ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ХАРКІВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
_______________________________________________________________________
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"29" лютого 2024 р.м. ХарківСправа № 922/4894/23

Господарський суд Харківської області у складі:

судді Ємельянової О.О.

розглянувши в порядку спрощеного позовного провадження справу

за позовом Управління комунального майна та приватизації Департаменту економіки та комунального майна Харківської міської ради, 61003, м. Харків, м-н. Конституції, буд. 16
до Фізичної особи ОСОБА_1
простягнення 31 349, 00 грн.
без виклику учасників справи

ВСТАНОВИВ:

Управління комунального майна та приватизації Департаменту економіки та комунального майна Харківської міської ради звернулось до Господарського суду Харківської області із позовом до Фізичної особи - підприємця Яковенко Анни Сергіївни про стягнення 31 349,00 грн., а саме заборгованість у сумі 25 433,34 грн. та пеню в сумі 5 915,66 грн. за договором оренди № 6478 від 13 січня 2017 року.

Також до стягнення заявлені судові витрати.

Позовні вимоги обґрунтовані неналежним виконанням відповідачем зобов`язань за договором оренди № 6478 від 13 січня 2017 року.

Ухвалою суду від 27.11.2023 року позовну заяву Управління комунального майна та приватизації Департаменту економіки та комунального майна Харківської міської ради (вх. № 4894/23) залишено без руху.

04.12.2023 року від позивача через канцелярію суду надійшла заява (вх. № 33092/23) про усунення недоліків, у якій останній зокрема зазначає, що станом на момент подання позовної заяви відповідач припинив підприємницьку діяльність, та із посиланням на висновки викладені у постанові Великої Палати Верховного Суду від 09.10.2019 року у справі №127/23144/18 зазначає, що виходячи із суб`єктного складу та змісту правовідносин сторін як таких, що виникли з господарського договору, зобов`язання за яким у відповідача із втратою його статусу як ФОП не припинились, а справа підлягає розгляду за правилами господарського судочинства. У зв`язку зі чим, позивач звертається до суду із вимогами до відповідача, як до громадянина (фізичної особи без статуту підприємця), у зв`язку з цим, позивач додає до цієї заяви уточнену позовну заяву в цій частині.

До заяви про усунення недоліків, позивачем було додано позовну заяву із урахуванням усунутих недоліків, та відповідно до прохальної частини позовної заяви, позивач, просить суд: стягнути з ОСОБА_1 на користь Управління комунального майна та приватизації Департаменту економіки та комунального майна Харківської міської ради 31 349,00 грн., а саме заборгованість у сумі 25 433,34 грн. та пеню у сумі 5 915,66 грн. за договором оренди № 6478 від 13 січня 2017 року. Також до стягнення заявлені судові витрати.

Ухвалою суду від 11.12.2023 року прийнято позовну заяву до розгляду та відкрито провадження у справі № 922/4894/23. Розгляд справи № 922/4894/23 призначено в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) учасників справи за наявними у справі матеріалами. Встановлено відповідачу 15 (п`ятнадцятиденний) строк з дня вручення даної ухвали для подання відзиву на позовну заяву. Встановлено позивачу строк для подання відповіді на відзив - протягом 5 днів з дня отримання відзиву на позов.

Вищевказану ухвалу суду було направлено судом на адресу Фізичної особи ОСОБА_1 - ( АДРЕСА_1 ) яка зазначена позивачем у позовній заяві та яка відповідала відомостям, які містились в Єдиному державному реєстрі юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань до припинення останньою своєї підприємницької діяльності (12.06.2019 року).

Проте, ухвалу суду від 11.12.2023 року про відкриття провадження у справі № 922/4894/23 була повернута поштовим відділенням "Укрпошти" на адресу суду 22.12.2023 року, у зв`язку із чим, судом ухвалою суду від 31.01.2023 року витребувано у Міністерства соціальної політики України відомості щодо перебування на обліку (реєстрації) в Єдиній інформаційній базі даних про внутрішньо переміщених осіб та місце реєстрації на підконтрольній Україні території щодо Фізичної особи ОСОБА_1 .

08.02.2024 року від представника відповідача через канцелярію суду надійшло клопотання (вх. № 3685/24) про ознайомлення із матеріалами справи.

15.02.2024 року від відповідача через канцелярію суду надійшов відзив на позовну заяву (вх. № 4386/24) у якому останній, просить суд, застосувати до позовних вимог строк позовної давності.

Також відповідачем було надано заяву про поновлення строку на подання відзиву.

20.02.2024 року від позивача через канцелярію суду надійшла відповідь на відзив (вх. № 4671/24) у якій останній просить суд, позовні вимоги задовольнити у повному обсязі.

Суд дослідивши матеріали справи та заяву відповідача від 15.02.2024 року про поновлення строку на подання відзиву, зазначає наступне.

В обґрунтування заявленої заяви про поновлення строку на подання відзиву відповідач зазначає, що оскільки відповідач не отримав вчасно копію позовної заяви з додатками та копію ухвали про відкриття провадження у справі, останній був позбавлений можливості своєчасно подати відзив на позовну заяву, у зв`язку із чим, просить суд, поновити строк на подання відзиву на позовну заяву.

Частинами 1, 8 статті 165 Господарського процесуального кодексу України встановлено, що у відзиві відповідач викладає заперечення проти позову. Відзив подається в строк, встановлений судом, який не може бути меншим п`ятнадцяти днів з дня вручення ухвали про відкриття провадження у справі. Суд має встановити такий строк подання відзиву, який дозволить відповідачу підготувати його та відповідні докази, а іншим учасникам справи - отримати відзив не пізніше першого підготовчого засідання у справі.

Згідно частин 1, 2 статті 118 Господарського процесуального кодексу України визначено, що право на вчинення процесуальних дій втрачається із закінченням встановленого законом або призначеного судом строку. Заяви, скарги і документи, подані після закінчення процесуальних строків, залишаються без розгляду, крім випадків, передбачених цим Кодексом.

Відповідно до частини 1, 4, 5, 6 статті 119 Господарського процесуального кодексу України, суд за заявою учасника справи поновлює пропущений процесуальний строк, встановлений законом, якщо визнає причини його пропуску поважними, крім випадків, коли цим Кодексом встановлено неможливість такого поновлення. Одночасно із поданням заяви про поновлення процесуального строку має бути вчинена процесуальна дія (подані заява, скарга, документи тощо), стосовно якої пропущено строк. Пропуск строку, встановленого законом або судом учаснику справи для подання доказів, інших матеріалів чи вчинення певних дій, не звільняє такого учасника від обов`язку вчинити відповідну процесуальну дію. Про поновлення або продовження процесуального строку суд постановляє ухвалу.

Враховуючи вищевикладене, суд дійшов до висновку про задоволення заяви відповідача від 15.02.2024 року та поновлює строк на подання відзиву (вх. № 4386/24 від 15.02.2024 року) та долучає його до матеріалів справи.

Згідно вимог статті 248 Господарського процесуального кодексу України, суд розглядає справи у порядку спрощеного позовного провадження протягом розумного строку, але не більше шістдесяти днів з дня відкриття провадження у справі.

Відповідно до наказу Господарського суду Харківської області від 29.01.2024 року № 11-в суддя Ємельянова О.О. з 19 по 22.02.2024 року перебувала у відпустці.

Згідно із наказом Господарського суду Харківської області від 16.02.2024 року № 02-вд суддя Ємельянова О.О. з 22 по 24.02.2024 перебувала у відрядженні до м. Києва до касаційного господарського суду у складі Верховного суду.

Відповідно до частини 5 статті 252 Господарського процесуального кодексу України, суд розглядає справу в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи за наявними у справі матеріалами, за відсутності клопотання будь-якої із сторін про інше.

При цьому, будь-яких клопотань про розгляд справи у судовому засіданні з повідомленням сторін відповідно до вимог статті 252 Господарського процесуального кодексу України від учасників справи не надходило.

Разом з тим, за висновками суду, в матеріалах справи достатньо документів, які мають значення для правильного вирішення спору, внаслідок чого справа може бути розглянута за наявними у справі матеріалами.

Згідно з частиною 4 статті 240 Господарського процесуального кодексу України у разі розгляду справи без повідомлення (виклику) учасників справи суд підписує рішення без його проголошення.

Розглянувши матеріали справи, з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, всебічно та повно перевіривши матеріали справи та надані докази, суд встановив наступне.

Як зазначає позивач, 13.01.2027 року між Управлінням комунального майна та приватизації Департаменту економіки та комунального майна Харківської міської ради (позивач, орендодавець) та Фізичною особою - підприємцем Яковенко Анною Сергіївною (відповідач, орендар) було укладено договір оренди № 6478.

Цей договір діє з 13.01.2017 року до 13.12.2019 року (пункт 10.1. договору).

Пунктом 1.1. договору визначено, що орендодавець передає, а орендар приймає в строкове платне користування нерухоме майно - торгівельне місце № 3 у підземному під вуличному пішохідному переході біля станції м. «Архітектора Бекетова» нежитлові приміщення загальною площею 1,44 кв.м, далі «майно» яке належить до комунальної власності територіальної громади м. Харкова, розташоване на балансі комунального підприємства «Підземне місто» (у подальшому іменоване «балансоутримувач»). Право оренди цього майна отримано орендарем на підставі наказу управління комунального майна та приватизації № 1 від 04.01.017 року.

Набуття орендарем права користування майном настає після підписання сторонами цього договору та акту приймання - передачі майна (пункт 1.2. договору).

Згідно пункту 3.2. договору, орендна плата визначається на підставі методики розрахунку плати за оренду майна що знаходиться в комунальній власності територіальної громади м. Харкова та пропорції її розподілу, затвердженої рішенням 12 сесії Харківської міської ради 6 скликання від 23.12.2011 року № 566/11.

Орендна плата за базовий місяць - грудень 2016 року розраховується згідно з додатком до цього договору і складає 1627,50 грн. без ПДВ. Ставка орендної плати складає 18 %.

Пунктом 3.3. договору сторони визначили, що нарахування орендної плати починається з дати підписання акту приймання - передачі.

Згідно пункту 3.4. договору, нарахування орендної плати та пені припиняється з дати підписання акту приймання - передачі майна або х моменту розірвання договору у відповідності до пункту 10.6.

Орендна плата за орендоване майно сплачується орендарем щомісяця протягом 15 календарних днів наступного місяця (пункт 3.5. договору).

Відповідно до пункту 3.7. договору, орендна плата перераховується:30 % на поточний рахунок балансоутримувача; 70% на бюджетний рахунок Управління Державної Казначейської служби України у м. Харкові Харківської області.

Також між сторонами було підписано акт прийому - передачі від 13.01.2017 року відповідно до якого, відповідачем було прийнято у орендне користування нерухоме майно - № 3 у підземному підвуличному пішохідному переході біля станції м. «Архітектора Бекетова» нежитлові приміщення загальною площею 1,44 кв.м., за адресою: м. Харків, Жон Мироносиць, вул. (Раднаркомівська), 12-М.

За твердженнями позивача, відповідач належним чином не виконав обов`язки зі сплати орендних платежів у строк, порядку та розмірі, встановленими договором, внаслідок чого у останнього виникла заборгованість з оплати орендної плати, що за розрахунком позивача складає суму у розмірі 25 433,34 грн.

Крім того, з наявного у матеріалах справи листа департаменту економіки та комунального майна Управління комунального майна та приватизації від 09.10.2019 року вх. № 9938 зокрема вбачається, що відповідачем відповідно до відомостей що містяться в Єдиному державному реєстрі юридичних осіб, фізичних осіб - підприємців та громадських формувань 12.06.2019 року було проведено державну реєстрацію припинення підприємницької діяльності фізичною особою - підприємцем за її рішенням. Враховуючи вищевикладене, договір оренди 6478 від 13.01.2017 року припинив свою дію з 12.06.2019 року. Також було додатково повідомлено відповідача про необхідність сплати заборгованості з орендної плати.

Проте станом на момент звернення позивача із відповідним позовом до суду, відповідачем так і не сплачену суму боргу, що стало причиною звернення позивача із відповідним позовом до суду.

Надаючи правову кваліфікацію доказам, які надані сторонами та викладеним обставинам з урахуванням фактичних та правових підстав позовних вимог, суд виходить з наступного.

Цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки (стаття 11 Цивільного кодексу України).

У відповідності до статті 509 Цивільного кодексу України, статті 173 Господарського кодексу України, в силу господарського зобов`язання, яке виникає між суб`єктом господарювання та іншим учасником (учасниками) відносин у сфері господарювання, один суб`єкт (зобов`язана сторона, у тому числі боржник) зобов`язаний вчинити певну дію господарського чи управлінсько-господарського характеру на користь іншого суб`єкта (виконати роботу, передати майно, сплатити гроші, надати інформацію тощо), або утриматися від певних дій, а інший суб`єкт (управлена сторона, у тому числі кредитор) має право вимагати від зобов`язаної сторони виконання її обов`язку.

Відповідно до статей 6, 627 Цивільного кодексу України сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності і справедливості.

Стаття 628 Цивільного кодексу України передбачає, що зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Відповідно до статті 629 Цивільного кодексу України, договір є обов`язковим для виконання сторонами.

Статтею 526 Цивільного кодексу України визначено, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу.

Матеріали справи свідчать про те, що між сторонами у справі виникли зобов`язання, які за своєю правовою природою є правовідносинами, що випливають із договору найму (оренди), згідно якого та в силу статті 759 Цивільного кодексу України, наймодавець передає або зобов`язується передати наймачеві майно у користування за плату на певний строк.

Окрім того, на вказані правовідносини поширюється дія Закону України "Про оренду державного та комунального майна", відповідно до частини 1 статті 2 якого, орендою є засноване на договорі строкове платне користування майном, необхідним орендареві для здійснення підприємницької та іншої діяльності.

Згідно з вимогами частин 1, 5 статті 762 Цивільного кодексу України за користування майном з наймача справляється плата, розмір якої встановлюється договором найму. Плата за користування майном вноситься щомісячно, якщо інше не встановлено договором.

Відповідно до частини 3 статті 18 Закону України "Про оренду державного та комунального майна" орендар зобов`язаний вносити орендну плату своєчасно і у повному обсязі.

За приписами статті 19 Закону України "Про оренду державного та комунального майна" орендар за користування об`єктом оренди вносить орендну плату незалежно від наслідків господарської діяльності. Методика розрахунку орендної плати та пропорції її розподілу між відповідним бюджетом, орендодавцем і балансоутримувачем визначаються органами місцевого самоврядування (для об`єктів, що перебувають у комунальній власності) на тих самих методологічних засадах, як і для об`єктів, що перебувають у державній власності.

Відповідно до положень статей 525, 526, 530 Цивільного кодексу України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору, у встановлений строк (термін) його виконання та вимог цього Кодексу, інших активів цивільного законодавства, одностороння відмова від виконання зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається.

Згідно з частини 1 статті 612 Цивільного кодексу України боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом.

Враховуючи вищевикладене, відповідач визнається судом таким, що прострочив виконання зобов`язання з оплати орендної плати.

Заперечуючи проти позовних вимог, відповідач у наданому до суду відзиві на позовну заяву (вх. № 4386/24 від 15.02.2024 року) зазначив, що як вбачається із долученого до позовної заяви розрахунку суми боргу по договору № 6478 від 13.01.2017 року позивач здійснює розрахунок за період з 01.01.2017 року. Згідно із статтею 257 Цивільного кодексу України загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки. Тому, за твердженнями відповідача, за загальним правилом перебіг загальної і спеціальної позовної давності починається з дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила (частина 1 статті 261 Цивільного кодексу України). Частиною четвертою статті 267 Цивільного кодексу України передбачено, що сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові.

Проте, позивач просить суд стягнути з відповідача заборгованість за договором № 6478 від 13.01.2017 року за період з 01.01.2017 року по 12.06.2019 року Водночас, з вказаними позовними вимогами позивач звертається до суду 20.11.2023 року, тобто після спливу 3 років, коли позивач довідався про порушення свого права та особу, яка його порушила. Матеріали справи не містять доказів починаючи з 2019 року, які можуть підтвердити своєчасне пред`явлення позову неможливим або утрудненим. Також Позивачем не наведено поважних причин, які перешкоджали йому реалізувати право на стягнення з Відповідача заборгованості в межах встановленого законом трирічного строку позовної давності.

У зв`язку із чим, просить суд застосувати строк позовної давності до вимог, що заявлені у позовній заяві, та відмовити у задоволенні позовних вимог у повному обсязі.

Позивачем у відповіді на відзив (вх. № 4671/24 від 20.02.2024 року) зокрема зазначено, що строк позовної давності до позовних у цій справі був продовжений на строк дії карантину, а згодом - воєнного стану, триваючого станом на сьогодні, тож застосування строків позовної давності є безпідставним з боку відповідача. Тому просить суд, позовні вимоги задовольнити у повному обсязі.

Щодо клопотання відповідача викладеного у відзиві на позовну заяву (вх. № 4386/24 від 15.02.2024 року) про застосування строку позовної давності до вимог про стягнення суми боргу, що заявлені у позовній заяві, суд зазначає наступне.

Відповідно до вимог статті 257 Цивільного кодексу України, загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки.

За загальним правилом частини 1 статті 261 Цивільного кодексу України перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила.

Отже, за змістом статей 256, 261 Цивільного кодексу України позовна давність є строком пред`явлення позову як безпосередньо особою, право якої порушене, так і тими суб`єктами, які уповноважені законом звертатися до суду з позовом в інтересах іншої особи - носія порушеного права (інтересу).

Пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, ратифікованої Законом України від 17.07.1997 року №475/97-ВР "Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів № 2, 4, 7 та 11 до Конвенції", яка набрала чинності для України 11.09.1997 року, передбачено, що кожен має право на розгляд його справи судом.

Європейський суд з прав людини, юрисдикція якого поширюється на всі питання тлумачення і застосування Конвенції (пункт 1 статті 32 Конвенції), наголошує, що "позовна давність - це законне право правопорушника уникнути переслідування або притягнення до суду після закінчення певного періоду після скоєння правопорушення. Термін позовної давності, що є звичайним явищем у національних законодавствах держав - учасників Конвенції, виконує кілька завдань, в тому числі забезпечує юридичну визначеність та остаточність, запобігаючи порушенню прав відповідачів, які можуть трапитись у разі прийняття судом рішення на підставі доказів, що стали неповними через сплив часу" (п. 570 рішення від 20.09.2011 за заявою № 14902/04 у справі ВАТ "Нафтова компанія "Юкос" проти Росії"; п. 51 рішення від 22.10.1996 за заявами № 22083/93, 22095/93 у справі "Стаббінгс та інші проти Сполученого Королівства").

Таким чином, позовна давність пов`язується із судовим захистом суб`єктивного права особи в разі його порушення, невизнання або оспорювання. Якщо упродовж установлених законом строків особа не подає до суду відповідного позову, то за загальним правилом ця особа втрачає право на позов у розумінні можливості в судовому порядку захистити належне їй цивільне майнове право.

Тобто позовна давність встановлює строки захисту цивільних прав, а інститут позовної давності має на меті сприяти сталості цивільних відносин.

При цьому, як вбачається із наданого позивачем до позовної заяви розрахунку суми боргу (із урахуванням суми часткових оплат), період виникнення боргу складає з листопада 2017 року по 12.06.2019 року у загальному розмірі 25 433,34 грн.

Як вбачається із матеріалів справи, позивач звернувся із позовом до суду 20.11.2023 року.

Проте, 02.04.2020 року набрав чинності Закон України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України, спрямованих на забезпечення додаткових соціальних та економічних гарантій у зв`язку з поширенням коронавірусної хвороби (COVID-19)» від 30.03.2020 року № 540-ІХ, відповідно до якого під час дії карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України, строки позовної давності розраховуються з урахуванням заходів щодо запобігання виникненню, поширенню і розповсюдженню епідемій, пандемій коронавірусної хвороби (COVID-19).

Вказаним законом розділ "Прикінцеві та перехідні положення" Цивільного кодексу України доповнено пунктом 12 такого змісту: "12. Під час дії карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України з метою запобігання поширенню коронавірусної хвороби (COVID-19),строки, визначені статтями 257, 258, 362, 559, 681, 728, 786, 1293 цього Кодексу, продовжуються на строк дії такого карантину.

Постановою Кабінету Міністрів України "Про запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2" від 11.03.2020 року № 211 (зі змінами та доповненнями) та Постановою Кабінету Міністрів України "Про встановлення карантину та запровадження обмежувальних протиепідемічних заходів з метою запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2" від 09.12.2020 року № 1236, постановою «Про внесення змін до розпорядження Кабінету Міністрів України від 25 березня 2020 р. № 338 і постанови Кабінету Міністрів України від 9 грудня 2020 р. № 1236» від 25.04.2023 року № 383 (зі змінами та доповненнями) карантин продовжено до 30 червня 2023 року на всій території України.

Постановою Кабінету Міністрів України «Про відміну на всій території України карантину, встановленого з метою запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2» від 27.06.2023 року № 651 пунктам 1 визначено, відмінити з 24 години 00 хвилин 30 червня 2023 року на всій території України карантин, встановлений з метою запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2

Крім того, у зв`язку з військовою агресією Російської Федерації проти України Указом Президента України від 24 лютого 2022 року № 64/2022 «Про введення воєнного стану в Україні», затвердженим Законом України від 24.02.2022 № 2102-IX, введено в Україні воєнний стан з 24 лютого 2022 року який було неодноразова продовжено.

Відповідно до пункту 19 розділу "Прикінцеві та перехідні положення" Цивільного кодексу України у період дії в Україні воєнного, надзвичайного стану строки, визначені статтями 257-259, 362, 559, 681, 728, 786, 1293 цього Кодексу, продовжуються на строк його дії.

З аналізу вищевикладеного слідує, що строки початку перебігу позовної давності за неналежне виконання відповідачем зобов`язаннь за договором оренди № 6478 від 13 січня 2017 року в частині повного та своєчасного внесення орендних платежів за заявлений позивачем період відповідно до розрахунку суми боргу (з листопада 2017 року залишок боргу складає суму у розмірі 1,74 грн. по червень 2019 року)

з період з 11.2017 року по 12.06.2019 року були продовжені законом на строк дії карантину та на строк дії воєнного стану в України, у зв`язку із чим помилковим є твердження відповідача, що позивачем було пропущено строк позовної давності щодо стягнення суми заборгованості за договором у загальному розмірі 25 433,34 грн.

У зв`язку із чим, суд дійшов висновку, що звернення позивача до суду про захист порушеного права з вимогами про стягнення суми боргу у розмірі 25 433,34 грн. відбулось в межах строку позовної давності.

Враховуючи вищевикладене, суд дійшов висновку про відмову у задоволенні клопотання відповідача (вх. № 4386/24 від 15.02.2024 року) про застосування строку позовної давності до вимог, що заявлені у позовній заяві, а саме щодо стягнення суми боргу у розмірі 25 433,34 грн.

Судом здійснено перевірку наданого позивачем розрахунку суми боргу у розмірі 25 433,34 грн. (із урахуванням часткових оплат та визначено позивачем у розрахунку періоду), та встановлено, що відповідні нарахування здійснено арифметично вірно, та вони підлягають до задоволення у повному обсязі.

Будь-яких інших доказів, чи спростування суми боргу, відповідачем у відповідності до вимог Господарського процесуального кодексу України до суду надано не було.

У зв`язку зі неналежним виконання зобов`язань за договором, позивачем було заявлено до стягнення із відповідача пеню у сумі 5 915,66 грн.

За змістом статей 610, 611 Цивільного кодексу України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання) за яким передбачено правові наслідки, зокрема сплата неустойки.

Відповідно до пункту 3.4. договору нарахування орендної плати та пені припиняється з дати підписання акту приймання - передачі майна або з моменту розірвання договору у відповідності до пункту 10.6.

Пунктом 3.10 договору передбачено, що орендна плата, перерахована, несвоєчасно або в неповному обсязі, стягується на користь балансоутримувача та міського бюджету відповідно до чинного законодавства з урахуванням пені у розмірі подвійної облікової ставки Національного банку України, що діяла у період, за який сплачується пеня за кожний день прострочення (включаючи день проплати). Стягнення заборгованості по орендній платі провадиться в безготівковому порядку на підставі виконавчого напису нотаріуса.

У разі недостатності суми проведеного платежу для виконання грошового зобов`язання у повному обсязі, першочергово погашається пеня, а у другу чергу сплачується основна сума боргу з орендної плати (пункт 3.11 договору).

Згідно з пунктом 7.3 договору, у разі прострочення орендарем виконання зобов`язання щодо сплати орендної плати в повному обсязі чи частково, нарахування та стягнення пені проводиться до моменту сплати основної суми боргу у встановленому пункті 3.10 цього договору порядку незалежно від строку та моменту, коли зобов`язання повинно було бути виконано.

Статтею 549 Цивільного кодексу України визначено, що неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання. Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання.

Відповідно до статті 3 Закону України "Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов`язань" розмір пені, передбачений статтею 1 цього Закону, обчислюється від суми простроченого платежу та не може перевищувати подвійної облікової ставки Національного банку України, що діяла у період, за який сплачується пеня.

Заперечуючи проти позовних вимог, у цій частині, відповідач у наданому до суду відзиві на позовну заяву (вх. № 4386/24 від 15.02.2024 року) зазначив, що згідно до статті 258 Цивільного кодексу України до вимог щодо стягнення пені застосовується позовна давність в один рік, у зв`язку із чим. просив суд, застосувати строк позовної давності до вимог, що заявлені у позовній заяві, та відмовити у задоволенні позовних вимог у повному обсязі.

При цьому, позивачем у відповіді на відзив (вх. № 4671/24 від 20.02.2024 року) зокрема зазначено, що строк позовної давності до позовних у цій справі був продовжений на строк дії карантину, а згодом - воєнного стану, триваючого станом на сьогодні, тож застосування строків позовної давності є безпідставним з боку відповідача. Тому просить суд, позовні вимоги задовольнити у повному обсязі.

З огляду на вимоги статей 79, 86, частини 5 статті 236, статті 237 Господарського процесуального кодексу України, господарський суд у вирішенні спору має з`ясовувати обставини, пов`язані з правильністю здійснення позивачем розрахунку, та здійснити оцінку доказів, на яких цей розрахунок ґрунтується. У разі якщо відповідний розрахунок позивачем здійснено неправильно, то господарський суд з урахуванням конкретних обставин справи самостійно визначає суми пені та інших нарахувань у зв`язку з порушенням грошового зобов`язання, не виходячи при цьому за межі визначеного позивачем періоду часу, протягом якого, на думку позивача, мало місце невиконання такого зобов`язання, та зазначеного позивачем максимального розміру заборгованості.

Враховуючи вищенаведене, клопотання відповідача, та пояснення позивача, судом було здійснено перевірку наданого позивачем до позовної заяви розрахунку суми пені, та встановлено, що такий розрахунок позивачем здійснено не вірно, з огляду на наступне.

Як вбачається із наданого до позовної заяви розрахунку детального суми пені 5 915,66 грн. із визначенням періодів та сум нарахування, позивачем було здійснення нарахування на наступні суми та періоди, а саме на зобов`язання:

- травня 2017 року на суму залишку боргу 32,73 грн. відповідно до розрахунку позивачем було здійснено нарахування за період з 16.06.2017 року по 19.12.2017 року та нараховано пеню у сумі 4,29 грн.;

- червня 2017 року на суму 1229,25 грн., відповідно до розрахунку позивачем було здійснено нарахування за період з 16.07.2017 року по 19.12.2017 року на суму залишку боргу 32,73 грн. та нараховано пеню у сумі 136,16 грн.;

- липня 2017 року на суму 1232,67 грн. відповідно до розрахунку позивачем було здійснено нарахування за період з 16.08.2017 року по 19.12.2017 року та нараховано пеню у сумі 110,38 грн.;

- серпня 2017 року на суму 1231,56 грн. відповідно до розрахунку позивачем було здійснено нарахування за період з 16.09.2017 року по 19.12.2017 року та нараховано пеню у сумі 84,10 грн.;

- вересня 2017 року на суму 1255,45 грн. відповідно до розрахунку позивачем було здійснено нарахування за період з 21.10.2017 року по 19.12.2017 року та нараховано пеню у сумі 55,65 грн.;

- жовтня 2017 року на суму 1270,26 грн. відповідно до розрахунку позивачем було здійснено нарахування за період з 21.11.2017 року по 19.12.2017 року та нараховано пеню у сумі 27,61 грн.;

- листопада 2017 року на суму залишку боргу 1,74 грн. відповідно до розрахунку позивачем було здійснено нарахування за період з 21.12.2017 року по 12.06.2019 року та нараховано пеню у сумі 0,87 грн.;

- грудня 2017 року на суму 1295,33 грн. відповідно до розрахунку позивачем було здійснено нарахування за період з 21.01.2018 року по 12.06.2019 року та нараховано пеню у сумі 629,71 грн.;

Крім того, позивачем було враховано сплачену відповідачем 19.12.2017 року суму пені у розмірі 418,19 грн., та за:

- грудень 2017 року борг по пені відповідно до розрахунку позивача складає суму у розмірі 0,02 грн.

- січня 2018 року на суму 1314,69 грн. відповідно до розрахунку позивачем було здійснено нарахування за період з 21.02.2018 року по 12.06.2019 року та нараховано пеню у сумі 603,90 грн.;

-лютого 2018 року на суму 1326,09 грн. відповідно до розрахунку позивачем було здійснено нарахування за період з 21.03.2018 року по 12.06.2019 року та нараховано пеню у сумі 575,22 грн.;

- березня 2018 року на суму 1340,90 грн. відповідно до розрахунку позивачем було здійснено нарахування за період з 21.04.2018 року по 12.06.2019 року та нараховано пеню у сумі 542,90 грн.;

- квітня 2018 року на суму 1351,15 грн. відповідно до розрахунку позивачем було здійснено нарахування за період з 21.05.2018 року по 12.06.2019 року та нараховано пеню у сумі 509,27 грн.;

- травня 2018 року на суму 1351,15 грн. відповідно до розрахунку позивачем було здійснено нарахування за період з 21.06.2018 року по 12.06.2019 року та нараховано пеню у сумі 470,26 грн.;

- червня 2018 року на суму 1351,15 грн. відповідно до розрахунку позивачем було здійснено нарахування за період з 21.07.2018 року по 12.06.2019 року та нараховано пеню у сумі 432,20 грн.;

- липня 2018 року на суму 1342,04 грн. відповідно до розрахунку позивачем було здійснено нарахування за період з 21.08.2018 року по 12.06.2019 року та нараховано пеню у сумі 389,39 грн.;

- серпня 2018 року на суму 1342,04 грн. відповідно до розрахунку позивачем було здійснено нарахування за період з 21.09.2018 року по 12.06.2019 року та нараховано пеню у сумі 348,98 грн.;

- вересня 2018 року на суму 1367,10 грн. відповідно до розрахунку позивачем було здійснено нарахування за період з 21.10.2018 року по 12.06.2019 року та нараховано пеню у сумі 315,06 грн.;

- жовтня 2018 року на суму 1391,01 грн. відповідно до розрахунку позивачем було здійснено нарахування за період з 21.11.2018 року по 12.06.2019 року та нараховано пеню у сумі 278,06 грн.;

- листопада 2018 року на суму 1410,39 грн. відповідно до розрахунку позивачем було здійснено нарахування за період з 21.12.2018 року по 12.06.2019 року та нараховано пеню у сумі 240,19 грн.;

- грудня 2018 року на суму 1421,78 грн. відповідно до розрахунку позивачем було здійснено нарахування за період з 21.01.2019 року по 12.06.2019 року та нараховано пеню у сумі 198,66 грн.;

- січня 2019 року на суму 1435,46 грн. відповідно до розрахунку позивачем було здійснено нарахування за період з 21.02.2019 року по 12.06.2019 року та нараховано пеню у сумі 156,68 грн.;

- лютого 2019 року на суму 1443,43 грн. відповідно до розрахунку позивачем було здійснено нарахування за період з 21.03.2019 року по 12.06.2019 року та нараховано пеню у сумі 117,69 грн.;

- березня 2019 року на суму 1455,96 грн. відповідно до розрахунку позивачем було здійснено нарахування за період з 21.04.2019 року по 12.06.2019 року та нараховано пеню у сумі 74,19 грн.;

- квітня 2019 року на суму 1470,77 грн. відповідно до розрахунку позивачем було здійснено нарахування за період з 21.05.2019 року по 12.06.2019 року та нараховано пеню у сумі 32,43 грн.;

Також судом встановлено, що позивачем не надано будь - якого розрахунку суми пені за періоди виникнення боргу який визначений у загальній таблиці, а саме:

- травня 2019 року на суму 1481,03 грн. заявлена пеня у розмірі - 667,73 грн.;

- та з 01.06.2019 по 12.06.2019 року на суму борг 540,12 грн. нарахована пеня у сумі 269,41 грн.

Згідно частини 6 статті 232 Господарського кодексу України нарахування штрафних санкцій за прострочення виконання зобов`язання, якщо інше не встановлено законом або договором, припиняється через шість місяців від дня, коли зобов`язання мало бути виконано.

З аналізу вищенаведеної норми слідує, що нарахування штрафних санкцій, в тому числі пені, обмежено шестимісячним терміном від дня, коли зобов`язання мало бути виконано.

Проте, позивачем нараховано пеню за періоди які перевищують вищезазначений термін, що в свою чергу є порушенням частини 6 статті 232 Господарського процесуального кодексу України.

Крім того, судом було досліджено умови укладеного між сторонами договору та встановлено, що сторонами не визначено іншого строку нарахування штрафних санкцій, ніж передбачений частиною 6 статті 232 Господарського кодексу України, а умова пункту 3.10. договору щодо сплати пені за кожен день прострочення (включаючи день проплати) від суми несвоєчасно виконаного зобов`язання не може розцінюватися, як установлення цим договором іншого, ніж передбачений частиною 6 статті 232 Господарського кодексу України, строку, за який нараховуються штрафні санкції.

Здійснивши перерахунок суми пені за вищезазначені періоди з урахуванням вимог діючого законодавства, судом встановлено, що вони здійснено не вірно, оскільки позивачем не було враховано визначеного частиною 6 статті 232 Господарського кодексу України строку.

При цьому, відповідачем було заявлено клопотання про застосування строку позовної давності до вимог позивача про стягнення пені, у зв`язку із чим, суд зазначає наступне.

Відповідно до статті 258 Цивільного кодексу України для окремих видів вимог законом може встановлюватися спеціальна позовна давність: скорочена або більш тривала порівняно із загальною позовною давністю. Позовна давність в один рік застосовується, зокрема, до вимог про стягнення неустойки (штрафу, пені).

Згідно з частиною 1 статті 259 Цивільного кодексу України позовна давність, встановлена законом, може бути збільшена за домовленістю сторін. Договір про збільшення позовної давності укладається у письмовій формі.

Перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила (частина 1 статті 261 Цивільного кодексу України).

За зобов`язаннями з визначеним строком виконання перебіг позовної давності починається зі спливом строку виконання (частина 5 статті 261 Цивільного кодексу України).

Згідно з частиною 1 статті 264 Цивільного кодексу України перебіг позовної давності переривається вчиненням особою дії, що свідчить про визнання нею свого боргу або іншого обов`язку.

Як встановлено вище судом, у зв`язку із поширенням коронавірусної хвороби (COVID-19) було в розділ "Прикінцеві та перехідні положення" Цивільного кодексу України доповнено пунктом 12 такого змісту: "12. Під час дії карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України з метою запобігання поширенню коронавірусної хвороби (COVID-19),строки, визначені статтями 257, 258, 362, 559, 681, 728, 786, 1293 цього Кодексу, продовжуються на строк дії такого карантину.

При цьому, відповідно до постановою Кабінету Міністрів України «Про відміну на всій території України карантину, встановленого з метою запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2» від 27.06.2023 року № 651 пунктам 1 визначено, відмінити з 24 години 00 хвилин 30 червня 2023 року на всій території України карантин, встановлений з метою запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2.

Крім того, у зв`язку з військовою агресією Російської Федерації проти України Указом Президента України від 24 лютого 2022 року № 64/2022 «Про введення воєнного стану в Україні», затвердженим Законом України від 24.02.2022 № 2102-IX, введено в Україні воєнний стан з 24 лютого 2022 року який було неодноразова продовжено.

Відповідно до пункту 19 розділу "Прикінцеві та перехідні положення" Цивільного кодексу України у період дії в Україні воєнного, надзвичайного стану строки, визначені статтями 257-259, 362, 559, 681, 728, 786, 1293 цього Кодексу, продовжуються на строк його дії.

З аналізу вищевикладених норм слідує, що строки позовної давності за вимогами позивача про стягнення із відповідача були продовжені на строк дії карантину у зв`язку із поширенням коронавірусної хвороби (COVID-19), та на строк дії воєнного стану у зв`язку із військовою агресією Російської Федерації проти України.

З аналізу вищевикладеного слідує, що строки початку перебігу позовної давності за неналежне виконання відповідачем зобов`язаннь за договором оренди № 6478 від 13 січня 2017 року щодо стягнення пені, були продовжені на строк дії карантину у зв`язку із поширенням коронавірусної хвороби (COVID-19), та на строк дії воєнного стану у зв`язку із військовою агресією Російської Федерації проти України, у зв`язку із чим помилковим є твердження відповідача, що позивачем було пропущено строк позовної давності щодо заявленої позивачем до стягнення із відповідача суми пені.

Судом здійснено перевірку заявленої до стягнення позивачем із відповідача суми пені у розмірі 5 915,66 грн. відповідно до наданого розрахунку із урахуванням вище встановлених судом вимог в частині припинення застосування нарахування штрафних санкцій за прострочення виконання зобов`язання, через шість місяців від дня, коли зобов`язання мало бути виконано відповідно до вимог частини 6 статті 232 Господарського кодексу України, та із урахуванням строку позовної давності про сплив якого було заявлено відповідачем, та встановлено, що звернення позивача до суду про захист порушеного права з вимогами про стягнення пені відбулось в межах строку позовної давності лише за періоди, а саме:

за зобов`язання лютого 2019 року на суму боргу 1443,43 грн.; березня 2019 року на суму боргу 1455,96 грн.; квітня 2019 року на суму боргу 1470,77 грн.; травня 2019 року на суму боргу 1481,03 грн. та червня (з 01.06.2019 року по 12.06.2019 року) на суму боргу 540,12 грн.

Враховуючи вищевикладене, судом було здійснено власний розрахунок суми пені, за встановлений судом період та із урахуванням строку позовної давності, та статті 232 Господарського кодексу України, у онлайн системі "Ліга Закон" та встановлено, що сума яка заявлена позивачем у розрахунку не перевищує суму за розрахунком суду, у зв`язку із чим, суд дійшов висновку, що до стягнення підлягає сума пені у розмір 244,31 грн. нарахованої на суму боргу на зобов`язання лютого 2019 року пеня у сумі 117,69 грн., березня 2019 року пеня у сумі 74,19 грн. та квітня 2019 року пеня у сумі 32,43 грн.

Щодо періоду травня 2019 року та червня 2019 року, що визначені у зведеній таблиці розрахунку суми позовних вимог по місяцях, то позивачем у цій частині не надано взагалі будь - якого розрахунку суми пені та не визначено періодів за які останнім заявлено суму пені, що позбавляє суд можливості здійснити перевірку визначених сум.

Враховуючи вищевикладене, суд дійшов висновку про часткове задоволення клопотання відповідача (вх. № 4386/24 від 15.02.2024 року) про застосування строку позовної давності до вимог щодо стягнення пені.

У зв`язку із чим, позовні вимоги позивача про стягнення із відповідача суми пені, підлягають до задоволенню у розмірі 224,31 грн.

В частині стягнення пені у сумі 5691,35 - відмовити.

Частиною 2 статті 42 Господарського процесуального кодексу України, передбачено, що учасники справи зобов`язані сприяти своєчасному, всебічному, повному та об`єктивному встановленню всіх обставин справи; подавати усі наявні у них докази в порядку та строки, встановлені законом або судом, не приховувати докази; надавати суду повні і достовірні пояснення з питань, які ставляться судом, а також учасниками справи в судовому засіданні; виконувати інші процесуальні обов`язки, визначені законом або судом.

Статтею 73 Господарського процесуального кодексу України встановлено, що доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків.

Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень (стаття 74 Господарського процесуального кодексу України).

Відповідно до частини 1 статті 86 Господарського процесуального кодексу України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Доказів здійснення повної та своєчасної сплати суми боргу за договором, або спростування заявлених позивачем до стягнення сум, відповідач суду не надав.

Враховуючи вищевикладене, суд дійшов до висновку про часткове задоволення позовних вимог та про стягнення із відповідача заборгованість у розмірі 25 433,34 грн., та пеню в сумі 224,31 грн. за договором оренди № 6478 від 13 січня 2017 року.

В частині стягнення пені у сумі 5 691,35 - відмовити.

Вирішуючи питання щодо розподілу судових витрат, суд виходить з наступного.

Відповідно до пункту 2 частини 1 статті 129 Господарського процесуального кодексу України, судовий збір покладається у спорах, що виникають при виконанні договорів та з інших підстав, - на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Таким чином, судовий збір у даній справі покладається на відповідача пропорційно розміру задоволених позовних вимог у розмірі 1 757,38 грн.

Керуючись статтями 4, 12, 20, 73, 74, 76-79, 86, 129, 236-238, 241 Господарського процесуального кодексу України, суд, -

ВИРІШИВ:

Заяву відповідача про поновлення строку на подання відзиву - задовольнити.

Поновити відповідачу строк на подання відзиву (вх. № 4386/24 від 15.02.2024 року). Відзив долучити до матеріалів справи.

Клопотання відповідача (вх. № 4386/24 від 15.02.2024 року) про застосування строку позовної давності до вимог, що заявлені у позовній заяві - задовольнити частково.

У позові відмовити частково.

Стягнути з фізичної особи ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_1 ) на користь Управління комунального майна та приватизації Департаменту економіки та комунального майна Харківської міської ради (61003, м. Харків, майдан Конституції, буд. 16, ) заборгованість у сумі 25 433,34 грн. та пеню у сумі 224,31 грн. за договором оренди № 6478 від 13 січня 2017 року, та 1 757,38 грн. судового збору

Видати наказ після набрання рішенням законної сили.

В частині стягнення пені у сумі 5 691,35 - відмовити.

Рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Рішення може бути оскаржене безпосередньо до Східного апеляційного господарського суду, у межах апеляційного округу, протягом двадцяти днів з дня складання повного тексту рішення, відповідно до статей 256, 257 Господарського процесуального кодексу України та з урахуванням пункту 17.5 Перехідних положень Кодексу.

Інформація у справі може бути одержана зі сторінки на офіційному веб-порталі судової влади України в мережі Інтернет за веб-адресою http://court.gov.ua/.

Реквізити сторін:

позивач: Управління комунального майна та приватизації Департаменту економіки та комунального майна Харківської міської ради (61003, м. Харків, майдан Конституції, буд. 16, );

відповідач: фізичної особи ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_1 ).

Повне рішення складено "29" лютого 2024 р.

Суддя О.О. Ємельянова