ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

26 лютого 2024 року

м. Київ

cправа № 907/1008/22

Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного господарського суду:

Кондратова І.Д. - головуючий, судді - Губенко Н.М., Студенець В.І.

розглянув в порядку письмового провадження касаційну скаргу Комунального підприємства "Виробниче управління водопровідно-каналізаційного господарства міста Ужгорода"

на постанову Західного апеляційного господарського суду

(головуюча - Зварич О.В., судді - Гриців В.М., Кравчук Н.М.)

від 09.10.2023

у справі за позовом Комунального підприємства "Виробниче управління водопровідно-каналізаційного господарства міста Ужгорода"

до Холмківської сільської ради Ужгородського району Закарпатської області

про зобов`язання вчинити певні дії шляхом стягнення річних відсотків в розмірі 82 803,13 грн,

Короткий зміст позовних вимог

1. У грудні 2022 року Комунальне підприємство "Виробниче управління водопровідно-каналізаційного господарства міста Ужгорода" (далі - Підприємство) звернулось до Господарського суду Закарпатської області з позовом до Холмківської сільської ради Ужгородського району Закарпатської області (далі - Сільрада) про спонукання до виконання мирової угоди, затвердженої ухвалою Господарського суду Закарпатської області від 20.08.2019 у справі № 907/710/18, шляхом стягнення річних відсотків у розмірі 82 803,13 грн.

2. Позов обґрунтовано неналежним виконанням Сільрадою мирової угоди в частині сплати відсотків за користування коштами (пункт 3 мирової угоди), а також відсутністю у вказаної ухвали статусу виконавчого документа відповідно до Закону України "Про виконавче провадження".

3. Сільрада заперечувала проти позову з таких підстав:

- у пункті 3 мирової угоди сторони передбачили сплату відсотків у відповідності до статті 625 ЦК України, чим вийшли за межі предмета спору;

- відповідач, здійснивши дострокове повне погашення грошових зобов`язань, повністю та достроково виконав умови мирової угоди, а тому, прострочення виконання грошового зобов`язання відсутнє. Відповідно, підстава для сплати відсотків згідно зі статтею 625 ЦК України відсутня;

- підстави для застосування статті 536 ЦК України відсутні, тому що сторони не домовлялися про застосування цієї норми і відсутні обставини, з якими пов`язується застосування цієї норми.

Фактичні обставини справи, установлені судами

4. 11.04.1997 Виробниче управління водопровідно-каналізаційного господарства м. Ужгорода, правонаступником якого є Підприємство, та Сільрада уклали договір про постачання та відвід води, за яким у останньої утворилась заборгованість.

5. 04.03.2019 Господарський суд Закарпатської області ухвалив рішення у справі № 907/710/18, яким стягнув з Сільради на користь позивача суму 334 941,32 грн заборгованості за надані послуги і суму 5 024,12 грн на відшкодування витрат по сплаті судового збору.

6. 20.08.2019 Господарський суд Закарпатської області постановив ухвалу у справі № 907/710/18, якою затвердив мирову угоду на стадії виконання рішення суду у справі №907/710/18 за позовом Підприємства до сільської ради про стягнення заборгованості за надане водопостачання.

7. Умовами мирової угоди передбачено, що відповідач погашає заборгованість у сумі 339 965,44 грн щомісячними рівними платежами до 24 числа кожного місяця, починаючи з жовтня 2019 року, протягом 18 років згідно із погодженим графіком.

8. Відповідно до пункту 2 мирової угоди несплата кожного чергового платежу прирівнюється до невиконання мирової угоди в цілому і дає право позивачу на стягнення всього залишку суми за мировою угодою одразу.

9. Пунктом 3 мирової угоди сторони узгодили, що у відповідності до статті 625 ЦК України, відповідач сплачує позивачу річні відсотки у розмірі 120 % ставки НБУ, чинної на момент здійснення кожного платежу. Нарахування річних відсотків здійснюється позивачем щоразу після кожного платежу за період з моменту затвердження судом мирової угоди до дня здійснення платежу. На суму кожного платежу з річних відсотків позивач виписує відповідачу рахунок протягом 5 календарних днів після платежу, який підлягає оплаті відповідачем протягом 10 календарних днів з дня виписки. Для отримання цього рахунку відповідач протягом 5 календарних днів з дати здійснення ним платежу за цією мировою угодою зобов`язаний з`явитися до позивача. Не оплата цього рахунку, незважаючи на факт отримання чи не отримання ним рахунку, є невиконанням мирової угоди і надає право позивачу на стягнення всього залишку суми за мировою угодою одразу.

10. Згідно з пунктом 4 мирової угоди відповідач має право достроково повністю чи частково виконати свої зобов`язання за мировою угодою.

11. На виконання умов мирової угоди відповідач в період з 21.10.2019 по 12.03.2022 сплачував на користь позивача по 1 574,00 грн (всього 30 платежів на суму 47 220, 00 грн).

12. Залишок боргу в сумі 292 745,44 грн відповідач достроково сплатив позивачу 18.03.2022.

13. Позивач склав розрахунок здійснених оплат річних відсотків Сільрадою, згідно з яким в період з 26.10.2019 по 28.03.2022 відповідач сплатив річні відсотки у загальній сумі 6 671,21 грн.

14. Позивач надіслав відповідачу лист № 786 від 21.06.2022 з рахунком №РБ-0000007-1 від 21.06.2022 на оплату річних відсотків по мировій угоді на суму 90 175,39 грн.

15. Позивач звертався до управління Державної казначейської служби України в Ужгородському районі Закарпатської області з заявою про стягнення з Сільради заборгованості по оплаті річних відсотків по укладеній мировій угоді.

16. Управління відмовило у задоволенні вказаної заяви, оскільки вказані зобов`язання не відносяться до безспірного списання коштів з рахунків боржника, що стало підставою для звернення Підприємства з цим позовом до суду.

Короткий зміст рішення суду першої інстанції

17. Господарський суд Закарпатської області рішенням від 04.05.2023 позов задовольнив, стягнув з Сільради кошти в сумі 82 803,13 грн та витрати зі сплати судового збору в сумі 2 481,00 грн.

18. Рішення суду обґрунтовано таким:

- Сільрада не виконала у повному обсязі пункт 3 мирової угоди, який передбачає сплату Підприємству річних відсотків у розмірі 120 % ставки НБУ, чинної на момент здійснення кожного платежу;

- нарахування річних відсотків здійснюється позивачем щоразу після кожного платежу за період з моменту затвердження судом мирової угоди до дня здійснення платежу;

- дострокове виконання відповідачем мирової угоди в частині сплати визначених пунктом 1 мирової угоди платежів не спростовує необхідності виконання в повному обсязі обов`язку, передбаченого пунктом 3 мирової угоди, зі сплати процентів за користування коштами за весь період, як було передбачено пунктом 1 такої мирової угоди.

19. Постановою Західного апеляційного господарського суду від 09.10.2023 рішення суду першої інстанції скасовано, прийнято нове рішення, яким у задоволенні позову відмовлено повністю.

20. Постанова суду мотивована таким:

- суд першої інстанції помилково не врахував, що укладена між сторонами мирова угода не передбачає права позивача нараховувати та обов`язку відповідача сплачувати у відповідності до статті 625 ЦК України річні відсотки у разі дострокового повного виконання відповідачем своїх зобов`язань за мировою угодою;

- відповідач достроково сплатив позивачу грошові кошти на виконання умов мирової угоди, якою не передбачено нарахування та сплату відсотків у разі дострокового виконання зобов`язань за мировою угодою, тобто на суму такого дострокового платежу;

- суд першої інстанції помилково застосував до спірних правовідносин положення статті 536 ЦК України, оскільки про її застосування сторони в мировій угоді не домовлялися;

- у пункті 3 мирової угоди сторони узгодили сплату річних відсотків у відповідності до статті 625 ЦК України, яка передбачає сплату відсотків річних від "простроченої", а не "достроково сплаченої" суми коштів.

Короткий зміст вимог касаційної скарги та підстава (підстави) відкриття касаційного провадження. Узагальнені доводи особи, яка подала касаційну скаргу

21. 07.11.2023 Підприємство звернулось до Верховного Суду з касаційною скаргою, в якій просить постанову суду апеляційної інстанції скасувати та залишити в силі рішення суду першої інстанції.

22. Скаржник визначає підставами касаційного оскарження судових рішень пункти 1, 3 частини другої статті 287 ГПК України.

23. В обґрунтування касаційної скарги скаржник зазначає, що суд апеляційної інстанції неправильно застосував норми матеріального права, а саме:

- частину четверту статті 213 ЦК України щодо способів тлумачення та застосування правочину, які використовуються на третьому рівні тлумачення та не передбачають використання з цією метою виключно цифрового позначення номеру статті закону без врахування висновків щодо застосування вказаної норми у подібних правовідносинах, викладених у постановах Верховного Суду від 31.08.2022 у справі № 910/6870/21, від 22.01.2020 у справі № 910/5174/19 та від 23.10.2019 у справі № 761/6144/15 (пункт 1 частини другої статті 287 ГПК України);

- принципи та критерії статті 213 ЦК України у випадку конкуренції (несумісних протирічь) між текстовим формулюваннями прав та обов`язків сторін правочину та між цифровим номером статті закону, і відсутні висновки Верховного Суду щодо застосування цієї норми у подібних правовідносинах (пункт 3 частини другої статті 287 ГПК України);

- частини другої статті 625 ЦК України, яка не підлягала застосуванню, та не застосування статті 536 ЦК України, яка підлягала застосуванню, без врахування висновків Верховного Суду щодо їх застосування у подібних правовідносинах, викладених у постановах від 18.12.2018 у справі №908/639/18 та від 10.04.2018 у справі № 910/10156/17 (пункт 1 частини другої статті 287 ГПК України).

24. З огляду на те, що справа є малозначною скаржник вказує відповідно до підпункту "в" пункту 2 частини третьої статті 287 ГПК України, що ця справа має виняткове значення для нього та територіальної громади міста Ужгорода, оскільки його засновником є Ужгородська міська рада, яка є органом управління підприємства; відповідно до статуту є виконавцем комунальних послуг з централізованого водопостачання та централізованого водовідведення, насичення ринку відповідних послуг та технічне обслуговування експлуатаційної мережі міста Ужгорода; майно підприємства є власністю громади міста Ужгорода; основним джерелом фінансування діяльності комунального підприємства є, зокрема, дохід за надані послуги у сфері централізованого водопостачання та централізованого водовідведення. Вирішення цього спору має значення не тільки для захисту порушеного права Підприємства, а й становить значний суспільний інтерес для жителів міста Ужгорода, з огляду на правову природу коштів, питання стягнення яких є предметом позову.

ПОЗИЦІЯ ВЕРХОВНОГО СУДУ

Мотиви, якими керується Верховний Суд, та застосоване законодавство

25. Розглянувши подану касаційну скаргу, Верховний Суд дійшов висновку, що вона підлягає задоволенню з огляду на таке.

26. Відповідно до частини 2 статті 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

27. Згідно зі статтею 536 ЦК України за користування чужими грошовими коштами боржник зобов`язаний сплачувати проценти, якщо інше не встановлено договором між фізичними особами. Розмір процентів за користування чужими грошовими коштами встановлюється договором, законом або іншим актом цивільного законодавства.

28. У пункті 36 постанови Верховного Суду від 18.12.2018 у справі №908/639/18, на яку посилається скаржник, сформовано висновок, що проценти річних, про які йдеться у частині другій статті 625 ЦК України, необхідно відрізняти від процентів за користування чужими коштами, передбачених статтею 536 названого Кодексу. Так, стягнення процентів річних є заходом відповідальності за порушення грошового зобов`язання і одночасно, як зазначалося, способом захисту майнового права та інтересу кредитора, тобто зобов`язанням сплатити кошти, тоді як проценти, зазначені у статті 536 ЦК України, - це плата за користування чужими коштами, в тому числі безпідставно одержаними, збереженими грішми (стаття 1214 ЦК України). Підставами для застосування до правовідносин сторін статті 536 ЦК України є, по-перше, факт користування чужими коштами, по-друге - встановлення розміру відповідних процентів договором або чинним законодавством (наприклад, статтями 1048, 1054, 1061 ЦК України). Спільним для цих процентів є те, що вони нараховуються саме у зв`язку з користуванням чужими коштами. Положення ж частини другої статті 625 ЦК України в частині сплати процентів річних застосовуються за наявності порушення грошового зобов`язання. Тому, зокрема, якщо в законі або в укладеному сторонами договорі передбачено розмір процентів за користування чужими коштами (стаття 536 ЦК України), то це не позбавляє кредитора права звернутися до боржника з позовом про стягнення як зазначених процентів, так і трьох процентів річних (якщо інший їх розмір не передбачено договором або законом) - за наявності порушення боржником грошового зобов`язання.

29. Отже, проценти річних, передбачені у частині другій статті 625 ЦК України є одночасно заходом відповідальності за порушення грошового зобов`язання і способом захисту майнового права та інтересу кредитора, тобто зобов`язанням сплатити кошти.

30. Як убачається з касаційної скарги, а також оскаржуваного судового рішення, причиною виникнення спору стало питання, пов`язане із тлумаченням умов мирової угоди, затвердженої ухвалою суду, зокрема, в частині сплати річних відсотків під час здійснення кожного платежу.

31. Згідно з частиною першою статті 637 ЦК України тлумачення умов договору здійснюється відповідно до статті 213 ЦК України.

32. Верховний Суд у постанові від 31.08.2022 у справі № 910/6870/21, на яку посилається скаржник, сформував такі висновки:

- у частинах третій та четвертій статті 213 ЦК України визначаються загальні способи, що застосовуватимуться при тлумаченні, які втілюються в трьох рівнях тлумачення. Перший рівень тлумачення здійснюється за допомогою однакових для всього змісту правочину значень слів і понять, а також загальноприйнятих у відповідній сфері відносин значення термінів. Другим рівнем тлумачення (у разі, якщо за першого підходу не вдалося витлумачити зміст правочину) є порівняння різних частин правочину як між собою, так і зі змістом правочину в цілому, а також з намірами сторін, які вони виражали при вчиненні правочину, а також з чого вони виходили при його виконанні. Третім рівнем тлумачення (при без результативності перших двох) є врахування: (а) мети правочину, (б) змісту попередніх переговорів, (в) усталеної практики відносин між сторонами (якщо сторони перебували раніш в правовідносинах між собою), (г) звичаїв ділового обороту; (ґ) подальшої поведінки сторін; (д) тексту типового договору; (е) інших обставин, що мають істотне значення. Таким чином, тлумаченню підлягає зміст правочину або його частина за правилами, встановленими статтею 213 ЦК України (пункт 5.16.);

- аналіз положень статті 213 ЦК України свідчить, що тлумачення правочину - це з`ясування змісту дійсного одностороннього правочину чи договору (двостороннього або багатостороннього правочину), з тексту якого неможливо встановити справжню волю сторони (сторін). Потреба в тлумаченні виникає в разі різного розуміння змісту правочину його сторонами, зокрема при невизначеності і незрозумілості буквального значення слів, понять і термінів змісту (пункт 5.17.).

33. У справі, що переглядається, сторони, у пункті 3 мирової угоди узгодили, що у відповідності до статті 625 ЦК України, відповідач сплачує позивачу річні відсотки у розмірі 120 % ставки НБУ, чинної на момент здійснення кожного платежу. Нарахування річних відсотків здійснюється позивачем щоразу після кожного платежу за період з моменту затвердження судом мирової угоди до дня здійснення платежу.

34. Верховний Суд зазначає, що сторони у пункті 3 мирової угоди чітко передбачили сплату річних відсотків, передбачених частиною другою статті 625 ЦК України, що вбачається із використаних слів - "процентів річних" (передбачено частиною другою статті 625 ЦК України, у статті 536 вживається слово "проценти" без конкретизації терміну) та безпосереднім посиланням на норму статті 625 ЦК України (перший рівень тлумачення - загальноприйняті у відносинах значення термінів).

35. Тому суд апеляційної інстанції дійшов правильного висновку, що сторони у пункті 3 мирової угоди передбачили сплату річних відсотків, передбачені у частині другій статті 625 ЦК України.

36. Водночас, як було зазначено вище, проценти річних, передбачені у частині другій статті 625 ЦК України, крім заходу відповідальності за порушення грошового зобов`язання, є і способом захисту майнового права та інтересу кредитора.

37. Отже, сторони правовідношення не обмежені в праві узгодити в угоді можливість захисту майнового стану кредитора шляхом встановлення обов`язку боржника сплачувати відсотки річних, передбачених частиною другою статті 625 ЦК України.

38. Сторони у цій справі шляхом укладення мирової угоди на стадії виконання судового рішення погодили умову про розстрочку сплати заборгованості за договором послуг, змінили строк та порядок виконання грошового зобов`язання відповідача з оплати наданих послуг, визначили його проміжком часу у 18 років, протягом якого відповідач зобов`язаний вносити на рахунок позивача-стягувача щомісячні платежі в сумі, визначеній графіком погашення та передбачили сплату річних відсотків за кожний платіж за період з моменту затвердження мирової угоди до дня здійснення платежу.

39. При цьому морова угода не містить положення, що сплата річних відсотків здійснюється тільки за платежами, передбаченими графіком погашення заборгованості (пункт 1 мирової угоди), а пунктом 3 угоди узгоджено, що нарахування річних відсотків здійснюється щоразу після кожного платежу. Право дострокового погашення сторони узгодили у пункті 4 мирової угоди, однак не передбачили, що дострокове погашення звільняє відповідача від сплати відсотків річних, визначених у пункті 3 угоди.

40. Тобто, за умовами мирової угоди сторони за взаємною згодою фактично змінили істотні умови договору, зокрема змінили строки та порядок оплати (встановили графік погашення боргу) та передбачили сплату річних відсотків у визначеному розмірі за кожним платежем без виключення такого обов`язку, у разі здійснення дострокового повного чи часткового погашення боргу, передбаченого пунктом 4 угоди.

41. Однак, суд апеляційної інстанції не врахував наведеного та дійшов помилкового висновку, що укладена між сторонами у справі та затверджена в судовому порядку мирова угода не передбачає обов`язку відповідача сплатити відсотки річних у разі дострокового погашення заборгованості у відповідності зі статтею 625 ЦК України, оскільки саме такий порядок узгоджено сторонами у пункті 3 мирової угоди.

42. Отже, доводи скаржника щодо помилкового висновку суду апеляційної інстанції стосовно відсутності підстав для стягнення річних відсотків, передбачених пунктом 3 мирової угоди є обґрунтованими, у зв`язку з чим постанова суду підлягає скасуванню із залишенням в силі рішення суду першої інстанції про стягнення відсотків річних, нарахованих на суму дострокового погашення.

Висновки за результатами розгляду касаційної скарги

43. Відповідно до пункту 4 частини першої статті 308 ГПК України суд касаційної інстанції за результатами розгляду касаційної скарги має право скасувати постанову суду апеляційної інстанції повністю або частково і залишити в силі рішення суду першої інстанції у відповідній частині.

44. Суд касаційної інстанції скасовує постанову суду апеляційної інстанції повністю або частково і залишає в силі судове рішення суду першої інстанції у відповідній частині, якщо в передбачених статтею 300 цього Кодексу межах встановить, що судом апеляційної інстанції скасовано судове рішення, яке відповідає закону (стаття 312 ГПК України).

45. Суд апеляційної інстанцій неправильно застосував положення статті 213, частини другої статті 625 ЦК України, у зв`язку з чим дійшов помилкового висновку про відсутність підстав для стягнення відсотків річних. Натомість суд першої інстанції дійшов правильного по суті висновку щодо наявності підстав для стягнення річних відсотків у визначному угодою розмірі та порядку.

46. З огляду на наведене касаційна скарга підлягає задоволенню, а постанова суду апеляційної інстанції скасуванню із залишенням в силі рішення суду першої інстанції.

Розподіл судових витрат

47. Оскільки касаційна скарга відповідача підлягає задоволенню, судові витрати зі сплати судового збору за подання касаційної скарги покладаються на позивача.

Керуючись статтями 129, 300, 301, пунктом 4 частини першої статті 308, статтями 312, 314, 315, 317 Господарського процесуального кодексу України, Верховний Суд

ПОСТАНОВИВ:

1. Касаційну скаргу Комунального підприємства "Виробниче управління водопровідно-каналізаційного господарства міста Ужгорода" задовольнити.

2. Постанову Західного апеляційного господарського суду від 09.10.2023 скасувати, а рішення Господарського суду Закарпатської області від 04.05.2023 у справі № 907/1008/22 залишити в силі.

3. Стягнути з Холмківської сільської ради Ужгородського району Закарпатської області (89422, Закарпатська область, Ужгородський район, с. Холмок, вул. Свободи, буд. 50, код 22096259) на користь Комунального підприємства "Виробниче управління водопровідно-каналізаційного господарства міста Ужгорода" (88000, Закарпатська область, м. Ужгород, вул. Митна, буд. 1, код 03344326) 4 962,00 грн - судового збору за подання касаційної скарги.

4. Постанова набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною та оскарженню не підлягає.

Головуючий І. Кондратова

Судді Н. Губенко

В. Студенець