РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

м. Київ

21.02.2024Справа № 910/4276/23

Суддя Господарського суду міста Києва Спичак О.М., за участю секретаря судового засідання Тарасюк І.М., розглянувши матеріали справи

За позовом Публічного акціонерного товариства Акціонерного банку «Південний»

до 1. Товариства з обмеженою відповідальністю «АВ Дістрибьюшин»

2. Товариства з обмеженою відповідальністю «Дієса»

третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, на стороні відповідачів - ОСОБА_1

про стягнення 4470999,06 грн.

Представники сторін:

від позивача: Пахомов І.Ю.;

від відповідача 1: Сизоненко С.В.;

від відповідача 2: Трещов А.О.;

від третьої особи: не з`явився.

ОБСТАВИНИ СПРАВИ:

20.03.2023 до Господарського суду міста Києва надійшла позовна заява Публічного акціонерного товариства Акціонерного банку «Південний» з вимогами до Товариства з обмеженою відповідальністю «АВ Дістрибьюшин», ОСОБА_1 та Товариства з обмеженою відповідальністю «Дієса» про солідарне стягнення 4470999,66 грн, з яких 4362062,04 грн основного боргу та 108937,62 грн процентів.

В обґрунтування позовних вимог позивач посилається на неналежне виконання відповідачем 1 та відповідачем 3 Договору факторингу №AFF2019-03508 від 28.08.2019 та Договору поставки №05112015 від 12.11.2015, в частині виконання грошових зобов`язань, виконання яких було забезпечено відповідачем 2 відповідно до Договору поруки № б/н від 28.08.2019.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 30.03.2023 відкрито провадження у справі №910/4276/23, постановлено здійснювати розгляд справи за правилами загального позовного провадження, підготовче засідання призначено на 29.11.2023, встановлено учасникам справи строки для подання заяв по суті справи.

Також, у зв`язку із тим, що ОСОБА_1 є нерезидентом та на момент відкриття провадження у справі суду не відома інформація щодо наявності його представника на території України, ухвалою від 30.03.2023 було зупинено провадження у справі №910/4276/23 до надходження відповіді на судове доручення Господарського суду міста Києва про вручення судових документів у справі, або надходження повідомлення про неможливість такого виконання.

26.04.2023 до Господарського суду міста Києва від представника позивача надійшло клопотання про поновлення провадження у справі та залишення позову без розгляду в частині вимог до ОСОБА_1 .

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 01.05.2023 поновлено провадження у справі №910/4276/23, підготовче засідання призначено на 30.05.2023.

У підготовче засідання 30.05.2023 заявились представники позивача, відповідача 1 та відповідача 3; надали усні пояснення по справі.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 30.05.2023 позов Публічного акціонерного товариства Акціонерного банку «Південний» до ОСОБА_1 про стягнення 4470999,66 грн залишено без розгляду.

У підготовчому засіданні 30.05.2023 судом було постановлено протокольну ухвалу (без виходу до нарадчої кімнати) про відкладення підготовчого засідання на 21.06.2023.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 31.05.2023 залучено до участі у справі третю особу, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, на стороні відповідачів - ОСОБА_1 .

30.05.2023 до Господарського суду міста Києва від відповідача 1 надійшов відзив на позовну заяву, в якому відповідач 1 повідомив, що він належним чином виконав свої зобов`язання за договором факторингу в частині передання прав вимоги позивачу до відповідача 2.

У підготовчому засіданні 21.06.2023 судом було постановлено протокольну ухвалу (без виходу до нарадчої кіманти) про продовження строку підготовчого провадження на 30 днів та про відкладення підготовчого засідання на 19.07.2023.

16.06.2023 до Господарського суду міста Києва від позивача надійшла відповідь на відзив відповідача 1, в якій позивач повідомив, що відповідачі 1 та 2 є солідарними боржниками за зобов`язаннями, що виникли з договору поставки.

22.06.2023 до Господарського суду міста Києва від відповідача 2 надійшов відзив на позовну заяву, в якому відповідач 2 повідомив, що строк виконання зобов`язань з оплати товару за договором поставки не настав. Крім того, відповідач послався на існування обставин форс-мажору.

06.07.2023 до Господарського суду міста Києва від позивача надійшла відповідь на відзив відповідача 2, яку суд долучив до матеріалів справи.

У підготовчому засіданні 19.07.2023 судом було постановлено протокольну ухвалу (без виходу до нарадчої кіманти) про відкладення підготовчого засідання на 02.08.2023.

01.08.2023 до Господарського суду міста Києва від відповідача 2 надійшли письмові заперечення на відповідь на відзив, які суд долучив до матеріалів справи.

У підготовчому засіданні 02.08.2023 судом було постановлено протокольну ухвалу (без виходу до нарадчої кіманти) про закриття підготовчого провадження та призначення справи до судового розгляду по суті на 13.09.2023.

У судовому засіданні 13.09.2023 представник відповідача 2 заявив усне клопотання про закриття провадження у справі.

У судовому засіданні 13.09.2023 судом було відмовлено у задоволенні клопотання відповідача 2 про закриття провадження у справі, постановлено протокольну ухвалу (без виходу до нарадчої кімнати) про повернення до стадії підготовчого провадження та призначення підготовчого засідання на 27.09.2023.

У підготовчому засіданні 27.09.2023 судом було постановлено протокольну ухвалу (без виходу до нарадчої кіманти) про відкладення підготовчого засідання на 25.10.2023.

25.10.2023 до Господарського суду міста Києва від відповідача 2 надійшло клопотання про зупинення провадження у справі до прийняття Господарським судом міста Києва ухвали про затвердження плану санації у справі №910/15087/23.

У підготовчому засіданні 25.10.2023 судом було постановлено протокольну ухвалу (без виходу до нарадчої кіманти) про відкладення підготовчого засідання на 15.11.2023.

У підготовчому засіданні 15.11.2023 судом було розглянуто клопотання відповідача 2 про зупинення провадження у справі та відмовлено в його задоволенні, про що зазначено у протоколі судового засідання від 15.11.2023; постановлено протокольну ухвалу (без виходу до нарадчої кімнати) про відкладення підготовчого засідання на 13.12.2023.

08.12.2023 до Господарського суду міста Києва від відповідача 1 надійшло клопотання про передачу матеріалів даної справи за підсудністю для розгляду в межах справи №910/12677/23 про банкрутство Товариства з обмеженою відповідальністю «Дієса».

13.12.2023 до Господарського суду міста Києва від відповідача 2 надійшло клопотання про передачу матеріалів даної справи за підсудністю для розгляду в межах справи №910/12677/23 про банкрутство Товариства з обмеженою відповідальністю «Дієса».

У підготовчому засіданні 13.12.2023 судом було відмовлено у задоволенні вищевказаних клопотань відповідачів, оскільки провадження у справі про банкрутство Товариства з обмеженою відповідальністю «Дієса» не відкрито; постановлено протокольну ухвалу (без виходу до нарадчої кімнати) про закриття підготовчого провадження та призначення справи до судового розгляду по суті на 07.02.2024.

У судовому засіданні 07.02.2024 судом було постановлено протокольну ухвалу (без виходу до нарадчої кіманти) про відкладення судового засідання на 21.02.2024.

20.02.2024 до Господарського суду міста Києва від позивача надійшли письмові пояснення, які суд долучив до матеріалів справи.

У судове засідання 21.02.2024 з`явився представник позивача, надав усні пояснення по справі, позовні вимоги підтримав у повному обсязі.

Представники відповідача 1 та відповідача 2 у судовому засіданні 21.02.2024 надали усні пояснення по справі, проти задоволення позову заперечили.

Представник третьої особи у судове засідання 21.02.2024 не з`явився, про призначене судове засідання був повідомлений належним чином в порядку, передбаченому Господарським процесуальним кодексом України.

У судовому засіданні 21.02.2024 судом було закінчено розгляд справи по суті та оголошено вступну і резолютивну частини рішення.

Розглянувши подані документи і матеріали, всебічно і повно з`ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об`єктивно оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті,

ВСТАНОВИВ:

12.11.2015 між Товариством з обмеженою відповідальністю «Дієса» (покупець) та Товариством з обмеженою відповідальністю «АВ Дістрибьюшин» (постачальник) укладено Договір №05112015, відповідно до умов якого постачальник зобов`язується поставити і передати у власність покупця товари народного споживання, а саме електропобутові товари (побутові холодильники, морозильники, машини і прилади для механізації побутових робіт, побутові прилади для очищення, зволоження, кондиціювання повітря, електроосвітлювальну арматуру і електролампи, електронагрівальні прилади, провідникові вироби і т.д.), телерадіотовари (електропрогравальну, звукозаписувальну апаратуру, апаратуру для відеозапису та відтворення зображення і звуку, носії для запису звуку, платівки, телевізійні приймачі, частини, вузли, а також деталі до них і т.д.), комп`ютерну техніку (комп`ютерна техніка та її комплектуючі, носії інформації, очищуючі засоби), а покупець зобов`язується прийняти цей товар та оплатити його на умовах, визначних цим договором.

Відповідно до п. 2.7 Договору №05112015 від 12.11.2015 датою поставки вважається дата підписання сторонами відвантажувальних документів (видаткових накладних, ТТН) на товар.

Відповідно до п. 9.1 Договору №05112015 від 12.11.2015 договір набуває чинності з моменту підписання його уповноваженими представниками сторін і діє до 31.12.2016.

У випадку, якщо жодна із сторін у строк не пізніше 14 календарних днів до закінчення строку дії цього договору не заявить у письмовій формі іншій стороні про свою відмову від пролонгації договору, договір автоматично пролонгується на наступний календарний рік (п. 9.4 Договору №05112015 від 12.11.2015).

Додатковою угодою №10 від 15.12.2021 сторони погодили, що договір набуває чинності з моменту підписання його уповноваженими представниками сторін і діє до 31.12.2024. Якщо після закінчення терміну дії договору жодна сторона не виказує намір у відповідній формі про закінчення дії договору, даний договір вважається пролонгованим на наступний рік.

28.08.2019 між Публічним акціонерним товариством Акціонерним банком «Південний» (фактор) та Товариством з обмеженою відповідальністю «АВ Дістрибьюшин» (клієнт) укладено Договір факторингу №AFF2019-03508, відповідно до умов якого фактор зобов`язується передати (сплатити) клієнту суму фінансування, а клієнт зобов`язується відступити за плату факторові права вимоги за договором поставки в обсязі та на умовах, передбаченими цим договором.

Відповідно до п. 3.1 Договору факторингу №AFF2019-03508 від 28.08.2019 для отримання суми фінансування клієнт надає фактору документи, що засвідчують постачання (відвантаження) товару (надання послуг) боржнику (Товариству з обмеженою відповідальністю «Дієса») згідно з Договором №05112015 від 12.11.2015, Гарантійний лист боржника, про що сторони складають Акт прийому-передачі оригіналів документів. З моменту підписання Акту прийому-передачі оригіналів документів, що засвідчують постачання (відвантаження) товару клієнтом, фактор набуває всіх прав грошової вимоги до боржника.

Відповідно до п. 7.1 Договору факторингу №AFF2019-03508 від 28.08.2019 цей договір вважається укладеним і набирає чинності з моменту його підписання сторонами та його скріплення печатками сторін.

Строк дії цього договору по 31.12.2019, згідно з графіком погашення, зазначеним у п. 1.3.3 договору, з можливістю продовження строку погашення зобов`язань на умовах, викладених у п.п. 1.3.3.1 - 1.3.3.2 даного договору, з максимальним терміном користування кредитом по 26.11.2020 включно, але зобов`язання, що виникли за цим договором, діють до їх повного виконання сторонами (п. 7.2 Договору факторингу №AFF2019-03508 від 28.08.2019).

Звертаючись з даним позовом до суду, позивач вказує на те, що відповідачі неналежним чином виконали свої зобов`язання за договором поставки (відповідач 2) та за договором факторингу (відповідач 1), у зв`язку з чим позивач просить суд солідарно стягнути з відповідачів суму основного боргу у розмірі 4362062,04 грн та відсотки у розмірі 108937,62 грн.

Заперечуючи проти задоволення позову, відповідач 1 повідомив, що він належним чином виконав свої зобов`язання за договором факторингу в частині передання прав вимоги позивачу до відповідача 2. В свою чергу, відповідач 2 зауважив, що строк виконання зобов`язань з оплати товару за договором поставки не настав. Крім того, відповідач послався на існування обставин форс-мажору.

Оцінюючи подані позивачем докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об`єктивному розгляді всіх обставин справи в їх сукупності, та враховуючи, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, суд вважає, що вимоги позивача підлягають частковому задоволенню з наступних підстав.

Згідно з пунктом 1 частини 2 статті 11 Цивільного кодексу України підставами виникнення цивільних прав та обов`язків є, зокрема, договори та інші правочини.

Відповідно до частини 1 статті 509 Цивільного кодексу України зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку.

Як встановлено судом, 12.11.2015 між Товариством з обмеженою відповідальністю «Дієса» (покупець) та Товариством з обмеженою відповідальністю «АВ Дістрибьюшин» (постачальник) укладено Договір №05112015, відповідно до умов якого постачальник зобов`язується поставити і передати у власність покупця товари народного споживання, а саме електропобутові товари (побутові холодильники, морозильники, машини і прилади для механізації побутових робіт, побутові прилади для очищення, зволоження, кондиціювання повітря, електроосвітлювальну арматуру і електролампи, електронагрівальні прилади, провідникові вироби і т.д.), телерадіотовари (електропрогравальну, звукозаписувальну апаратуру, апаратуру для відеозапису та відтворення зображення і звуку, носії для запису звуку, платівки, телевізійні приймачі, частини, вузли, а також деталі до них і т.д.), комп`ютерну техніку (комп`ютерна техніка та її комплектуючі, носії інформації, очищуючі засоби), а покупець зобов`язується прийняти цей товар та оплатити його на умовах, визначних цим договором.

Дослідивши зміст укладеного між відповідачем 1 та відповідачем 2 Договору №05112015 від 12.11.2015, суд дійшов висновку, що вказаний договір за своєю правовою природою є договором поставки.

Відповідно до ч. 1 ст. 265 Господарського кодексу України, за договором поставки одна сторона - постачальник зобов`язується передати (поставити) у зумовлені строки (строк) другій стороні - покупцеві товар (товари), а покупець зобов`язується прийняти вказаний товар (товари) і сплатити за нього певну грошову суму.

Відповідно до ч.ч. 1. 2 ст. 712 Цивільного кодексу України, за договором поставки продавець (постачальник), який здійснює підприємницьку діяльність, зобов`язується передати у встановлений строк (строки) товар у власність покупця для використання його у підприємницькій діяльності або в інших цілях, не пов`язаних з особистим, сімейним, домашнім або іншим подібним використанням, а покупець зобов`язується прийняти товар і сплатити за нього певну грошову суму. До договору поставки застосовуються загальні положення про купівлю-продаж, якщо інше не встановлено договором, законом або не випливає з характеру відносин сторін.

Згідно зі ст. 662 Цивільного кодексу України продавець зобов`язаний передати покупцеві товар, визначений договором купівлі-продажу. Продавець повинен одночасно з товаром передати покупцеві його приналежності та документи (технічний паспорт, сертифікат якості тощо), що стосуються товару та підлягають переданню разом із товаром відповідно до договору або актів цивільного законодавства.

Судом встановлено, що 04.09.2019 Товариство з обмеженою відповідальністю «АВ Дістрибьюшин» на умовах Договору №05112015 від 12.11.2015 поставило Товариству з обмеженою відповідальністю «Дієса» товар на суму 293675,00 грн, що підтверджується видатковою накладною №309 від 04.09.2019; 04.09.2019 - товар на суму 570075,00 грн, що підтверджується видатковою накладною №307 від 04.09.2019; 06.09.2019 - товар на суму 1250900,00 грн, що підтверджується видатковою накладною №317 від 06.09.2019; 11.09.2019 - товар на суму 570075,00 грн, що підтверджується видатковою накладною №332 від 11.09.2019; 11.09.2019 - товар на суму 570075,00 грн, що підтверджується видатковою накладною №335 від 11.09.2019; 12.09.2019 - товар на суму 414600,00 грн, що підтверджується видатковою накладною №336 від 12.09.2019; 12.01.2022 - товар на суму 882844,00 грн, що підтверджується видатковою накладною №101 від 12.01.2022; 04.02.2022 - товар на суму 536043,75 грн, що підтверджується видатковою накладною №360 від 04.02.2022; 07.02.2022 - товар на суму 536043,75 грн, що підтверджується видатковою накладною №361 від 07.02.2022; 17.12.2021 - товар на суму 1903600,00 грн, що підтверджується видатковою накладною №8286 від 17.12.2021; 14.12.2021 - товар на суму 2320150,00 грн, що підтверджується видатковою накладною №8264 від 14.12.2021; 23.12.2021 - товар на суму 1189750,00 грн, що підтверджується видатковою накладною №8499 від 23.12.2021; 23.12.2021 - товар на суму 2515550,00 грн, що підтверджується видатковою накладною №8422 від 23.12.2021.

Обставини отримання відповідачем 2 товару за вказаними видатковими накладними не заперечувалось відповідачем 2 під час розгляду судом спору.

У п. 9.5 Договору №05112015 від 12.11.2015 сторонами погоджено, що постачальник не має права передавати свої права та обов`язки за цим договором третім особам без попереднього письмового погодження з покупцем.

06.06.2018 між сторонами укладено Додаткову угоду №7 до Договору №05112015 від 12.11.2015, в якій сторони дійшли згоди викласти п.9.5 договору у наступній редакції: «Постачальник не має права передавати свої права та обов`язки за цим договором третім особам без попереднього письмового узгодження з покупцем. У випадку відступлення права грошової вимоги Акціонерному банку «Південний» відповідно до Договору факторингу №AFF2018-00709 від 03.03.2018, постачальник зобов`язується в термін 5-ти робочих днів з моменту отримання фінансування від фактора за відповідною видатковою накладною , але не пізніше 15 календарних днів до спливу терміну оплати за відповідною видатковою накладною, направити покупцю письмове повідомлення про право відступлення права грошової вимоги факторові за формою Додатку 2 до цього договору за відповідною видатковою накладною».

Крім того, покупець зобов`язується в терміни, передбачені договором, здійснити платіж факторові за відповідною видатковою накладною за умови, що він одержав від постачальника та/або фактора письмове повідомлення про відступлення права грошової вимоги факторові, в якому визначена грошова вимога, яка підлягає виконанню, а також названий фактор, якому має бути здійснений платіж, номер та дата видаткової накладної та реквізити рахунку.

Товариством з обмеженою відповідальністю «Дієса» (покупцем за Договором №05112015 від 12.11.2015) надано Публічному акціонерному товариству Акціонерному банку «Південний» Згоду вих. №09/13/3 від 13.09.2019 про оформлення договору факторингу, в якій покупець повідомив що він не заперечує щодо оформлення Договору факторингу між Товариством з обмеженою відповідальністю «АВ Дістрибьюшин» та Публічним акціонерним товариством Акціонерним банком «Південний» стосовно Договору №05112015 від 12.11.2015. У разі оформлення договору факторингу покупець зобов`язався визнати банк кредитором за Договором №05112015 від 12.11.2015 щодо права отримання грошових коштів за поставлені товари та сплачувати на користь банку вартість товару після отримання надісланих покупцю повідомлень про відступлення права грошової вимоги.

Крім того, Товариством з обмеженою відповідальністю «Дієса» надано банку Гарантійний лист вих. №09/13/3 від 13.09.2019, в якому покупець засвідчив, що йому відомо про укладення між Товариством з обмеженою відповідальністю «АВ Дістрибьюшин» та Публічним акціонерним товариством Акціонерним банком «Південний» Договору факторингу №AFF2019-03508 від 28.08.2019, згідно з яким постачальник відступив банку право вимоги за Договором №05112015 від 12.11.2015, у зв`язку з чим покупець погоджується з укладенням вказаного договору факторингу та зобов`язується у випадку переходу прав вимоги від постачальника до банку на підставі переданих банку розрахункових документів оплачувати поставлений товар виключно на рахунок постачальника, відкритий в банку; у випадку отримання вимоги банку за адресою: 03150, м. Київ, вул. Велика Васильківська, буд. 45, як власника відступлених майнових прав за Договором №05112015 від 12.11.2015, покупець зобов`язується виконати дану вимогу і перерахувати вказану у ній суму на поточний рахунок банку, зазначений у вимозі.

Як встановлено судом, 28.08.2019 між Публічним акціонерним товариством Акціонерним банком «Південний» (фактор) та Товариством з обмеженою відповідальністю «АВ Дістрибьюшин» (клієнт) укладено Договір факторингу №AFF2019-03508, відповідно до умов якого фактор зобов`язується передати (сплатити) клієнту суму фінансування, а клієнт зобов`язується відступити за плату факторові права вимоги за договором поставки в обсязі та на умовах, передбаченими цим договором.

Відповідно до ч. 1 ст. 1077 Цивільного кодексу України за договором факторингу (фінансування під відступлення права грошової вимоги) одна сторона (фактор) передає або зобов`язується передати грошові кошти в розпорядження другої сторони (клієнта) за плату (у будь-який передбачений договором спосіб), а клієнт відступає або зобов`язується відступити факторові своє право грошової вимоги до третьої особи (боржника). Клієнт може відступити факторові свою грошову вимогу до боржника з метою забезпечення виконання зобов`язання клієнта перед фактором. Зобов`язання фактора за договором факторингу може передбачати надання клієнтові послуг, пов`язаних із грошовою вимогою, право якої він відступає.

Згідно з ч. 1 ст. 1078 Цивільного кодексу України предметом договору факторингу може бути право грошової вимоги, строк платежу за якою настав (наявна вимога), а також право вимоги, яке виникне в майбутньому (майбутня вимога). Майбутня вимога вважається переданою фактору з дня виникнення права вимоги до боржника. Якщо передання права грошової вимоги обумовлене певною подією, воно вважається переданим з моменту настання цієї події. У цих випадках додаткове оформлення відступлення права грошової вимоги не вимагається.

Як встановлено судом, відповідно до умов Договору №05112015 від 12.11.2015 відповідач 1 поставив 17.12.2021 відповідачу 2 товар на суму 1903600,00 грн, що підтверджується видатковою накладною №8286 від 17.12.2021; 23.12.2021 - товар на суму 1189750,00 грн, що підтверджується видатковою накладною №8499 від 23.12.2021; 23.12.2021 - товар на суму 2515550,00 грн, що підтверджується видатковою накладною №8422 від 23.12.2021.

З матеріалів справи вбачається, що 30.12.2021 на виконання умов Договору факторингу №AFF2019-03508 від 28.08.2019 між банком (фактором) та відповідачем 1 (клієнтом) було складено Акт прийому-передачі №66, за яким відповідач 1 передав банку права вимоги до відповідача 2 за вказаними вище видатковими накладними.

Крім того, як встановлено судом, відповідно до умов Договору №05112015 від 12.11.2015 відповідач 1 поставив 12.01.2022 відповідачу 2 товар на суму 882844,00 грн, що підтверджується видатковою накладною №101 від 12.01.2022.

З матеріалів справи вбачається, що 03.02.2022 на виконання умов Договору факторингу №AFF2019-03508 від 28.08.2019 між банком (фактором) та відповідачем 1 (клієнтом) було складено Акт прийому-передачі №67, за яким відповідач 1 передав банку права вимоги до відповідача 2 за вказаною вище видатковою накладною.

Також, відповідно до умов Договору №05112015 від 12.11.2015 відповідач 1 поставив 04.02.2022 відповідачу 2 товар на суму 536043,75 грн, що підтверджується видатковою накладною №360 від 04.02.2022.

З матеріалів справи вбачається, що 07.02.2022 на виконання умов Договору факторингу №AFF2019-03508 від 28.08.2019 між банком (фактором) та відповідачем 1 (клієнтом) було складено Акт прийому-передачі №68, за яким відповідач 1 передав банку права вимоги до відповідача 2 за вказаною вище видатковою накладною.

Відповідно до умов Договору №05112015 від 12.11.2015 відповідач 1 поставив 07.02.2022 відповідачу 2 товар на суму 536043,75 грн, що підтверджується видатковою накладною №361 від 07.02.2022.

З матеріалів справи вбачається, що 09.02.2022 на виконання умов Договору факторингу №AFF2019-03508 від 28.08.2019 між банком (фактором) та відповідачем 1 (клієнтом) було складено Акт прийому-передачі №69, за яким відповідач 1 передав банку права вимоги до відповідача 2 за вказаною вище видатковою накладною.

Отже, на умовах Договору факторингу №AFF2019-03508 від 28.08.2019 відповідач 1 відступив на користь позивача права вимоги до відповідача 2 за вказаними вище спірними видатковими накладними на загальну суму 7563831,50 грн.

Відповідно до ч. 1 ст. 1082 Цивільного кодексу України боржник зобов`язаний здійснити платіж факторові за умови, що він одержав від клієнта або фактора письмове повідомлення про відступлення права грошової вимоги факторові і в цьому повідомленні визначена грошова вимога, яка підлягає виконанню, а також названий фактор, якому має бути здійснений платіж.

Після підписання Акту фактор надсилає боржнику повідомлення про відступлені права вимоги (п. 3.2 Договору факторингу №AFF2019-03508 від 28.08.2019).

Відповідно до п. 3.4 Договору факторингу №AFF2019-03508 від 28.08.2019 боржник перераховує грошові кошти фактору на умовах Договору №05112015 від 12.11.2015 та Повідомлення про відступлення.

З матеріалів справи вбачається, що банк надіслав відповідачу 2 повідомлення про відступлення права вимоги за видатковою накладною №8286 від 17.12.2021 на суму 1903600,00 грн., за видатковою накладною №8422 від 23.12.2021 на суму 2515550,00 грн, за видатковою накладною №8499 від 1189750,00 грн, за видатковою накладною №101 від 12.01.2022 на суму 882844,00 грн, за видатковою накладною №360 від 04.02.2022 на суму 536043,75 грн та за видатковою накладною №361 від 07.02.2022 на суму 536043,75 грн.

Вказані повідомлення були отримані відповідачем 2, що підтверджується рекомендованими повідомленнями про вручення поштових відправлень, копії яких долучені позивачем до позовної заяви.

Крім того, відповідно до ч. 1 ст. 692 Цивільного кодексу України покупець зобов`язаний оплатити товар після його прийняття або прийняття товаророзпорядчих документів на нього, якщо договором або актами цивільного законодавства не встановлений інший строк оплати товару.

Відповідно до ч. 1 ст. 530 Цивільного кодексу України, якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

У п. 2.9 Договору №05112015 від 12.11.2015 сторонами погоджено, що постачальник разом з товар передає наступні документи:

- оригінал рахунку-фактури із зазначенням товару, кількості, ціни за одиницю та вартості всієї партії товару. Рахунок-фактура, який виставляється постачальником, якщо дозволяють технічні можливості постачальника, повинен містити посилання на номер і дату укладення цього договору;

- товарно-транспортну накладну або інший рівнозначний транспортний документ;

- податкову накладну (при розбіжності у фактичній кількості прийнятого товару з кількістю товару, зазначеного у супровідній документації, постачальник протягом 5 календарних днів з моменту отримання від покупця інформації про такі розбіжності, повинен передати покупцю розрахунок-коригування до податкової накладної (додаток №2 до податкової накладної);

- видаткову накладну (при розбіжностях у фактичній кількості прийнятого товару з кількістю товару, зазначеного в супровідній документації, невід`ємною частиною видаткової накладної є акт приймання товару, складений за формою, погодженою сторонами в додатку №1 до договору);

- копію декларацію відповідності та/або сертифіката відповідності продукції вимогам технічних регламентів (по кожному найменуванню товару). При наступних поставках таких найменувань товару допускається надання додатків до товаросупровідних первинних документів, що містять відомості про реєстрацію декларації (реєстраційний номер, дата видачі, інформація про термін дії, орган видачі), паспорт якості, санітарно-гігієнічне свідоцтво, екологічні висновки, якщо такі документи потрібні до певного виду товару відповідно до законодавства України;

- інформацію про продукцію (гарантійний талон від виробника на кожну одиницю товару; інструкцію з експлуатації українською мовою на кожну одиницю товару; документи, які підтверджують якість товару, та інші документи, необхідні відповідно до чинного законодавства України.

Згідно з п. 3.5 Договору №05112015 від 12.11.2015 покупець оплачує кожну партію фактично прийнятого товару протягом 60 календарних днів з дати поставки відповідної партії товару, але в кожному разі, не раніше дати отримання повного комплекту документів на товар (партію товару), зазначеного у п. 2.9 договору.

В подальшому між сторонами укладались додаткові угоди до Договору №05112015 від 12.11.2015, якими вносились зміни та доповнення до договору, зокрема, щодо строків оплати за товар та строку його дії.

Зокрема, Додатковою угодою №6 від 02.03.2018 сторони погодили, що покупець оплачує кожну партію прийнятого товару протягом 90 календарних днів з дати поставки відповідної партії товару, але в кожному разі, не раніше дати отримання повного комплекту документів на товар (партію товару), зазначеного у п. 2.9 договору.

Заперечуючи проти задоволення позову, відповідач 2 зазначив, що йому не були передані всі документи, передбачені у п. 2.9 Договору №05112015 від 12.11.2015, з огляду на що строк виконання його зобов`язання з оплати товару не настав. При цьому, відповідач 2 зауважив, що у зв`язку з ненаданням продавцем всього комплекту документів, відповідач 2 не в змозі продати товар в магазинах відповідача 2.

Суд критично оцінює вказані твердження відповідача 2, оскільки згідно зі ст. 662 Цивільного кодексу України продавець повинен одночасно з товаром передати покупцеві його приналежності та документи (технічний паспорт, сертифікат якості тощо), що стосуються товару та підлягають переданню разом із товаром відповідно до договору або актів цивільного законодавства.

У ст. 666 Цивільного кодексу України зазначено, якщо продавець не передає покупцеві приналежності товару та документи, що стосуються товару та підлягають переданню разом з товаром відповідно до договору купівлі-продажу або актів цивільного законодавства, покупець має право встановити розумний строк для їх передання. Якщо приналежності товару або документи, що стосуються товару, не передані продавцем у встановлений строк, покупець має право відмовитися від договору купівлі-продажу та повернути товар продавцеві.

Суд зазначає, що з дати поставки відповідачу товару за спірними видатковими накладними пройшло більше 2 років. Однак, матеріали справи не містять, а відповідачем 2 не надано суду доказів звернення його до відповідача 1 з вимогами надати документи на товар, які не були надані продавцем, чи з вимогами про розірвання Договору №05112015 від 12.11.2015 (відмови в односторонньому порядку) та прийняти товар.

Так само, будь яких доказів того, що товар є нереалізованим та зберігається у відповідача 2 матеріали справи не містять.

Більш того, з матеріалів справи вбачається, що отримавши від банку повідомлення про відступлення права вимоги, відповідач 2 сплачував банку заборгованість за спірними видатковими накладними, зокрема, 13.12.2022 - грошові кошти у розмірі 250000,00 грн, 27.12.2022 - грошові кошти у розмірі 250000,00 грн та 04.01.2023 - грошові кошти у розмірі 250000,00 грн (заборгованість за видатковою накладною №8286 від 17.12.2021).

Зважаючи на викладені обставини, суд вважає необгрунтованими та недоведеними твердження відповідача про ненастання строку оплати у зв`язку з ненаданням постачальником всіх документів, які передбачені у п. 2.9 Договору №05112015 від 12.11.2015.

Як встановлено судом, на умовах Договору факторингу №AFF2019-03508 від 28.08.2019 відповідач 1 відступив на користь позивача права вимоги до відповідача 2 за вказаними вище спірними видатковими накладними на загальну суму 7563831,50 грн., що є загальною вартістю товару, поставленого відповідачем 1 на користь відповідача 2 за наступними видатковими накладними: за видатковою накладною №8286 від 17.12.2021 на суму 1903600,00 грн., за видатковою накладною №8422 від 23.12.2021 на суму 2515550,00 грн, за видатковою накладною №8499 від 1189750,00 грн, за видатковою накладною №101 від 12.01.2022 на суму 882844,00 грн, за видатковою накладною №360 від 04.02.2022 на суму 536043,75 грн та за видатковою накладною №361 від 07.02.2022 на суму 536043,75 грн.

Відповідно до п. 6.1 Договору факторингу №AFF2019-03508 від 28.08.2019 сторони з підписанням цього договору домовились, що клієнт виступає поручителем перед фактором з приводу виконання боржником зобов`язань за Договором №05112015 від 12.11.2015. Клієнт несе солідарну з боржником відповідальність перед фактором за своєчасність та повноту виконання боржником зобов`язань перед фактором. Момент з якого клієнт виступає поручителем боржника є момент підписання цього договору. Відповідальність клієнта як поручителя обмежена загальною сумою заборгованості за цим договором. У разі виконання клієнтом як поручителем зобов`язань боржника перед фактором, клієнт набуває всіх прав грошової вимоги фактора до боржника.

Відповідно до ч. 1 ст. 546 Цивільного кодексу України виконання зобов`язання може забезпечуватися неустойкою, порукою, гарантією, заставою, при триманням, завдатком.

Відповідно до ч. 1 ст. 553 Цивільного кодексу України, за договором поруки поручитель поручається перед кредитором боржника за виконання ним свого обов`язку. Поручитель відповідає перед кредитором за порушення зобов`язання боржником.

Згідно з ч. 1, 2 ст. 554 Цивільного кодексу України, у разі порушення боржником зобов`язання, забезпеченого порукою, боржник і поручитель відповідають перед кредитором як солідарні боржники, якщо договором поруки не встановлено додаткову (субсидіарну) відповідальність поручителя. Поручитель відповідає перед кредитором у тому ж обсязі, що і боржник, включаючи сплату основного боргу, процентів, неустойки, відшкодування збитків, якщо інше не встановлено договором поруки.

Згідно ч. 1 ст. 543 Цивільного кодексу України у разі солідарного обов`язку боржників (солідарних боржників) кредитор має право вимагати виконання обов`язку частково або в повному обсязі як від усіх боржників разом, так і від будь-кого з них окремо.

Відповідно до ч. 1 ст. 543 Цивільного кодексу України у разі солідарного обов`язку боржників (солідарних боржників) кредитор має право вимагати виконання обов`язку частково або в повному обсязі як від усіх боржників разом, так і від будь-кого з них окремо.

Згідно з п. 6.2 Договору факторингу №AFF2019-03508 від 28.08.2019 при повній або частковій несплаті боржником грошових вимог у відповідності до п. 3.4 цього договору клієнт зобов`язується сплатити на користь фактора різницю між сумою фінансування та сумою фактично отриманих фактором в оплату зазначеної грошової вимоги платежів від боржника.

Як погоджено сторонами у п. 2.3 Договору факторингу №AFF2019-03508 від 28.08.2019, сума фінансування становить 80% від розміру відступленого права вимоги.

Зважаючи на те, що на умовах Договору факторингу №AFF2019-03508 від 28.08.2019 відповідач 1 відступив на користь позивача права вимоги до відповідача 2 за вказаними вище спірними видатковими накладними на загальну суму 7563831,50 грн., то ліміт відповідальності відповідача 1 становить 6051065,20 грн (80%).

Як вбачається з матеріалів справи, в рахунок оплати товару, поставленого за спірними видатковими накладними, були сплачені грошові кошти у розмірі 1689003,16 грн.

Таким чином, так як відповідальність відповідача 1 за порукою обмежується сумою 6051065,20 грн, зважаючи на сплачену суму грошових коштів (1689003,16 грн), суд дійшов висновку в обґрунтованості позовних вимог Публічного акціонерного товариства Акціонерного банку «Південний» в частині солідарного стягнення з Товариства з обмеженою відповідальністю «АВ Дістрибьюшин» та Товариства з обмеженою відповідальністю «Дієса» заборгованості у розмірі 4362062,04 грн.

Що стосується посилань відповідача 2 на існування обставин форс-мажору, суд зазначає наступне.

У пункті 1 частини першої статті 263 Цивільного кодексу України наведено ознаки непереборної сили та визначено, що непереборна сила це надзвичайна або невідворотна за даних умов подія. Отже, непереборною силою є надзвичайна і невідворотна подія, що повністю звільняє від відповідальності особу, яка порушила зобов`язання, за умови, що остання не могла її передбачити або передбачила, але не могла її відвернути.

За змістом частини другої статті 218 Господарського кодексу України підставою для звільнення від відповідальності є тільки непереборна сила, що одночасно має ознаки надзвичайності та невідворотності.

Так, норма частини другої статті 218 Господарського кодексу України передбачає, що учасник господарських відносин відповідає за невиконання або неналежне виконання господарського зобов`язання чи порушення правил здійснення господарської діяльності, якщо не доведе, що ним вжито усіх залежних від нього заходів для недопущення господарського правопорушення. У разі якщо інше не передбачено законом або договором, суб`єкт господарювання за порушення господарського зобов`язання несе господарсько-правову відповідальність, якщо не доведе, що належне виконання зобов`язання виявилося неможливим внаслідок дії непереборної сили, тобто надзвичайних і невідворотних обставин за даних умов здійснення господарської діяльності.

В статті 14-1 Закону України «Про Торгово-промислові палати в Україні» вказано, що Торгово-промислова палата України та уповноважені нею регіональні торгово-промислові палати засвідчують форс-мажорні обставини (обставини непереборної сили) та видають сертифікат про такі обставини протягом семи днів з дня звернення суб`єкта господарської діяльності за собівартістю. Сертифікат про форс-мажорні обставини (обставини непереборної сили) для суб`єктів малого підприємництва видається безкоштовно. Форс-мажорними обставинами (обставинами непереборної сили) є надзвичайні та невідворотні обставини, що об`єктивно унеможливлюють виконання зобов`язань, передбачених умовами договору (контракту, угоди тощо), обов`язків згідно із законодавчими та іншими нормативними актами, а саме: загроза війни, збройний конфлікт або серйозна погроза такого конфлікту, включаючи але не обмежуючись ворожими атаками, блокадами, військовим ембарго, дії іноземного ворога, загальна військова мобілізація, військові дії, оголошена та неоголошена війна, дії суспільного ворога, збурення, акти тероризму, диверсії, піратства, безлади, вторгнення, блокада, революція, заколот, повстання, масові заворушення, введення комендантської години, карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України, експропріація, примусове вилучення, захоплення підприємств, реквізиція, громадська демонстрація, блокада, страйк, аварія, протиправні дії третіх осіб, пожежа, вибух, тривалі перерви в роботі транспорту, регламентовані умовами відповідних рішень та актами державних органів влади, закриття морських проток, ембарго, заборона (обмеження) експорту/імпорту тощо, а також викликані винятковими погодними умовами і стихійним лихом, а саме: епідемія, сильний шторм, циклон, ураган, торнадо, буревій, повінь, нагромадження снігу, ожеледь, град, заморозки, замерзання моря, проток, портів, перевалів, землетрус, блискавка, пожежа, посуха, просідання і зсув ґрунту, інші стихійні лиха тощо.

Ознаками форс-мажорних обставин є такі елементи: вони не залежать від волі учасників цивільних (господарських) відносин; мають надзвичайний характер; є невідворотними; унеможливлюють виконання зобов`язань за таких умов здійснення господарської діяльності.

Форс-мажорні обставини не мають преюдиціальний (заздалегідь встановлений) характер. При їх виникненні сторона, яка посилається на дію форс-мажорних обставин, повинна це довести. Сторона, яка посилається на конкретні обставини повинна довести те, що вони є форс-мажорними, в тому числі, саме для конкретного випадку. Виходячи з ознак форс-мажорних обставин, необхідно також довести їх надзвичайність та невідворотність.

Наявність форс-мажорних обставин засвідчується Торгово-промисловою палатою України та уповноваженими нею регіональними торгово-промисловими палатами відповідно до статей 14, 14-1 Закону України «Про торгово-промислові палати України» шляхом видачі сертифіката.

Суд зазначає, що сертифікат ТПП є одним з доказів, який може підтверджувати існування обставин форс-мажору, та якому судом надається оцінка як і іншим доказам, поданим сторонами.

24.02.2022 у зв`язку з військовою агресією російської федерації проти України, Президент України видав Указ №64/2022 «Про введення воєнного стану в Україні», на підставі якого в Україні з 05 год. 30 хв. 24.02.2022 введено воєнний стан.

ТПП України листом від 28.02.2022 №2024/02.0-7.1 засвідчила, що військова агресія російської федерації проти України стала підставою для введення воєнного стану та є форс-мажорними обставинами (обставинами непереборної сили).

Вказаний лист ТПП України адресований «Всім, кого це стосується», тобто необмеженому колу суб`єктів, його зміст носить загальний інформаційний характер та констатує абстрактний факт наявності форс-мажорних обставин без доведення причинно-наслідкового зв`язку у конкретному зобов`язанні.

У постанові від 15.06.2023 у справі № 910/8580/22 Верховний Суд виклав наступні висновки: - лист ТПП України від 28.02.2022 є загальним офіційним документом та не містить ідентифікуючих ознак конкретного договору, виконання якого стало неможливим через наявність зазначених обставин; - форс-мажор, або ж обставини непереборної сили, - це надзвичайні та невідворотні обставини, настання яких призвело до об`єктивної неможливості виконати зобов`язання. Водночас сама по собі, зокрема, збройна агресія проти України, девальвація гривні, воєнний стан, не може автоматично означати звільнення від виконання будь-ким в Україні будь-яких зобов`язань, незалежно від того, існує реальна можливість їх виконати чи ні. Воєнний стан, девальвація гривні, як обставини непереборної сили, звільняє від відповідальності лише у разі, якщо саме внаслідок пов`язаних із нею обставин компанія/фізична особа не може виконати ті чи інші зобов`язання; - наявність сертифікату ТПП України про форс-мажор суд має оцінювати у сукупності з іншими доказами, тобто дані обставини не мають преюдиційного характеру, і при їх виникненні сторона, яка посилається на них як на підставу неможливості належного виконання зобов`язання, повинна довести їх наявність не тільки самих по собі, але і те, що вони були форс-мажорними саме для даного конкретного випадку.

У постанові Верховного Суду від 07.06.2023 у справі №912/750/22, викладено висновок про те, що лист ТПП України від 28.02.2022 №2024/02.0-7.1 не можна вважати сертифікатом у розумінні статті 14-1 Закону України «Про торгово-промислові палати в Україні», а також такий лист не є документом, який був виданий за зверненням відповідного суб`єкта (відповідача), для якого могли настати певні форс-мажорні обставини.

У постанові від 07.06.2023 у справі № 906/540/22 Верховний Суд зазначив, що: - ТПП України листом від 28.02.2022 №2024/02.0-7.1 засвідчила, що військова агресія російської федерації проти України стала підставою для введення воєнного стану та є форс-мажорними обставинами (обставинами непереборної сили); - вказаний лист ТПП України адресований «Всім, кого це стосується», тобто необмеженому колу суб`єктів, його зміст носить загальний інформаційний характер та констатує абстрактний факт наявності форс-мажорних обставин без доведення причинно-наслідкового зв`язку у конкретному зобов`язанні; - лист ТПП України від 28.02.2022 №2024/02.0-7.1 не є безумовною підставою вважати, що форс-мажорні обставини настали для всіх без виключення суб`єктів. Кожен суб`єкт, який в силу певних обставин не може виконати свої зобов`язання за окремо визначеним договором, має доводити наявність в нього форс-мажорних обставин.

У постанові від 29.06.2023 у справі № 922/999/22, Верховний Суд виснував, що: - лист ТПП України від 28.02.2022, на який посилався скаржник у судах попередніх інстанцій, та яким визнано форс-мажорною обставиною військову агресію російської федерації проти України, є загальним офіційним документом та не містить ідентифікуючих ознак конкретного договору, зобов`язання, виконання якого стало неможливим через наявність зазначених обставин. Отже лист ТПП України не можна вважати сертифікатом у розумінні статті 14-1 Закону України «Про торгово-промислові палати в Україні»; - наявність сертифікату ТПП України про форс-мажор суд має оцінювати у сукупності з іншими доказами, тобто дані обставини не мають преюдиційного характеру, і при їх виникненні сторона, яка посилається на них як на підставу неможливості належного виконання зобов`язання, повинна довести їх наявність не тільки самих по собі, але і те, що вони були форс-мажорними саме для даного конкретного випадку; - сторона, яка посилається на форс-мажор, має довести причинно-наслідковий зв`язок між форс-можором та неможливістю виконати конкретне зобов`язання; - той факт, що ТПП України засвідчила форс-мажорні обставини - військову агресію російської федерації проти України, сам по собі не є підставою для звільнення або зменшення відповідальності за невиконання/неналежне виконання договірних зобов`язань.

Отже лист ТПП від 28.02.2022 №2024/02.0-7.1 не є доказом настання форс-мажорних обставин для всіх без виключення суб`єктів господарювання України з початком військової агресії російської федерації. Кожен суб`єкт господарювання, який в силу певних обставин не може виконати свої зобов`язання за окремо визначеним договором, має доводити наявність в нього форс-мажорних обставин.

За таких обставин, суд відхиляє посилання відповідача 2 на лист ТПП як на обставину, що засвідчує існування форс-мажорних обставин у спірних правовідносинах.

При цьому, відповідачем 2 долучено до матеріалів справи копію Сертифікату Київської ТПП №3000-23-2290, де засвідчено настання форс-мажорних обставин за Договором №05112015 від 12.11.2015; дата настання дії форс-мажорних обставин - з 12.03.2022; дата закінчення - тривають на 12.05.2023.

Суд зазначає, що форс-мажорні обставини як звільняють боржника від відповідальності, так і відстрочують строк виконання боржником зобов`язання (однак, не припиняють зобов`язання).

Втім, відповідачем 2 не надано суду доказів існування форс-мажорних обставин (зокрема, відповідного сертифікату ТПП) станом на дату розгляду справи у суді, тоді як з Сертифікату Київської ТПП №3000-23-2290 вбачається, що в ньому засвідчені обставини форс-мажору, які існували станом на 12.05.2023.

За таких обставин, суд відхиляє доводи відповідача про ненастання строку виконання ним зобов`язання у зв`язку з існуванням форс-мажорних обставин.

Як вбачається з прохальної частини позовної заяви, позивач також просить суд солідарно стягнути з відповідачів відсотки за Договором факторингу №AFF2019-03508 від 28.08.2019 у розмірі 108937,62 грн.

Згідно з п. 3.8 Договору факторингу №AFF2019-03508 від 28.08.2019 за передачу клієнту суми фінансування за цим договором клієнт сплачує на користь фактора винагороду.

Винагорода фактора нараховується щоденно із розрахунку 21% річних на суму, виходячи з фактичної кількості днів у періоді та 360 днів у році (п. 3.9 Договору факторингу №AFF2019-03508 від 28.08.2019).

Згідно з п. 3.11 Договору факторингу №AFF2019-03508 від 28.08.2019 винагорода фактора підлягає сплаті: - нарахована за період з останнього робочого дня місяця, що передує поточному, до останнього робочого дня поточного місяця - не пізніше останнього робочого дня поточного місяця; - нарахована за період з останнього дня сплати винагороди до дня настання строку сплати заборгованості згідно з п. 3.5 договору - в день настання строку сплати заборгованості, проте не пізніше останнього робочого дня поточного місяця; - нарахована за період з останнього дня сплати винагороди до дня повного погашення заборгованості згідно з п. 3.5 цього договору - в день повного погашення заборгованості, проте не пізніше останнього робочого дня поточного місяця.

В подальшому між сторонами були укладені додаткові угоди до Договору факторингу №AFF2019-03508 від 28.08.2019, якими вносились зміни та доповнення до вказаного договору.

Зокрема, 10.02.2020 між сторонами укладено Додаткову угоду, відповідно до якої сторони дійшли згоди викласти п. 3.9 договору у наступній редакції: «винагорода фактора нараховується щоденно із розрахунку 19,0%, починаючи з 10.02.2020; 18,5% річних, починаючи з 01.03.2020; 18,0% річних, починаючи з 01.04.2020, виходячи з фактичної кількості днів у періоді та 360 днів у році».

13.07.2020 між сторонами укладено Додаткову угоду, відповідно до якої сторони дійшли згоди викласти п. 3.9 договору у наступній редакції: «винагорода фактора нараховується щоденно із розрахунку 17,0%, починаючи з 01.07.2020; 16,0% річних, починаючи з 01.08.2020, виходячи з фактичної кількості днів у періоді та 360 днів у році».

30.11.2020 між сторонами укладено Додаткову угоду, відповідно до якої сторони дійшли згоди викласти п. 3.9 договору у наступній редакції: «винагорода фактора нараховується щоденно із розрахунку 14,0%, виходячи з фактичної кількості днів у періоді та 360 днів у році».

Відповідно до Додаткової угоди від 30.12.2021 сума фінансування становить 12600000,00 грн; строк дії договору становить 30.05.2023.

Перевіривши розрахунок відсотків за Договором факторингу №AFF2019-03508 від 28.08.2019, суд дійшов висновку в його обґрунтованості.

При цьому, суд зазначає, що у статті 540 Цивільного кодексу України передбачено, що якщо у зобов`язанні беруть участь кілька кредиторів або кілька боржників, кожний із кредиторів має право вимагати виконання, а кожний із боржників повинен виконати обов`язок у рівній частці, якщо інше не встановлено договором або актами цивільного законодавства.

Відповідно до статті 541 Цивільного кодексу України солідарний обов`язок або солідарна вимога виникають у випадках, встановлених договором або законом, зокрема у разі неподільності предмета зобов`язання.

Системний аналіз статей 540 та 541 Цивільного кодексу України дозволяє зробити висновок, що при існуванні множинності осіб у зобов`язанні виникають часткові зобов`язання. Тому кредитор у частковому зобов`язанні має право вимагати виконання, а кожний із боржників повинен виконати свій обов`язок у рівній частці. Натомість солідарне зобов`язання виникає у випадках, встановлених договором або законом, зокрема, у разі неподільності предмета зобов`язання.

Аналіз норм Цивільного кодексу України дозволяє зауважити, що встановлення солідарних зобов`язань відбувається досить рідко. Безумовно, законодавець передбачає виникнення солідарних зобов`язань лише у випадках наявності множинності осіб у зобов`язаннях, як правило, на боці боржника. Тобто, якщо частина перша статті 541 Цивільного кодексу України передбачає виникнення і солідарного обов`язку, і солідарної вимоги, однак за змістом норм Цивільного кодексу України переважно йдеться про виникнення саме солідарного обов`язку.

На рівні Цивільного кодексу України про солідарні пасивні зобов`язання йдеться:

- при встановленні відповідальності за збитки, завдані членами органу юридичної особи та іншими особами, які відповідно до закону чи установчих документів виступають від імені юридичної особи, внаслідок порушення своїх обов`язків щодо представництва (частина четверта статті 92 Цивільного кодексу України);

- при встановленні відповідальності учасників повного товариства його зобов`язаннями (частина перша статті 119 Цивільного кодексу України, частина перша статті 124 Цивільного кодексу України), учасників товариства з додатковою відповідальністю (частина друга статті 151 Цивільного кодексу України);

- при відшкодуванні збитків та моральної шкоди, що завдані довірителю у зв`язку із вчиненням правочину внаслідок зловмисної домовленості між його представником та другою стороною (частина друга статті 232 Цивільного кодексу України);

- при відповідальності боржника і поручителя перед кредитором як солідарних боржників, якщо договором поруки не встановлено додаткову (субсидіарну) відповідальність поручителя (частина перша статті 554 Цивільного кодексу України), осіб, які спільно дали поруку (частина третя статті 554 Цивільного кодексу України);

- коли продавець (постачальник) та лізингодавець несуть перед лізингоодержувачем солідарну відповідальність за зобов`язанням щодо продажу (поставки) предмета договору лізингу (частина перша статті 808 Цивільного кодексу України);

- за договором комерційної субконцесії при встановленні відповідальності користувача та субкористувача перед правоволодільцем за завдану йому шкоду (частина третя статті 1119 Цивільного кодексу України);

- за вимогами, що пред`являються до користувача як виробника продукції (товарів) правоволодільця, правоволоділець відповідає солідарно з користувачем (стаття 1123 Цивільного кодексу України);

- за спільними зобов`язаннями, що виникли не з договору простого товариства, або якщо договір простого товариства пов`язаний зі здійсненням підприємницької діяльності, учасники відповідають солідарно (частини перша, друга статті 1138 Цивільного кодексу України);

- з моменту припинення договору простого товариства його учасники несуть солідарну відповідальність за невиконаними спільними зобов`язаннями щодо третіх осіб (частина третя статті 1141 Цивільного кодексу України);

- особи, спільними діями або бездіяльністю яких було завдано шкоди, несуть солідарну відповідальність перед потерпілим (стаття 1190 Цивільного кодексу України);

- коли набувачами за договором довічного утримання є кілька фізичних осіб, їх обов`язок перед відчужувачем є солідарним (частина третя статті 746 Цивільного кодексу України);

- коли за договором найму житла наймачами є кілька осіб, їхні обов`язки за договором є солідарними (частина третя статті 816 Цивільного кодексу України).

Законодавець при конструюванні відповідних правових норм так чи інакше текстуально використовує поняття «солідарності», тобто вказує, що певний обов`язок має солідарний характер, що повністю узгоджується із вимогами частини першої статті 541 Цивільного кодексу України.

Однак, Товариство з обмеженою відповідальністю «Дієса» не несе солідарну відповідальність разом з Товариством з обмеженою відповідальністю «АВ Дістрибьюшин» за зобов`язаннями по сплаті Товариством з обмеженою відповідальністю «АВ Дістрибьюшин» відсотків за Договором факторингу №AFF2019-03508 від 28.08.2019.

Такої відповідальності не встановлено ані законодавством України, ані договором поставки (з урахуванням додаткових угод).

Таким чином, суд дійшов висновку щодо відсутності підстав для покладення на Товариство з обмеженою відповідальністю «Дієса» обов`язку зі сплати відсотків за користування Товариством з обмеженою відповідальністю «АВ Дістрибьюшин» грошовими коштами за Договором факторингу №AFF2019-03508 від 28.08.2019, у зв`язку з чим відмовляє у позові Публічного акціонерного товариства Акціонерного банку «Південний» в частині стягнення з Товариства з обмеженою відповідальністю «Дієса» відсотків за Договором факторингу №AFF2019-03508 від 28.08.2019 у розмірі 108937,62 грн.

Позов до Товариства з обмеженою відповідальністю «АВ Дістрибьюшин» про стягнення відсотків за Договором факторингу №AFF2019-03508 від 28.08.2019 у розмірі 108937,62 грн. підлягає задоволенню у повному обсязі.

Суд зазначає, що у викладі підстав для прийняття рішення суду необхідно дати відповідь на доречні аргументи та доводи сторін, здатні вплинути на вирішення спору; виклад підстав для прийняття рішення не повинен неодмінно бути довгим, оскільки необхідно знайти належний баланс між стислістю та правильним розумінням ухваленого рішення; обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент заявника на підтримку кожної підстави; обсяг цього обов`язку суду може змінюватися залежно від характеру рішення. Згідно з практикою Європейського суду з прав людини очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а крім того, ще й від різних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах.

Аналогічна правова позиція викладена у постанові Верховного Суду від 28.05.2020 у справі №909/636/16.

Аналізуючи питання обсягу дослідження доводів учасників справи та їх відображення у судовому рішенні, суд першої інстанції спирається на висновки, що зробив Європейський суд з прав людини від 18.07.2006р. у справі «Проніна проти України», в якому Європейський суд з прав людини зазначив, що п.1 ст.6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі ст.6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи.

У рішенні Європейського суду з прав людини «Серявін та інші проти України» (SERYAVINOTHERS v.) вказано, що усталеною практикою Європейського суду з прав людини, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (див. рішення у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» (Ruiz Torija v. Spain) від 9 грудня 1994 року, серія A, N 303-A, п. 29). Хоча національний суд має певну свободу розсуду щодо вибору аргументів у тій чи іншій справі та прийняття доказів на підтвердження позицій сторін, орган влади зобов`язаний виправдати свої дії, навівши обґрунтування своїх рішень (див. рішення у справі «Суомінен проти Фінляндії» (Suominen v. Finland), N 37801/97, п. 36, від 1 липня 2003 року). Ще одне призначення обґрунтованого рішення полягає в тому, щоб продемонструвати сторонам, що вони були почуті. Крім того, вмотивоване рішення дає стороні можливість оскаржити його та отримати його перегляд вищестоящою інстанцією. Лише за умови винесення обґрунтованого рішення може забезпечуватись публічний контроль здійснення правосуддя (див. рішення у справі «Гірвісаарі проти Фінляндії» (Hirvisaari v. Finland), №49684/99, п. 30, від 27 вересня 2001 року).

Аналогічна правова позиція викладена у постанові від 13.03.2018 Верховного Суду по справі №910/13407/17.

З огляду на вищевикладене, всі інші доводи та міркування учасників судового процесу не досліджуються судом, так як з огляду на встановлені фактичні обставини справи, суд дав вичерпну відповідь на всі питання, що входять до предмету доказування у даній справі та виникають при кваліфікації спірних відносин як матеріально-правовому, так і у процесуальному сенсах.

Відповідно до ст. 129 Господарського процесуального кодексу України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Керуючись статтями 74, 76-80, 129, 236-242 Господарського процесуального кодексу України,

ВИРІШИВ:

1. Позов задовольнити частково.

2. Стягнути солідарно з Товариства з обмеженою відповідальністю «АВ Дістрибьюшин» (03124, м. Київ, бульвар Вацлава Гавела, буд. 4, корпус Діамант Центр, кімната 321; ідентифікаційний код: 38872265) та Товариства з обмеженою відповідальністю «Дієса» (03150, м. Київ, вул. Велика Васильківська, буд. 45; ідентифікаційний код: 36483471) на користь Публічного акціонерного товариства Акціонерного банку «Південний» (65059, Одеська обл., м. Одеса, вул. Краснова, буд. 6/1; ідентифікаційний код: 20953647) грошові кошти у розмірі 4362062 (чотири мільйони триста шістдесят дві тисячі шістдесят дві) грн 04 коп.

3. Стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю «АВ Дістрибьюшин» (03124, м. Київ, бульвар Вацлава Гавела, буд. 4, корпус Діамант Центр, кімната 321; ідентифікаційний код: 38872265) на користь Публічного акціонерного товариства Акціонерного банку «Південний» (65059, Одеська обл., м. Одеса, вул. Краснова, буд. 6/1; ідентифікаційний код: 20953647) відсотки у розмірі 108937 (сто вісім тисяч дев`ятсот тридцять сім) грн 62 коп.

4. В іншій частині позову до Товариства з обмеженою відповідальністю «Дієса» відмовити.

5. Стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю «АВ Дістрибьюшин» (03124, м. Київ, бульвар Вацлава Гавела, буд. 4, корпус Діамант Центр, кімната 321; ідентифікаційний код: 38872265) на користь Публічного акціонерного товариства Акціонерного банку «Південний» (65059, Одеська обл., м. Одеса, вул. Краснова, буд. 6/1; ідентифікаційний код: 20953647) судовий збір у розмірі 33532 (тридцять три тисячі п`ятсот тридцять дві) грн 50 коп.

6. Стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю «Дієса» (03150, м. Київ, вул. Велика Васильківська, буд. 45; ідентифікаційний код: 36483471) на користь Публічного акціонерного товариства Акціонерного банку «Південний» (65059, Одеська обл., м. Одеса, вул. Краснова, буд. 6/1; ідентифікаційний код: 20953647) судовий збір у розмірі 32715 (тридцять дві тисячі сімсот п`ятнадцять) грн 47 коп.

7. Після набрання рішенням законної сили видати накази.

Рішення господарського суду набирає законної сили відповідно до ст. 241 Господарського процесуального кодексу України. Згідно з ч. 1 ст. 256 та ст. 257 Господарського процесуального кодексу України апеляційна скарга подається безпосередньо до суду апеляційної інстанції протягом двадцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повний текст складено та підписано 27.02.2024.

Суддя О.М. Спичак