ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ХАРКІВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
_______________________________________________________________________
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

27.02.2024м. ХарківСправа № 922/4671/23

Господарський суд Харківської області у складі:

судді Добрелі Н.С.

при секретарі судового засідання Хруслової А.К.

розглянувши в порядку загального позовного провадження справу

за позовомАкціонерного товариства Комерційний Банк "ПРИВАТБАНК" (49094, м. Дніпро, вул. Набережна Перемоги, 50)
до ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 )
простягнення коштів

за участю представників:

позивача - Левицька А.В.

відповідача - не з`явивя.

ВСТАНОВИВ:

АТ КБ "ПРИВАТБАНК" звернулося до Господарського суду Харківської області з позовною заявою до ОСОБА_1 , в якій просить суд стягнути з відповідача на користь позивача заборгованість за лізинговими платежами в розмірі 503.730,00 грн несплачене відшкодування частини вартості предмету лізингу за фактичний строк користування, 426.650,40 грн - заборгованість за винагородою за користування предметом лізингу, 252.361,92 грн - пеню та судові витрати.

Фактичними підставами позову є невиконання відповідачем свого грошового зобов`язання за Договором фінансового лізингу від 14.11.2016 №DNH2FLO10182 в частині сплати лізингових платежів.

07.11.2023 на виконання приписів частини шостої статті 176 ГПК України суд звернувся до Головного управління Державної міграційної служби України в Харківській області із запитом щодо надання відомостей про реєстрацію місця проживання ОСОБА_1 .

21.11.2023 від Головного управління Державної міграційної служби України в Харківській області надійшов лист від 13.11.2023 №6301.6.3-20409/63, в якому повідомлено, що станом на 13.11.2023 місце проживання ОСОБА_1 на території Харківської області не зареєстровано.

Судом був здійснений запит до Єдиного державного демографічного реєстру щодо надання відомостей про реєстрацію місця проживання ОСОБА_1 та отримано відповідь, згідно з якою адресою реєстрації відповідаіча ОСОБА_1 є: АДРЕСА_2 .

Ухвалою Господарського суду Харківської області від 27.11.2023 відкрито загальне позовне провадження у справі №922/4671/23.

Ухвалою Господарського суду Харківської області від 12.12.2023 у справі №922/4671/23 продавжений строк підготовчого провадження на 30 днів.

Ухвалою Господарського суду Харківської області від 06.02.2024 закрито підготовче провадження у справі №922/4671/23 та призначено справу до судового розгляду по суті на 27.02.2024 об 11:30 год.

Присутній у судовому засіданні 27.02.2024 представник позивача позовні вимоги підтримує та просить суд їх задовольнити з підстав, викладених у позовній заяві.

Правом на участь представника в судовому засіданні по суті 27.02.2024 відповідач не скористався, відзиву на позов не надав, про дату, час і місце судового засідання повідомлявся відповідно до положень ГПК України. Втім, ухвали суду повернулися від відповідача на адресу господарського суду з відміткою відділення поштового зв`язку "адресат відсутній за вказаною адресою".

Суд звертає увагу на те, що направлення листів рекомендованою кореспонденцією на дійсні адреси є достатнім для того, щоб вважати повідомлення належним. При цьому отримання зазначених листів адресатом перебуває поза межами контролю відправника, у цьому випадку суду (див. висновки Великої Палати Верховного Суду, викладені у постанові від 25.04.2018 у справі №800/547/17).

При цьому, виходячи зі змісту статей 120, 242 ГПК, пунктів 11, 17, 99, 116, 117 Правил надання послуг поштового зв`язку, у разі якщо ухвалу про вчинення відповідної процесуальної дії або судове рішення направлено судом рекомендованим листом за належною поштовою адресою, яка була надана суду відповідною стороною (наявність такої адреси в ЄДР прирівнюється до повідомлення такої адреси стороною), і судовий акт повернуто підприємством зв`язку з посиланням на відсутність (вибуття) адресата, відмову від одержання, закінчення строку зберігання поштового відправлення тощо, то необхідно вважати, що адресат повідомлений про вчинення відповідної процесуальної дії або про прийняття певного судового рішення у справі (аналогічний висновок наведений у постанові Верховного Суду від 30.03.2023 у справі №910/2654/22).

Враховуючи факт направлення судом ухвали про відкриття провадження у справі на дійсну адресу відповідача та повернення такої ухвали з відміткою поштового відділення "адресат відсутній за вказаною адресою", суд дійшов висновку про належне повідомлення відповідача у даній справі.

Обов`язок швидкого здійснення правосуддя покладається, в першу чергу, на відповідні державні судові органи. Розумність тривалості судового провадження оцінюється в залежності від обставин справи та з огляду на складність справи, поведінки сторін, предмету спору. Нездатність суду ефективно протидіяти недобросовісно створюваним учасниками справи перепонам для руху справи є порушенням ч. 1 ст. 6 даної Конвенції (§ 66, 69 рішення Європейського суду з прав людини від 08.11.2005 у справі "Смірнова проти України").

За висновками суду, в матеріалах справи достатньо документів, які мають значення для правильного вирішення спору, внаслідок чого справа може бути розгляну за наявними матеріалами справи.

Перевіривши всі фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, всебічно та повно дослідивши матеріали справи та надані учасниками справи докази, суд встановив наступне.

Між ФОП ОСОБА_1 (лізингоодержувач) та ПАТ КБ "ПРИВАТБАНК" (банк) був укладений Договір фінансового лізингу від 14.11.2016 №DNH2FLO10182 (надалі Договір). Згідно з його умовами банк здійснює придбання у власність ТОВ з ІІ "НОВОФАРМ", а потім передає лізингоодержувачу, а лізингоодержувач приймає від банка в платне користування, а після сплати всієї суми лізингових платежів, у визначені цим Договором строки, на умовах фінансового лізингу (лізинг) майно відповідно до специфікації, що є невід`ємною частиною цього Договору. Вартість майна становить 559.700,00 грн, ПДВ 111.940,00 грн, усього до сплати 671.400,00 грн.

Згідно з пунктом 2.1. Договору загальна вартість майна становить 671.400,00 грн та складається з: суми авансового платежу 67.164,00 грн; загальної вартості лізингових платежів у частині, що йде на викуп вартості переданого лізингоодержувачу майна, 604.476,00 грн, згідно з графіком внесення лізингових платежів, зазначеним в Додатку №2, що є невід`ємною частиною цього Договору.

Лізингоодеружвач сплачує банку на рахунок згідно Додатку №2 винагороду за користування майна в розмірі 10% річних від суми залишку несплаченої вартості майна, виходячи з фактичної кількості днів користування майном, та 360 днів у році, в дату оплати винагороди, якою є 28 число кожного поточного місяця (підпункт 2.3.2. пункту 2.3. Договору).

Підпунктами 7.2.12., 7.2.15. пункту 7.2. Договору передбачено, що лізингоодержувач зобов`язаний не зменшувати суму лізингових платежів, а також не затримувати виплату чергового лізингового платежу, якщо дані зміни не погоджені сторонами та не передбачені договорами про внесення змін до цього Договору. Сплачувати лізингові платежі, що включають: суму, що відшкодовує при кожному платежі частину вартості майна, проценти та винагороди за отримання в лізинг майна, інші витрати банку, безпосередньо пов`язані з цим Договором.

Строк дії лізингу з дати підписання цього Договору до 13.11.2019 (пункт 11.1. Договорур).

Між сторонами була підписана специфікація майна (Додаток №1 до Договору), в якій погоджено найменування майна, дані технічного паспорту майна та його вартість. А саме: жатка кукурузная OLIMAC DRAGO 8-рядная меж дур.70см. вартістю 671.640,00 грн з ПДВ.

Додатком №2 до Договору визначений графік лізингових платежів, а саме: дата платежу 28.08.2017 на суму 100.746,00 грн з ПДВ; 28.11.2017 на суму 100.746,00 грн з ПДВ; 28.08.2018 на суму 100.746,00 грн з ПДВ; 28.11.2018 на суму 100.746,00 грн з ПДВ; 28.08.2019 на суму 100.746,00 грн з ПДВ; 13.11.2019 на суму 100.746,00 грн з ПДВ.

На виконання умов Договору між сторонами був підписаний 15.11.2016 Акт прийому майна на відповідальне зберігання (Додаток №5 до Договору), відповідно до якого банк передав, а лізингоодержувач прийняв у відповідальне зберігання майно - жатка кукурузная OLIMAC DRAGO 8-рядная меж дур.70см. вартістю 671.640,00 грн з ПДВ.

Як зазначає позивач у позовній заяві, в порушення умов Договору відповідач не здійснював відшкодування вартості майна, у зв`язку з чим у останнього утворилась прострочена заборгованість зі сплати такого відшкодування в розмірі 503.730 грн. Також відповідач не сплачує винагороду за користування майном, у зв`язку з чим станом на 24.10.2023 заборгованість зі сплати винагороду за користування предметом лізингу складає 426.650,40 грн.

Вказані обставини, на думку позивача, свідчать про порушення його прав та охоронюваних законом інтересів і є підставою для їх захисту у судовому порядку, у зв`язку з чим позивач звернувся до суду з цим позовом.

Надаючи правову кваліфікацію викладеним обставинам справи, з урахуванням фактичних та правових підстав позовних вимог, суд виходить з наступного.

Згідно Витягу з Єдиного державного реєстру юридичних осіб та фізичних осіб-підприємців ОСОБА_1 30.05.2018 припинив свою підприємницьку діяльність на підставі власного рішення, про що в Реєстрі внесений запис № 2001402.

ГПК України встановлено, що сторонами в судовому процесі господарської юрисдикції - позивачами і відповідачами - можуть бути і фізичні особи, які не є підприємцями, а винятки, коли спори, стороною яких є фізична особа, що не є підприємцем, не підлягають розгляду у господарських судах, чітко визначені положеннями статті 20 цього Кодексу.

Відтак господарські суди мають юрисдикцію щодо розгляду за пунктом 1 частини першої статті 20ГПК України спорів, у яких стороною є фізична особа, яка на дату подання позову втратила статус суб`єкта підприємницької діяльності, якщо ці спори пов`язані, зокрема, з підприємницькою діяльністю, що раніше здійснювалася зазначеною фізичною особою, зареєстрованою підприємцем.

За змістом статей 51,52,598-609 ЦК України, статей 202-208 ГК України, частини восьмої статті 4 Закону України "Про державну реєстрацію юридичних осіб, фізичних осіб - підприємців та громадських формувань" у випадку припинення підприємницької діяльності фізичної особи - підприємця (із внесенням до Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб - підприємців та громадських формувань запису про державну реєстрацію такого припинення) її зобов`язання (господарські зобов`язання) за укладеними договорами не припиняються, а продовжують існувати, оскільки вона як фізична особа не перестає існувати та відповідає за своїми зобов`язаннями, пов`язаними з підприємницькою діяльністю, усім своїм майном.

Таким чином, виходячи із суб`єктного складу та змісту правовідносин сторін як таких, що виникли з господарського договору, зобов`язання за яким у відповідача із втратою його статусу як ФОП не припинились, тож спір належить до господарської юрисдикції (аналогічна позиція викладена у постанові Великої Палати Верховного Суду від 09.10.2019 у справі №127/23144/18).

Предметом даного позову виступає майнова вимога позивача, як банку, до відповідача, як лізингоодержувача, про стягнення з останнього заборгованості зі сплати лізингових платежів, винагороди за користування предметом лізингу та пені за порушення відповідачем строків виконання грошового зобов`язання.

Спірні правовідносини, які виникли між сторонами, регулюються положеннями чинного законодавства про фінансовий лізинг.

Так, відповідно до статті 292 ГК України лізинг - це господарська діяльність, спрямована на інвестування власних чи залучених фінансових коштів, яка полягає в наданні за договором лізингу однією стороною (лізингодавцем) у виключне користування другій стороні (лізингоодержувачу) на визначений строк майна, що належить лізингодавцю або набувається ним у власність (господарське відання) за дорученням чи погодженням лізингоодержувача у відповідного постачальника (продавця) майна, за умови сплати лізингоодержувачем періодичних лізингових платежів. Об`єктом лізингу може бути нерухоме і рухоме майно, призначене для використання як основні фонди, не заборонене законом до вільного обігу на ринку і щодо якого немає обмежень про передачу його в лізинг.

Згідно з частиною першою статті 806 ЦК України за договором лізингу одна сторона (лізингодавець) передає або зобов`язується передати другій стороні (лізингоодержувачеві) у користування майно, що належить лізингодавцю на праві власності і було набуте ним без попередньої домовленості із лізингоодержувачем (прямий лізинг), або майно, спеціально придбане лізингодавцем у продавця (постачальника) відповідно до встановлених лізингоодержувачем специфікацій та умов (непрямий лізинг) на певний строк і за встановлену плату (лізингові платежі).

До договору лізингу застосовуються загальні положення про найм (оренду) з урахуванням особливостей, встановлених цим параграфом та законом. До відносин, пов`язаних з лізингом, застосовуються загальні положення про купівлю-продаж та положення про договір поставки, якщо інше не встановлено законом. Особливості окремих видів і форм лізингу встановлюються законом (частина друга статті 806 ЦК України).

Відповідно до статті 1 Закону України «Про фінансовий лізинг» фінансовий лізинг - це вид цивільно-правових відносин, що виникають із договору фінансового лізингу. За договором фінансового лізингу лізингодавець зобов`язується набути у власність річ у продавця (постачальника) відповідно до встановлених лізингоодержувачем специфікацій та умов і передати її у користування лізингоодержувачу на визначений строк не менше одного року за встановлену плату (лізингові платежі).

Згідно з частиною другою статті 6 Закону України «Про фінансовий лізинг» істотними умовами договору лізингу є: предмет лізингу; строк, на який лізингоодержувачу надається право користування предметом лізингу (строк лізингу); розмір лізингових платежів; інші умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.

З матеріалів справи судом встановлено, що на виконання умов Договору позивач передав, а відповідач прийняв у лізинг майно - жатка кукурузная OLIMAC DRAGO 8-рядная меж дур.70см. вартістю 671.640,00 грн з ПДВ, про що свідчить Акт прийому майна на відповідальне зберігання (Додаток №5 до Договору).

Статтями 525, 526 ЦК України, що кореспондуються за змістом з положеннями статті 193 ГК України, передбачено, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом.

Частиною першою статті 530 ЦК України передбачено, що якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

У свою чергу, відповідач свої грошові зобов`язання виконав частково, не сплативши в повній мірі лізингові платежі (вартість предмету лізингу.) Згідно з наданим позивачем розрахунком заборгованості за Договором, станом на 24.10.2023 відповідач має прострочену заборгованість зі сплати вартості предмету лізингу в розмірі 503.730,00 грн.

Згідно зі статтею 610 ЦК України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).

Відповідно до частини другої статті 614 ЦК України відсутність своєї вини доводить особа, яка порушила зобов`язання.

Відповідно до частини третьої-четвертої статті 13 ГПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних з вчиненням чи не вчиненням нею процесуальних дій.

За таких обставин обов`язок доведення факту повного та своєчасного виконання грошових зобов`язань за договором фінансового лізингу закон покладає на лізингоодержувача в даному випадку на відповідача.

Відповідно до статті 73 ГПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Відповідно до частини першої статті 86 ГПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Суд зазначає, що відповідачем під час розгляду справи не надано до суду доказів відсутності боргу або контррозрахунку заявленої до стягнення суми, отже відповідач не спростував вимоги позивача, не надав суду належні докази, які свідчать про відсутність заборгованості перед кредитором за договірними зобов`язаннями.

Отже, за висновками суду в спірних правовідносинах відповідачем дійсно порушено умови Договору в частині повноти та своєчасності здійснення передбачених договором платежів.

Враховуючи приписи статті 526 ЦК України та статті 193 ГК України, якими передбачено, що зобов`язання повинні виконуватись сторонами у встановлених договором або законом порядку і строках, приймаючи до уваги викладені обставини, доведеність з боку позивача факту порушення відповідачем умов кредитного договору та діючого законодавства, та оскільки відповідачем не спростовано наявності заборгованості - суд приходить до висновку про наявність у справі достатніх правових підстав для задоволення позовних вимог про стягнення з відповідача на користь позивача заборгованості за лізинговими платежами в розмірі 503.730,00 грн (несплачене відшкодування частини вартості предмету лізингу за фактичний строк користування).

Також позивачем нарахована відповідачу винагорода за користування предметом лізингу, заборгованість за якої складає 426.650,40 грн.

Відповідно до частини другої статті 16 Закону України «Про фінансовий лізинг» до складу лізингових платежів включається, зокрема, винагорода лізингодавцю за отриманий у фінансовий лізинг об`єкт фінансового лізингу.

Умовами пункту 2.3. Договору передбачено, що лізингоодеружвач сплачує банку на рахунок згідно Додатку №2 винагороду за користування майна в розмірі 10% річних від суми залишку несплаченої вартості майна, виходячи з фактичної кількості днів користування майном, та 360 днів у році, в дату оплати винагороди, якою є 28 число кожного поточного місяця.

У випадку порушення лізингоодержувачем зобов`язань по сплаті лізингових платежів, передбачених цим Договором, винагорода за користування майном складає розмір 20% річних від суми залишку несплаченої вчасно частини вартості майна, згідно Додатку №2.

Виходячи зі змісту пункту 2.3. Договору винагорода за користування предметом лізингу за своєю правовою природою більш відноситься до відсотків, як такі, що нараховуються за кожен день користування предметом лізингу.

З долученого до позовної заяви розрахунку вбачається, що така винагорода нараховувалась позивачем, починаючи з 18.11.2016 та до 24.10.2023. Разом із тим суд зазначає, умовами Договору погоджений строк лізингу до 13.11.2019, а отже нарахування позивачем винагороди за користування предметом лізингу після закінчення дії Договору не узгоджується з правовою природою відсотків, нарахування яких після спливу визначеного в Договорі строку припиняється. В охоронних правовідносинах права та інтереси позивача забезпечені частиною другою статті 625 ЦК України, яка регламентує наслідки прострочення виконання грошового зобов`язання.

За розрахунком позивача станом на 14.11.2019 (наступний день після закінчення строку дії Договору) заборгованість відповідача за винагородою за користування предметом лізингу становила 148.619,42 грн, решта суми винагороди (278.030,98 грн) нарахована після закінчення строку дії лізингу, а отже є неправомірною та задоволенню не підлягає.

В силу частини другої статті 20 ГК України захист прав і законних інтересів суб`єктів господарювання здійснюється, зокрема, шляхом застосування до особи, яка порушила право, штрафних санкцій, а також іншими способами, передбаченими законом.

Крім сум заборгованості за лізинговими платежами та винагороди за користування предметом лізингу позивач просить суд стягнути з відповідача пеню в розмірі 252.361,92 грн.

Приписами ст. 230 ГК України штрафними санкціями у цьому Кодексі визнаються господарські санкції у вигляді грошової суми (неустойка, штраф, пеня), яку учасник господарських відносин зобов`язаний сплатити у разі порушення ним правил здійснення господарської діяльності, невиконання або неналежного виконання господарського зобов`язання. Суб`єктами права застосування штрафних санкцій є учасники відносин у сфері господарювання, зазначені у статті 2 цього Кодексу.

За приписами ст. 549 ЦК України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання. Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання.

За змістом пункту 8.1. Договору у випадку порушення лізингоодержувачем зобов`язань по сплаті лізингових платежів, передбачених п.п.2.1-2.3, 7.2.15, 8.14 цього Договору та зазначених у Додатку №2, лізингоодержувач сплачує банку пеню в розмірі 0,2% від суми простроченого платежу за кожен день прострочення платежу, але не більше подвійної облікової ставки Національного банку України, що діяла в період, за який сплачується пеня.

Наведені вище норми права та встановлені судом обставини, а саме факт прострочення виконання відповідачем грошового зобов`язання в частині погашення лізингових платежів та винагороди за користування предметом лізингу, свідчать про правомірність нарахування відповідачу пені.

Перевіривши доданий до позовної заяви розрахунок заборгованості за Договором, а також виписку по рахунку НОМЕР_1 (щодо нарахування пені), судом встановлено, що позивач нараховував відповідачу пеню за несвоєчасну сплату лізингову платежу та за несвоєчасну сплату винагороди за користування предметом лізингу.

Разом із тим суд зазначає, що при нарахуванні пені за прострочення внесення лізингових платежів (28.11.2017, 28.08.2018, 28.11.2018, 28.08.2019, 13.11.2019) позивачем не враховані положення частини шостої статті 232 ГК України (нарахування штрафних санкцій за прострочення виконання зобов`язання, якщо інше не встановлено законом або договором, припиняється через шість місяців від дня, коли зобов`язання мало бути виконано). В даному випадку умови пункту 8.1. Договору не містять ані іншого строку, відмінного від встановленого частиною шостою статті 232 ГК України, ані вказівки на подію, що має неминуче настати, ані зазначення "до дати фактичного виконання", тощо. Таким чином, нарахування позивачем пені поза межами шестимісячного строку є безпідставним, оскільки не відповідає вимогам закону щодо максимально встановленого шестимісячного періоду для їх нарахування.

Також, з виписки по рахунку № НОМЕР_1 вбачається, що позивач нараховує пеню за несвоєчасне внесення винагороди за користування предметом лізингу. Натомість, таке нарахування пені здійснюється позивачем на суму винагороди, розмір якої визначений шляхом послідовного складання такої суми за один день до загальної її суми. Втім, умовами підпункту 2.3.2. пункту 2.3. Договору передбачено, що лізингоодеружвач сплачує банку на рахунок згідно Додатку №2 винагороду за користування майна в розмірі 10% річних від суми залишку несплаченої вартості майна, виходячи з фактичної кількості днів користування майном, та 360 днів у році, в дату оплати винагороди, якою є 28 число кожного поточного місяця. Тобто сплата винагороди здійснюється лізингоодержувачем за місяць кожного 28-го числа.

Таким чином правильним способом нарахування пені за прострочення сплати суми винагороди за користування предметом лізингу є - нарахування пені, починаючи з 29 числа кожного місяця, на суму винагороди за користування предметом лізингу, розмір якої визначається за повний місяць, а не шляхом поступового складання такої винагороди за кожний день до загального її розміру. З огляду на це, здійснений позивачем порядок нарахування пені за прострочення сплати винагороди за користування предметом лізингу не відповідає положенням статті 549 ЦК України, а тому задоволенню не підлягає.

З огляду на вимоги статей 79, 86, частини п`ятої статті 236, статті 237 ГПК України, господарський суд у вирішенні спору має з`ясовувати обставини, пов`язані з правильністю здійснення позивачем розрахунку, та здійснити оцінку доказів, на яких цей розрахунок ґрунтується. У разі якщо відповідний розрахунок позивачем здійснено неправильно, то господарський суд з урахуванням конкретних обставин справи самостійно визначає суми пені та інших нарахувань у зв`язку з порушенням грошового зобов`язання, не виходячи при цьому за межі визначеного позивачем періоду часу, протягом якого, на думку позивача, мало місце невиконання такого зобов`язання, та зазначеного позивачем максимального розміру заборгованості.

Враховуючи вищенаведене, здійснивши перерахунок пені за несвоєчасну сплату лізингових платежів, суд зазначає, що її арифметично правильний розмір становить:

- за платежем до 28.11.2017 за період з 30.11.2017 до 29.05.2018 15.772,27грн (з урахуванням проведеної часткової оплати 01.12.20217 на суму 151,12 грн);

- за платежем до 28.08.2018 за період з 30.08.2018 до 01.03.2019 18.261,25грн;

- за платежем до 28.11.2018 за період з 30.11.2018 до 29.05.2019 17.891,39грн;

- за платежем до 28.08.2019 за період з 30.08.2019 до 29.02.2020 14.775,11грн;

- за платежем до 13.11.2019 за період з 15.11.2019 до 14.05.2020 11.821,92грн.

При цьому суд зазначає, що позивач здійснював нарахування пені з 30 числа місяця, в якому повинен був здійснений платіж, а не з 29-го числа (наступний день прострочення виконання грошового зобов`язання), що не суперечить методиці нарахування пені.

В іншій частині пеня в загальній сумі 173.839,98 грн нарахована неправомірно та помилково.

Підсумовуючи вищенаведене, виходячи із заявлених позивачем вимог та наявних у справі доказів, суд дійшов висновку про часткове задоволення вимог позивача шляхом стягнення з відповідача заборгованості за лізинговими платежами в розмірі 503.730,00 грн (несплачене відшкодування частини вартості предмету лізингу за фактичний строк користування), заборгованість за винагородою за користування предметом лізингу в розмірі 148.619,42 грн та пені в сумі 78.521,94 грн. В частині стягнення заборгованості за винагородою за користування предметом лізингу в розмірі 278.030,98 грн та пені в сумі 173.839,98грн слід відмовити.

Вирішуючи питання розподілу судових витрат суд керується статтею 129 ГПК України. У спорах, що виникають при виконанні договорів та з інших підстав судовий збір покладається - на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Таким чином, витрати позивача зі сплати судового збору в розмірі 10.963,10 грн покладаються на відповідача пропорційно розміру задоволених вимог, в іншій частині (6.778,03 грн) залишаються за позивачем.

На підставі викладеного, керуючись статтями 13, 73, 74, 76-79, 86, 123, 129, 231, 236-238 Господарського процесуального кодексу України, суд

ВИРІШИВ:

1. В задоволенні позову відмовити частково.

2. Стягнути ОСОБА_1 ( АДРЕСА_3 , РНОКПП НОМЕР_2 ) на користь Акціонерного товариства комерційний банк "ПРИВАТБАНК" (01001, м. Київ, вул. Грушевського, буд. 1Д, ) заборгованість за лізинговими платежами в розмірі 503.730,00 грн (несплачене відшкодування частини вартості предмету лізингу за фактичний строк користування); заборгованість за винагородою за користування предметом лізингу в розмірі 148.619,42 грн; пеню в сумі 78.521,94 грн; витрати зі сплати судового збору в розмірі 10.963,10 грн.

3. Видати наказ після набрання рішенням законної сили.

4. В решті позові відмовити.

Рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано.

Апеляційна скарга на рішення суду може бути подана протягом двадцяти днів з дня складання повного рішення безпосередньо до суду апеляційної інстанції Східного апеляційного господарського суду.

Повне рішення складено "28" лютого 2024 р.

Суддя Н.С. Добреля