банк, на свій розсуд, має право: а) змінити умови цього договору зажадати від позичальника дострокове повернення кредиту, сплати процентів за його користування, виконання інших зобов`язань за цим договором у повному обсязі шляхом відправлення повідомлення. При цьому, згідно зі ст. 212. 611, 651 Цивільного кодексу України за зобов`язаннями, терміни виконання яких не наступили, терміни вважаються такими, що наступили, у зазначену в повідомленні дату. У цю дату позичальник зобов`язується повернути Банку суду кредиту у повному обсязі, проценти за фактичний строк його користування, повністю виконати інші зобов`язання за цим договором. (п. 2.3.2 договору).

За користування кредитом у період з дати списання коштів з позичкового рахунку до дати погашення кредиту згідно з п.п.1.2, 2.2.3, 2.2.14, 2.3.2, 2.4.1 цього договору, позичальник сплачує проценти у розмірі, передбаченому п.А.6 цього договору (п. 4.1 договору).

Позичальник сплачує Банку винагороду за кредитне обслуговування згідно з п.А.10 цього договору (п. 4.5 договору).

Згідно п. 4.9. договору визначено, що зобов`язання за цим договором, у тому числі строк виконання яких не наступив виконуються у такій послідовності: кошти отримані від позичальника, а також від інших уповноважених органів/осіб для погашення заборгованості за цим договором, перш за все спрямовуються для відшкодування витрат/збитків Банку згідно із п.п. 2.2.13, 2.3.13 цього договору, далі для погашення неустойки згідно із розділом 5 цього договору, далі простроченої винагороди, далі винагороди, далі прострочених процентів, далі процентів, далі простроченого кредиту, далі кредиту.

Відповідно до п. 4.10. договору розрахунок процентів за користування кредитом здійснюється щоденно з дати списання коштів з позичкового рахунку до майбутньої дати сплати процентів та/або за період, який розпочинається з попередньої дати сплати процентів до поточної дати сплати процентів. Розрахунок процентів здійснюється до повного погашення заборгованості по кредиту на суму залишку заборгованості по кредиту.

У випадку порушення позичальником термінів платежів по будь-якому із грошових зобов`язань, передбачених цим договором, більш ніж на 30 днів, що спричинило звернення банку до судових органів, позичальник сплачує банку штраф, що розраховується за наступною формулою: 1 000,00 гривень +5% від суми встановленого у п.А.2 цього договору ліміту на цілі, відмінні від платежів для сплати за реєстрацію предметів застави у Державному реєстрі обтяжень рухомого майна (п.5.8 договору).

Цей договір вважається укладеним з моменту його підписання сторонами (п. 6.1 договору).

Зазначений договір підписано сторонами та скріплено печаткою Банку.

Як зазначає позивач, 02.04.2023 року на адресу позичальника Банком скеровано вимогу, в якій останній просив погасити всю поточну заборгованість за наявним кредитним договором у розмірі 138 960 грн. 43 коп. до 09.04.2023 року, в якості доказів такого направлення позивачем надано суду опис вкладення та квитанцію, список згрупованих відправлень відділення поштового зв`язку від 03.04.2023 року.

Інших належних та допустимих доказів на підтвердження наявних між сторонами спірних правовідносин, матеріали справи не містять.

Предметом спору у даній справі є встановлення обставин на підтвердження або спростування підстав для стягнення з відповідача на користь Банку нарахованої останнім суми грошових коштів у загальному розмірі 138 960 грн. 43 коп., із яких: 97 105 грн. 12 коп. - загальний залишок заборгованості за наданим кредитом (тілом кредиту); 416 грн. 75 коп. - загальний залишок заборгованості за поточними процентами; 32 669 грн. 07 коп. - залишок заборгованості за процентами, нарахованими на залишок простроченої заборгованості за кредитом; 8 769 грн. 49 коп., - залишок заборгованості по комісії.

Норми права, які регулюють спірні правовідносини, доводи та мотиви відхилення аргументів, викладених скаржником в апеляційній скарзі, за якими суд апеляційної інстанції погодився з висновком суду першої інстанції.

За загальними положеннями цивільного законодавства, зобов`язання виникають з підстав, зазначених у ст. 11 Цивільного кодексу України. За приписами ч. 2 цієї ж статті підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є договори та інші правочини, інші юридичні факти. Підставою виникнення цивільних прав та обов`язків є дії осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також дії, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки.

Відповідно до ч. 1 ст. 173 Господарського кодексу України господарським визнається зобов`язання, що виникає між суб`єктом господарювання та іншим учасником (учасниками) відносин у сфері господарювання з підстав, передбачених цим Кодексом, в силу якого один суб`єкт (зобов`язана сторона, у тому числі боржник) зобов`язаний вчинити певну дію господарського чи управлінсько-господарського характеру на користь іншого суб`єкта (виконати роботу, передати майно, сплатити гроші, надати інформацію тощо), або утриматися від певних дій, а інший суб`єкт (управнена сторона, у тому числі кредитор) має право вимагати від зобов`язаної сторони виконання її обов`язку.

Відповідно до вимог ст. 193 Господарського кодексу України суб`єкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобов`язання належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобов`язання - відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться. Кожна сторона повинна вжити усіх заходів, необхідних для належного виконання нею зобов`язання, враховуючи інтереси другої сторони та забезпечення загальногосподарського інтересу. Порушення зобов`язань є підставою для застосування господарських санкцій, передбачених цим Кодексом, іншими законами або договором. Зобов`язана сторона має право відмовитися від виконання зобов`язання у разі неналежного виконання другою стороною обов`язків, що є необхідною умовою виконання.

Відповідно до ч. 1, 2 ст. 207 Цивільного кодексу України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).

Як убачається зі змісту ст. 626, 628 Цивільного кодексу України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Згідно ст. 629 Цивільного кодексу України договір є обов`язковим для виконання сторонами. Зобов`язання, в свою чергу, згідно вимог ст. 525, 526 Цивільного кодексу України, має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу. Одностороння відмова від виконання зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається. Зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Статтею 530 Цивільного кодексу України встановлено, що якщо у зобов`язанні встановлений строк його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк.

Частиною першою ст. 638 Цивільного кодексу України встановлено, що істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.

У ст. 526 Цивільного кодексу України передбачено, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Відповідно до ч. 1 ст. 1054 Цивільного кодексу України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірах та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти (ч. 1 ст. 1048 Цивільного кодексу України).

Частиною 2 ст. 1054 Цивільного кодексу України встановлено, що до відносин за кредитним договором застосовуються положення параграфа 1 цієї глави, якщо інше не встановлено цим параграфом і не випливає із суті кредитного договору.

За ч. 1 ст. 1048 Цивільного кодексу України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики.

Позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Якщо договором не встановлений строк повернення позики або цей строк визначений моментом пред`явлення вимоги, позика має бути повернена позичальником протягом тридцяти днів від дня пред`явлення позикодавцем вимоги про це, якщо інше не встановлено договором. Позика вважається повернутою в момент передання позикодавцеві речей, визначених родовими ознаками, або зарахування грошової суми, що позичалася, на його банківський рахунок (ч. 1, ч. 3 ст. 1049 Цивільного кодексу України).

Відповідно до ч. 2 ст. 1050 Цивільного кодексу України якщо договором встановлений обов`язок позичальника повернути позику частинами (з розстроченням), то в разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати процентів, належних йому відповідно до статті 1048 цього Кодексу.

Разом з тим, вимогами ст. 610, 612 Цивільного кодексу України законодавцем встановлено, що порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання). Боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом.

Так, з матеріалів господарської справи судами першої та апеляційної інстанцій встановлено, що 25.01.2022 року між Акціонерним товариством АКЦЕНТ-БАНК та Фізичною особою - підприємцем Рагуцькою Ольгою Святославівною було укладено кредитний договір № N20.25., відповідно до п.1.1. якого Банк за наявності вільних грошових коштів зобов`язався надати позичальнику кредит у вигляді згідно з п. А.1 цього договору, з лімітом та на цілі, зазначені у п. А.2 цього договору, не пізніше 5 днів з моменту, зазначеного у третьому абзаці п. 2.1.2 цього договору, в обмін на зобов`язання позичальника щодо повернення кредиту, сплати процентів, винагороди, в обумовлені цим договором терміни. Строковий кредит надається банком в безготівковій формі шляхом перерахування кредитних коштів на поточний рахунок позичальника з подальшим перерахуванням за цільовим призначенням.

За істотними умовами кредитування, передбаченими п. 1.3. договору судами встановлено наступне:

- вид кредиту строковий кредит (п. А1);

- ліміт цього Договору 100 000,00 грн. на фінансування поточної діяльності (п. А.2);

- термін повернення кредиту 23 січня 2024 року. Позичальник здійснює погашення кредиту та процентів щомісячно ануїтетними (однаковими платежами в розмірі та в строки згідно з Графіком платежів (Додаток №1 цього договору).

Ануїтетний платіж включає в себе погашення частини основної суми кредиту та процентів за його користування.

Тобто, між позивачем та відповідачем станом на час укладення спірного договору та додаткової угоди до нього від 25.01.2022 року № 1 склалися кредитні правовідносини.

На виконання вказаного вище договору та додаткової угоди до нього позивачем, 25.01.2022 року перераховано на рахунок позичальника кредитні кошти у розмірі 100 000 грн., про що свідчить меморіальний ордер№ TR.21765229.35297.64999 від 25.01.2022 року.

При цьому, клієнтом повернуто Банку лише 8 104 грн. 56 коп., що підтверджується відповідною банківською випискою, наявною у матеріалах господарської справи та не заперечується сторонами у даній справі жодним чином.

У зв`язку із тим, що позичальником неналежним чином виконуються його господарські зобов`язання в частині повного та своєчасного повернення Банку кредитних коштів та сплати процентів за кредитом, останній звернувся до господарського суду з відповідним позовом про стягнення заборгованості за кредитом у розмірі 138 960 грн. 43 коп., з якої 97 105 грн. 12 коп. заборгованості за тілом кредиту, 33085 грн. 82 коп. заборгованості за процентами, заборгованості за винагородою 8 769 грн.49 коп.

Так, з доводів та вимог скаржника, зазначених ним в апеляційній скарзі судовою колегією вбачається, що останній оскаржує висновки щодо відмови місцевим господарським судом у задоволенні позовних вимог, ухвалені у зв`язку із ненаправленням кредитором Фізичній особі-підприємцю Рогуцькій Ольги Святославівні відповідного повідомлення про дострокове повернення ним всієї взятої у Банку суми кредиту та не надання позивачем графіку платежів, який є невід`ємною частиною договору.

З цього приводу судова колегія зазначає наступне.

У даному випадку колегія суддів звертається до правових висновків, викладених Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 05.04.2023 року у справі №910/4518/16 (пункти 80-87), за змістом яких "користування кредитом" - це можливість позичальника за плату правомірно не повертати кредитору борг (кредит) протягом певного періоду часу, погодженого сторонами кредитного договору. Проценти відповідно до ст. 1048 Цивільного кодексу України сплачуються не за сам лише факт отримання позичальником кредиту, а за "користування кредитом" (тобто за можливість позичальника за плату правомірно не сплачувати кредитору борг протягом певного часу).

При цьому, надання кредиту наділяє позичальника благом, яке полягає в тому, що позичальник, одержавши від кредитора грошові кошти, не повинен повертати їх негайно, а отримує можливість правомірно не сплачувати кредитору борг протягом певного часу (строку кредитування, у межах якого сторони можуть встановити періоди повернення частини суми кредиту), а кредитор, відповідно, за загальним правилом не вправі вимагати повернення боргу протягом відповідного строку (право кредитора достроково вимагати повернення всієї суми кредиту передбачає ч. 2 ст. 1050 Цивільного кодексу України). Саме за це благо - можливість правомірно не повертати кредитору борг протягом певного часу - позичальник сплачує кредитору плату, якою є проценти за договором кредиту відповідно до ст. 1048 Цивільного кодексу України.

Уклавши кредитний договір, сторони мають легітимні очікування щодо належного його виконання. Зокрема, позичальник розраховує, що протягом певного часу він може правомірно "користуватися кредитом", натомість кредитор розраховує, що він отримає плату (проценти за "користування кредитом") за надану позичальнику можливість не повертати всю суму кредиту одразу.

Разом з цим, зі спливом строку кредитування чи пред`явленням кредитором вимоги про дострокове погашення кредиту позичальнику, останній не може правомірно не повертати кошти, а тому кредитор вправі вимагати повернення кредиту разом із процентами, нарахованими відповідно до встановлених у договорі термінів погашення періодичних платежів на час спливу строку кредитування чи пред`явлення вимоги про дострокове погашення кредиту у межах цього строку. Тобто, позичальник у цьому разі не отримує від кредитора відповідне благо на період після закінчення строку кредитування чи після пред`явлення кредитором вимоги про дострокове погашення кредиту, а тому й не повинен сплачувати за нього нові проценти відповідно до ст. 1048 Цивільного кодексу України.

Така правова позиція викладена у постанові Верховного Суду від 30.05.2023 року у справі № 911/3728/20.

В той же час, за вимогами Цивільного кодексу України строк договору є його істотною умовою.

Так, за умовами укладеного між сторонами кредитного договору сторони, зокрема у п. п.А.3 погодили, що термін повернення кредиту - 23.01.2024 року.

За вимогами п. 6.2., 6.3. спірного кредитного договору, він набуває чинності з моменту його підписання сторонами, а у решті частин з моменту надання позичальником розрахункових документів на використання кредиту у межах зазначених у них сум, та діє в обсязі перерахованих коштів до повного виконання зобов`язань сторонами за цим договором. Договір може бути змінений або розірваний за ініціативою однієї із сторін у встановленому законом та цим договором порядку.

Відтак, з огляду на вказане, судова колегія дійшла висновку про те, що зміна істотної умови договору щодо дострокового повернення позичених клієнтом у Банку коштів у повному обсязі у даному випадку має відбуватися по - перше, у відповідності до чинного законодавства, а по - друге, у порядку, встановленому договором.

Умовами п.2.3.2 кредитного договору передбачено, що при настанні будь-якої з наступних подій, зокрема, порушенні позичальником будь-якого із зобов`язань, передбачених умовами цього договору, Банк, на свій розсуд, має право: а) змінити умови цього договору - зажадати від позичальника дострокове повернення кредиту, сплати процентів за його користування, виконання інших зобов`язань за цим договором у повному обсязі шляхом відправлення повідомлення. При цьому згідно зі ст. 212, 611, 651 Цивільного кодексу України за зобов`язаннями, терміни виконання яких не наступили, терміни вважаються такими, що наступили, у зазначену у повідомленні дату. У цю дату Позичальник зобов`язується повернути Банку суму кредиту у повному обсязі, проценти за фактичний строк його користування, повністю виконати інші зобов`язання за цим договором.

При цьому, Банк, незалежно від настання термінів виконання зобов`язань позичальником за цим договором, має право вимагати дострокового повернення суми кредиту, сплати процентів та винагород, при настанні умов, передбачених п.2.3.2 цього договору (п.2.3.8 кредитного договору).

Тобто, зважаючи на вказані, погоджені між позичальником та Банком умови, сторони за кредитним договором знову ж таки, погодили між собою умови настання підстав та умов для дострокового виконання відповідачем господарських зобов`язань у вигляді обов`язкового направлення позивачем письмової вимоги про зміну строку погашення кредиту.

Так, за позицією Верховного Суду повідомлення (вимога) про дострокове повернення кредиту, яке направляється позичальнику та/або поручителю є формою досудового вирішення спору між контрагентами та вимогою сторони, права або законні інтереси якої порушено, про добровільне/безпосереднє врегулювання спору, вказує на зміну строку виконання основного зобов`язання й встановлює обов`язок кредитора пред`явити позов до боржника протягом трьох років, якщо інше не визначено кредитним договором (ст. 257, 259 Цивільного кодексу України), від дати порушення боржником встановленого банком строку для дострокового повернення кредиту, недотримання яких може нести ризик лише для кредитора про втрату в майбутньому права на задоволення своїх вимог у примусовому порядку через суд.

Також, ст. 6 і 627 Цивільного кодексу України передбачено свободу договору, що полягає в тому, що сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. Необхідно зазначити, що свобода договору передбачає не лише право сторін вільно виявляти волю на вступ у договірні відносини, але включає також можливість визначати зміст договору, у тому числі і визначати способи забезпечення договірних зобов`язань та гарантії прав сторін. Саме така свобода обмежується рамками чинних нормативних актів, звичаїв ділового обороту, а дії сторін повинні відповідати вимогам розумності, добросовісності та справедливості.

Свобода договору означає право громадян або юридичних осіб, та інших суб`єктів цивільного права вступати чи утримуватися від вступу у будь-які договірні відносини. Свобода договору проявляється також у можливості наданій сторонам визначати умови такого договору. Однак під час укладання договору, визначаючи його умови, сторони повинні дотримуватись нормативно-правових актів.

Частиною 4 ст. 179 Господарського кодексу України зазначено, що при укладенні господарських договорів сторони можуть визначати зміст договору на основі: - вільного волевиявлення, коли сторони мають право погоджувати на свій розсуд будь-які умови договору, що не суперечать законодавству; - примірного договору, рекомендованого органом управління суб`єктам господарювання для використання при укладенні ними договорів, коли сторони мають право за взаємною згодою змінювати окремі умови, передбачені примірним договором, або доповнювати його зміст; - типового договору, затвердженого Кабінетом Міністрів України, чи у випадках, передбачених законом, іншим органом державної влади, коли сторони не можуть відступати від змісту типового договору, але мають право конкретизувати його умови; - договору приєднання, запропонованого однією стороною для інших можливих суб`єктів, коли ці суб`єкти у разі вступу в договір не мають права наполягати на зміні його змісту. Тобто Господарський кодекс України також передбачає широку свободу сторін при укладенні господарських договорів, з урахуванням того, що суб`єкти господарювання є рівними за своїм правовим статусом.

Одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом (ст. 525 Цивільного кодексу України, ч. 7 ст. 193 Господарського кодексу України). При цьому, законодавець передбачив, що спрямування сторін договору має презюмувати безперечне виконання договірних зобов`язань.

Ці загальні засади втілюються у конкретних нормах права та умовах договорів, регулюючи конкретні ситуації таким чином, коли кожен з учасників відносин зобов`язаний сумлінно здійснювати свої цивільні права та виконувати цивільні обов`язки, захищати власні права та інтереси, а також дбати про права та інтереси інших учасників, передбачати можливість завдання своїми діями (бездіяльністю) шкоди правам і інтересам інших осіб, закріпляти можливість адекватного захисту порушеного цивільного права або інтересу.

А тому, аналізуючи умови спірного кредитного договору, судова колегія дійшла висновку про те, що сторони узгодили між собою порядок зміни істотної умови договору - строку повернення позичальником кредитних коштів, який фактично регламентує по- перше, право Банку вимагати дострокового погашення кредитних зобов`язань, а по друге, передумови для такої зміни строку погашення, пов`язані з обов`язком Банку направити позичальнику відповідне повідомлення.

Іншими словами, сторони договору не визнали безумовною підставою для зміни строку виконання основного зобов`язання саме виникнення у позичальника прострочення з погашення заборгованості, а визнали обов`язковою умовою для дострокового виконання зобов`язань направлення Банком письмового повідомлення позичальнику про припинення строку користування кредитом, з огляду на що така зміна умов договору не надає банку право звернутися з вимогою про дострокове повернення всієї суми кредиту у порядку, визначеному Цивільним кодексом України без направлення боржнику відповідного повідомлення.

02.04.2023 Акціонерним товариством „Акцент-Банк було складено вимогу, адресовану ОСОБА_1 , про дострокове виконання зобов`язань за кредитним договором №20.25. від 25.01.2022 у зв`язку з простроченням виконання відповідачем прийнятих на себе зобов`язань за кредитним договором.

З матеріалів господарської справи вбачається, що на підтвердження зміни строку повернення кредиту, Банком надано вимогу від 02.04.2023 року. На підтвердження надсилання на адресу позичальника вимоги позивачем було надано суду копію списку згрупованих відправлень, фіскального чеку та листа з описом вкладення, на якому взагалі не зазначений номер поштового відправлення.

Судова колегія вважає, що в даному випадку Банком не доведено ані суду першої інстанції, ані суду апеляційної інстанції належними, допустимими та вірогідними доказами по справі направлення на адресу відповідача саме тієї вимоги про дострокове погашення заборгованості за кредитом, яка була ним надана до матеріалів справи, оскільки з них не вбачається, які саме документи були надіслані відповідачу в цю дату.

Отже, оскільки наданими позивачем документами про направлення вимоги не підтверджено факт направлення відповідачу саме спірної вимоги про дострокове виконання зобов`язань за кредитним договором, а не будь- якого іншого документу, тому колегія суддів вважає, що Банком не доведено суду факт належної реалізації ним права на дострокове повернення кредиту та сплати процентів.

Відтак, зважаючи на те, що на момент подання позову до суду першої інстанції строк спірного кредитного договору не закінчився, а Банк не був позбавлений можливості неодноразового направлення відповідного повідомлення щодо дострокового погашення кредитної заборгованості відповідачу з отриманням відповідного письмового доказу щодо вкладення у цінний лист (опис рекомендованого вкладення) тощо, судова колегія вважає, що в даному випадку вимога про дострокове погашення заборгованості за кредитом є зміною істотної умови укладеного між сторонами договору, відповідно до якої у сторін виникають інші зобов`язання з іншими строками виконання та наслідками і недоведеність позивачем дотримання ним умов договору, що укладений в добровільному порядку, без заперечень та зауважень є підставою для відмови у задоволенні його позовних вимог, бо звернення до суду в даному випадку було передчасним.

Щодо доводів апелянта про безпідставну відмову суду у прийняті в якості доказу по справі додатку до договору - графіку погашення кредиту, колегія суддів зазначає таке.

За загальними правилами судового процесу кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи (ст. 74 Господарського процесуального кодексу України).

Згідно з ч. 1 ст. 76 Господарського процесуального кодексу України належними є докази, на підставі яких можна встановити обставини, які входять в предмет доказування.

Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування. Обставини, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування (ч. 1 ст. 77 Господарського процесуального кодексу України).

Частиною 1 ст. 91 Господарського процесуального кодексу України передбачено, що письмовими доказами є документи (крім електронних документів), які містять дані про обставини, що мають значення для правильного вирішення спору.

При цьому, слід зазначити, що доказування полягає не лише в поданні особами доказів, а й у доведенні їх переконливості.

Чинним процесуальним законодавством України встановлено порядок надання суду доказів.

Частиною 2 ст.80 Господарського процесуального кодексу України передбачено, що позивач, особи, яким законом надано право звертатися до суду в інтересах інших осіб, повинні подати докази разом з поданням позовної заяви.

Відповідне положення міститься також у ч.2 ст.164 Господарського процесуального кодексу України, де зазначено, що позивач зобов`язаний додати до позовної заяви всі наявні в нього докази, що підтверджують обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги (якщо подаються письмові чи електронні докази, позивач може додати до позовної заяви копії відповідних доказів).

Разом з тим, подання доказів одночасно із позовною заявою не завжди є можливим із різних причин, у зв`язку з чим Господарський кодекс України встановив відповідний порядок подання доказів поза строками, передбаченими ч.2 ст.80 Господарського процесуального кодексу, та, у разі необхідності, витребування таких доказів.

Згідно з ч.4 ст.80 Господарського процесуального кодексу України, якщо доказ не може бути поданий у встановлений законом строк з об`єктивних причин, учасник справи повинен про це письмово повідомити суд та зазначити: доказ, який не може бути подано; причини, з яких доказ не може бути подано у зазначений строк; докази, які підтверджують, що особа здійснила всі залежні від неї дії, спрямовані на отримання вказаного доказу.

При цьому, інформація про відповідний доказ, що не може бути поданий разом із позовною заявою повинна також бути зазначена у самій позовній заяві (п.8 ч.3 ст.162 Господарський процесуальний кодекс України).

Відповідно до ч.8 ст.80 Господарського процесуального кодексу України докази, не подані у встановлений законом або судом строк, до розгляду судом не приймається, крім випадку, коли особа, яка їх подає, обґрунтувала неможливість їх подання у вказаний строк з причин, що не залежали від неї.

В даному випадку самим апелянтом не заперечується факт того, що ним не додано до позовної заяви такого додатку до договору, як Графік платежів, нібито помилково, і копію такого документу позивач надав тільки разом з відповіддю на відзив, причому будь-якого клопотання з проханням поновити строк для долучення його в якості доказу по справі суду не надав, що взагалі виключає можливість визначити цей документ в якості доказу по справі. Колегія суддів зазначає, що судом першої інстанції правомірно було відмовлено в долученні до матеріалів господарської справи в якості доказу - Графіку платежів, оскільки позивач не обґрунтував поважність причини неподання доказу разом із позовною заявою, не надав клопотання про поновлення строку, як вже було зазначено вище. Посилання апелянта на те, що суд мав можливість самостійно вирахувати суму непогашеного кредиту і без такого Графіку, суд апеляційної інстанції відхиляє, оскільки в даному випадку мова йде про дострокове повернення кредитних коштів, а самими умовами договору, зокрема п.1.3, А.3, А.8, визначено цей додаток в якості істотної умови за договором, за якою передбачено певний алгоритм розрахунку Банком процентів, винагороди тощо, і надання цього документу в якості доказу по справі є обов`язковим для можливості перевірити судом правильності наданого позивачем розрахунку.

Інші доводи, наведені скаржником в апеляційній скарзі, колегією суддів до уваги не приймаються з огляду на те, що вони є необґрунтованими та такими, що спростовуються матеріалами справи, висновками суду та доводами, викладеними в постанові суду апеляційної інстанції.

Обґрунтованим визнається рішення суду, ухвалене на основі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених доказами, які були досліджені в судовому засіданні і які відповідають вимогам закону про їх належність та допустимість, або обставин, що не підлягають доказуванню, а також якщо рішення містить вичерпні висновки суду, що відповідають встановленим на підставі достовірних доказів обставинам, які мають значення для вирішення справи.

З огляду на зазначене, колегія суддів вважає, що доводи скаржника, викладені ним в апеляційній скарзі, не знайшли свого підтвердження під час апеляційного перегляду оскаржуваного рішення Господарського суду Одеської області, а висновок суду першої інстанції про відсутність підстав для задоволення позову Акціонерного товариства «Акцент-Банк» м. Дніпро про стягнення з Фізичної особи-підприємця Рагуцької Ольги Святославівни грошових коштів в розмірі 138 960 грн. 43 коп. в зв`язку з недоведеністю позивачем належними доказами по справі його позовних вимог щодо дострокового повернення кредитних коштів є законним та обгрунтованим.

У відповідності до ст. 276 Господарського процесуального кодексу України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

За таких обставин судова колегія вважає, що апеляційна скарга Акціонерного товариства «Акцент-Банк» м. Дніпро не потребує задоволення, а рішення Господарського суду Одеської області від 25.09.2023 року у справі № 916/2842/23 відповідає обставинам справи та вимогам закону і достатніх правових підстав для його скасування не вбачається.

Відповідно до ст. 129 Господарського процесуального кодексу України, витрати по сплаті судового збору за апеляційний перегляд судового рішення покладаються на скаржника.

Керуючись ст. 129, 269, 270, 275, 276, 281-284 Господарського процесуального кодексу України, суд,-

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу Акціонерного товариства «Акцент-Банк» м. Дніпро на рішення Господарського суду Одеської області від 25.09.2023 року у справі №916/2842/23 залишити без задоволення, рішення Господарського суду Одеської області від 25.09.2023 року у справі №916/2842/23 залишити без змін.

Постанова суду є остаточною і не підлягає оскарженню, крім випадків, передбачених у п. 2 ч. 3 ст. 287 Господарського процесуального кодексу України.

Головуючий суддя Г.І. Діброва
Судді Н.С.Богацька
Г.П. Разюк