суддів Ткача І. В., Банаська О. О., Мазура М. В.
до ухвали Великої Палати Верховного Суду від 07.02.2024 у справі № 902/1159/22 (провадження № 12-78гс23)
Щодо обґрунтування необхідності передачі справи на розгляд Великої Палати Верховного Суду
Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного господарського суду ухвалою від 12.12.2023 передав справу № 902/1159/22 на розгляд Великої Палати Верховного Суду на підставі частини шостої статті 302 Господарського процесуального кодексу України (далі - ГПК України).
Мотивуючи підстави для передачі справи на розгляд Великої Палати Верховного Суду, Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного господарського суду зазначив таке.
Цей спір стосується питання користування земельною ділянкою для ведення особистого селянського господарства.
Під час розгляду справи в суді першої інстанції відповідачка подала клопотання про закриття провадження у справі з підстав непідсудності цього спору судам господарської юрисдикції.
Під час підготовки справи № 902/1159/22 колегією суддів встановлено, що зокрема Верховним Судом у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду 28.06.2023 винесено постанову у справі № 302/422/21 з правовідносинами, які є подібними до тих, що склалися у справі № 902/1159/22, і Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду розглянув справу щодо користування земельною ділянкою для ведення особистого селянського господарства в порядку цивільного судочинства. Зокрема, на цю справу посилається ОСОБА_1 у касаційній скарзі.
Крім цього, колегією суддів з аналізу постанов Великої Палати Верховного Суду не встановлено наявності висновку щодо питання юрисдикції спору у справі про користування земельною ділянкою для ведення особистого селянського господарства в частині визначення юрисдикції - чи повинен цей спір розглядатися в порядку цивільного чи господарського судочинства, враховуючи, що відповідно до частини першої статті 20 ГПК України господарські суди розглядають справи у спорах, що виникають у зв`язку зі здійсненням господарської діяльності, а відповідно до частини першої статті 1 Закону України «Про особисте селянське господарство» особисте селянське господарство - це господарська діяльність, яка проводиться без створення юридичної особи фізичною особою індивідуально або особами, які перебувають у сімейних чи родинних відносинах і спільно проживають, з метою задоволення особистих потреб шляхом виробництва, переробки і споживання сільськогосподарської продукції, реалізації її надлишків та надання послуг з використанням майна особистого селянського господарства, у тому числі й у сфері сільського зеленого туризму.
Відтак, на думку Верховного Суду у складі колегії суддів Касаційного господарського суду, у цьому випадку наявні три умови, передбачені частиною шостою статті 302 ГПК України, за яких справа підлягає передачі на розгляд Великої Палати Верховного Суду, коли учасник справи оскаржує судове рішення з підстав порушення правил предметної чи суб`єктної юрисдикції.
Щодо мотивів Великої Палати Верховного Суду, викладених в ухвалі від 07.02.2024 у справі № 902/1159/22
Велика Палата Верховного Суду зазначила, що передаючи справу на розгляд Великої Палати Верховного Суду з підстав порушення правил юрисдикції та посилаючись на відсутність випадків, про які йдеться в частині шостій статті 302 ГПК України, Верховний суд у складі Касаційного господарського суду не звернув уваги на те, що спори, пов`язані з вибуттям земельних ділянок для ведення особистого селянського господарства з власності держави, вже вирішувалися Великою Палатою Верховного Суду.
Зокрема, у постанові від 04.07.2023 Велика Палата Верховного Суду переглянула рішення у справі № 373/626/17 за позовом прокурора до фізичних осіб про визнання рішення органу місцевого самоврядування недійсним та витребування земельних ділянок для ведення особистого селянського господарства з чужого незаконного володіння за правилами цивільного судочинства.
У постанові від 19.11.2019 у справі № 911/3680/17 та у постанові від 21.08.2019 у справі № 911/3681/17 Велика Палата Верховного Суду зробила висновки про те, що позовні вимоги про визнання рішення органу місцевого самоврядування про виділення у власність фізичній особі земельної ділянки для ведення особистого селянського господарства не є нерозривно пов`язаними з вимогами про витребування таких земельних ділянок у їх кінцевих набувачів - юридичних осіб, які підлягають розгляду за правилами господарського судочинства.
У справах № 373/626/17, № 911/3680/17, № 911/3681/17 окремих висновків про юрисдикцію спору в контексті правового режиму земельних ділянок із цільовим призначенням «для ведення особистого селянського господарства» Велика Палата Верховного Суду не формулювала, проте практика, зокрема щодо визначення предметної юрисдикції, при вирішенні спорів про витребування на користь держави земельних ділянок для ведення особистого селянського господарства є послідовною.
Юрисдикція таких спорів не пов`язується із цільовим призначенням земельної ділянки, оскільки відповідно до статті 1 Закону України «Про особисте селянське господарство» отримання фізичною особою земельної ділянки для ведення особистого селянського господарства має на меті задоволення особистих побутових потреб такої особи та не передбачає обов`язку створення нею юридичної особи або реєстрації підприємницької діяльності.
Тож основним критерієм для розмежування цивільної та господарської юрисдикції в справах, пов`язаних з вибуттям земель особистого селянського господарства з власності держави, Велика Палата Верховного Суду визначила суб`єктний склад сторін спору. Саме такий підхід і було застосовано при перегляді справ № 373/626/17, № 911/3680/17, № 911/3681/17.
Наявність такого підходу Великої Палати Верховного Суду до визначення предметної юрисдикції у справах про витребування на користь держави земель особистого селянського господарства переконливо доводить відсутність передумов для прийняття справи № 902/1159/22 на розгляд Великої Палати Верховного Суду з передбачених частиною шостою статті 302 ГПК України підстав для формування окремих висновків про юрисдикцію спорів з урахуванням правового режиму земельних ділянок із цільовим призначенням «для ведення особистого селянського господарства».
Також Велика Палата Верховного Суду наголосила, що предметна юрисдикція спору визначається на момент подання позову до суду. Подальша зміна суб`єктного складу сторін (зокрема, власника земельної ділянки) не впливає на визначення юрисдикції спору. У переданій на розгляд Великої Палати Верховного Суду справі прокурор пред`явив позов до ТОВ «Укрземрессурс», яке на момент звернення прокурора до суду було власником спірної земельної ділянки. Після пред`явлення цього позову прокурором ТОВ «Укрземрессурс» відчужило земельну ділянку фізичній особі ОСОБА_1 , у зв`язку із чим прокурор був змушений звертатися до суду з заявою про заміну неналежного відповідача та зміну предмета позову.
Натомість у справі № 302/422/21, висновком Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду в якій обґрунтована передача справи № 902/1159/22 на розгляд Великої Палати Верховного Суду, на момент пред`явлення прокурором позову про витребування земельної ділянки її власником була фізична особа, і ця обставина протягом розгляду справи не змінювалася.
Щодо мотивів незгоди з ухвалою Великої Палати Верховного Суду від 07.02.2024 у справі № 902/1159/22
За змістом пункту 2 частини першої статті 20 ГПК України господарські суди розглядають справи у спорах, що виникають у зв`язку із здійсненням господарської діяльності, та інші справи у визначених законом випадках, зокрема справи у спорах щодо приватизації майна, крім спорів про приватизацію державного житлового фонду.
Відповідно до частини шостої статті 302 ГПК України справа підлягає передачі на розгляд Великої Палати Верховного Суду, коли учасник справи оскаржує судове рішення з підстав порушення правил предметної чи суб`єктної юрисдикції, крім випадків, якщо: 1) учасник справи, який оскаржує судове рішення, брав участь у розгляді справи в судах першої чи апеляційної інстанції і не заявляв про порушення правил предметної чи суб`єктної юрисдикції; 2) учасник справи, який оскаржує судове рішення, не обґрунтував порушення судом правил предметної чи суб`єктної юрисдикції наявністю судових рішень Верховного Суду у складі колегії суддів (палати, об`єднаної палати) іншого касаційного суду у справі з подібною підставою та предметом позову у подібних правовідносинах; 3) Велика Палата Верховного Суду вже викладала у своїй постанові висновок щодо питання предметної чи суб`єктної юрисдикції спору у подібних правовідносинах.
Зауважуємо, що ОСОБА_1 , послідовно заявляла про порушення правил предметної юрисдикції починаючи з розгляду справи у суді першої інстанції.
Тобто у цій справі відсутнє виключення, передбачене пунктом 1 частини шостої статті 302 ГПК України.
Також звертаєм увагу, що у справі № 902/1159/22 прокурор обґрунтовує заявлені позовні вимоги тим, що ОСОБА_2 повторно використав право безоплатної приватизації земельної ділянки для ведення особистого селянського господарства та тим самим порушив вимоги закону при передачі земельної ділянки з державної у приватну власність.
Суди попередніх інстанцій, надаючи оцінку предметній юрисдикції цього спору, виходили з наведених прокурором підстав позову.
Посилаючись при цьому на положення пункту 2 частини першої статті 20 ГПК України, суди виснували, що внаслідок прямої вказівки у законі (ГПК України) до виключної юрисдикції господарських судів віднесено вирішення спорів щодо приватизації майна, крім спорів про приватизацію державного житлового фонду. При цьому, процесуальний закон не містить обмежень щодо розгляду за правилами господарського судочинства спорів щодо приватизації земельних ділянок. Єдиним та виключним нормативним критерієм виведення приватизаційних спорів із відання господарської юрисдикції є виникнення спору у сфері приватизації державного житлового фонду. Таким чином, вирішення усіх інших спорів щодо приватизації майна, в тому числі предметом яких є земельні ділянки комунальної або державної власності, підпадає під юрисдикцію господарських судів.
Тобто надаючи оцінку предметній юрисдикції спору суди виходили не з суб`єктного складу на момент звернення прокурора до суду.
Натомість у справі № 302/422/21, на яку посилається скаржник, позов про визнання недійсним і скасування наказу та витребування земельної ділянки також обґрунтовано тим, що фізична особа повторно безоплатно отримала у власність земельну ділянку. Однак суд розглянув цю справу в порядку цивільного судочинства.
Тобто за подібних обставин справи розглядають суди різних юрисдикцій.
Отже у цій справі відсутнє виключення, передбачене пунктом 2 частини шостої статті 302 ГПК України.
При цьому у справах № 373/626/17, № 911/3680/17, № 911/3681/17 (на які послалась Велика Палата Верховного Суду, обґрунтовуючи наявність послідовної практики вирішення питання юрисдикції подібних спорів), окремих висновків про юрисдикцію спору в контексті правового режиму земельних ділянок із цільовим призначенням «для ведення особистого селянського господарства» Велика Палата Верховного Суду не формулювала.
Зауважуємо, що такі висновки Великої Палати Верховного Суду відсутні.
Натомість приписи пункту 3 частини шостої статті 302 ГПК України прямо та недвозначно визначають, що відповідне рішення Великої Палати Верховного Суду має містити висновок щодо питання предметної чи суб`єктної юрисдикції спору у подібних правовідносинах.
Також наголошуємо, що подібний підхід до застосування пункту 3 частини шостої статті 302 ГПК України унеможливлює передачу на розгляд Великої Палати Верховного Суду на підставі частини шостої статті 302 ГПК України будь-якої справи, подібна до якої розглядалась Великою Палатою Верховного Суду, навіть якщо Велика Палата Верховного Суду не формулювала висновків щодо юрисдикції подібних спорів.
На нашу думку, у цій справі відсутнє виключення, передбачене пунктом 3 частини шостої статті 302 ГПК України.
Отже всі виключення, наявність яких унеможливлює прийняття справи до розгляду Великою Палатою Верховного Суду, у справі № 902/1159/22 відсутні.
За наведених вище обставин Велика Палата Верховного Суду мала прийняти справу № 902/1159/22 до розгляду та сформулювати висновок щодо предметної юрисдикції подібних спорів
Судді І. В. Ткач