ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ВІННИЦЬКОЇ ОБЛАСТІ
___________________________________________________________________________
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"23" лютого 2024 р. Cправа № 902/1469/23

Господарський суд Вінницької області у складі судді Шамшуріної Марії Вікторівни,

за участю секретаря судового засідання Макогін О.І., за відсутності сторін

розглянувши за правилами спрощеного позовного провадження у відкритому судовому засіданні матеріали справи

за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю "Юнівет Груп", 08300, Київська область, місто Бориспіль, вулиця Дзержинського, будинок 14, ідентифікаційний код юридичної особи 37838170

до Приватного акціонерного товариства "Птахокомбінат "Бершадський", 24412, Вінницька область, Гайсинський район, село Війтівка, вулиця Соборна, будинок 200, ідентифікаційний код юридичної особи 04366719

про стягнення 170 137,03 гривень

В С Т А Н О В И В:

До Господарського суду Вінницької області 30.11.2023 року надійшла позовна заява № б/н від 30.11.2023 (вх. № 1501/23 від 30.11.2023) Товариства з обмеженою відповідальністю "Юнівет Груп" до Приватного акціонерного товариства "Птахокомбінат "Бершадський" про стягнення грошової заборгованості за договорами поставки у розмірі 170 137,03 гривень, з яких: 51 266,69 гривень пені, 99 592,00 гривень інфляційних втрат та 19 278,34 гривень 3% річних.

Відповідно до протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 30.11.2023 справу розподілено судді Шамшуріній М.В.

Ухвалою від 05.12.2023 судом прийнято позовну заяву до розгляду, відкрито провадження у справі 902/1469/23 за правилами спрощеного позовного провадження, судове засідання з розгляду справи по суті призначено на 09.01.2024 року о 14:00 год.

04.01.2024 до суду від відповідача надійшов відзив на позовну заяву № б/н від 04.01.2024 (вх. № 01-34/126/24) у якому останній позовні вимоги не визнав з підстав зазначених у відзиві, у задоволенні позову просив відмовити.

09.01.2024 до суду від представника позивача надійшло клопотання № б/н від 09.01.2024 (вх. № 01-34/283/24) про відкладення судового засідання.

За результатами судового засідання 09.01.2024 суд без виходу до нарадчої кімнати постановив ухвалу про відкладення судового зсідання з розгляду справи № 902/1469/23 по суті на 01.02.2024 о 12:00 год., яку занесено до протоколу судового засідання.

23.01.2024 до суду від представника позивача надійшло клопотання № б/н від 22.01.2024 (вх. № 01-34/760/24) про продовження строку для подання відповіді на відзив.

23.01.2024 до суду від представника позивача надійшли заперечення на клопотання про продовження строку для подання відзиву № б/н від 22.01.2024 (вх. № 01-34/763/24).

30.01.2024 до суду від представника відповідача надійшла заява № б/н від 30.01.2024 (вх. № 01-34/1043/24) на виконання вимог ухвали суду від 10.01.2024 року.

30.01.2024 до суду від представника позивача надійшла заява № б/н від 01.02.2024 (вх. № 01-34/1145/24) на виконання вимог ухвали суду від 10.01.2024 року.

У судовому засіданні 01.02.2024 суд без виходу до нарадчої кімнати постановив ухвалу про оголошення перерви у судовому засіданні з розгляду справи № 902/1469/23 по суті до 23.02.2024 о 14:00 год., яку занесено до протоколу судового засідання.

09.02.2024 до суду від позивача надійшла відповідь на відзив № б/н від 08.02.2024 (вх. № 01-34/1475/24) із запереченнями щодо викладеного у відзиві.

23.02.2024 до суду від представника позивача надійшла заява №б/н від 23.02.2024 про розгляд справи за відсутності представника позивача.

На визначену судом дату у судове засідання представники позивача та відповідача не з`явились, про дату, час та місце розгляду справи повідомлені завчасно та належним чином ухвалою суду від 05.02.2024 шляхом її надіслання до електронних кабінетів у системі ЄСІТС, про що свідчать відповідні довідки про доставку електронного листа.

Судом взято до уваги заяву позивача про розгляд справи за відсутності представника позивача.

Частиною 1 статті 202 Господарського процесуального кодексу України (далі - ГПК України) визначено, що неявка у судове засідання будь-якого учасника справи за умови, що його належним чином повідомлено про дату, час і місце цього засідання, не перешкоджає розгляду справи по суті, крім випадків, визначених цією статтею.

Згідно пункту 1 частини 3 статті 202 ГПК України якщо учасник справи або його представник були належним чином повідомлені про судове засідання, суд розглядає справу за відсутності такого учасника справи у разі неявки в судове засідання учасника справи (його представника) без поважних причин або без повідомлення причин неявки.

Приймаючи до уваги, що сторони було належним чином повідомлено про судове засідання у справі та на засадах відкритості і гласності судового процесу сторонам створено всі необхідні умови для захисту їх прав та охоронюваних законом інтересів, а позивач та відповідач у свою чергу не скористалися наданим їм правом участі у розгляді справи і їх неявка у судове засідання не є перешкодою для розгляду справи, суд дійшов висновку про можливість розгляду справи за відсутності сторін за наявними матеріалами.

За результатами судового засідання з огляду на відсутність учасників справи, після виходу з нарадчої кімнати, судом долучено вступну та резолютивну частини рішення без його проголошення до матеріалів справи.

Суть спору:

Товариство з обмеженою відповідальністю "Юнівет Груп" звернулось до Господарського суду Вінницької області із позовом до Приватного акціонерного товариства "Птахокомбінат "Бершадський" про стягнення 170 137,03 гривень, з яких: 51 266,69 гривень пені, 99 592,00 гривень інфляційних втрат та 19 278,34 гривень 3% річних.

На обґрунтування позовних вимог позивач посилається на те, що заявлена до стягнення заборгованість виникла внаслідок неналежного виконання відповідачем зобов`язань за договором № 49/17 від 01.09.2017 року в частині здійснення повної та своєчасної оплати за отриманий товар на підставі видаткових накладних.

Відповідач у відзиві на позов підтвердив укладення між сторонами договору поставки №49/17 від 01.09.2017 року, здійснення позивачем відповідачу поставки товару згідно наявних у справі первинних документів та зазначив, що розрахунок по основному зобов`язанню відповідачем було здійснено 02.08.2023 року.

Разом з тим зазначив, що відповідач позовні вимоги щодо стягнення 51 266,69 грн. пені, 99 592 грн. інфляційних втрат та 19 278,34 грн. 3% річних не визнає, оскільки 23.03.2023 року між сторонами було укладено угоду про врегулювання спору, якою відтерміновано сплату основної суми заборгованості у сумі 200 000 грн. до 28.07.2023 року та погоджено безспірне погашення 3% річних в сумі 16 746,84 грн., інфляційних втрат в сумі 46 364,34 грн. та відшкодування витрат на правничу допомогу в сумі 15 000 грн. до 28.07.2023 року.

Таким чином, на думку відповідача вимоги позивача щодо стягнення санкцій за договором №49/17 від 01.09.2017 року є безпідставними. Право звернутися до суду у позивача виникло на підставі угоди про врегулювання спору від 23.03.2023 року внаслідок її невиконання відповідачем.

Також у відзиві відповідач зазначив, що затримки у розрахунках за отриманий товар виникли не з вини відповідача, а викликані настанням форс-мажорних обставин пов`язаних із військовою агресією російської федерації проти України, низьким врожаєм озимих та ярових культур, врожаю соняшника та кукурудзи, який було посіяно ПрАТ "Птахокомбінат "Бершадський" через посуху 2019-2020 років, запровадженням карантинних заходів у зв`язку із поширенням короновірусної інфекції, що зумовили важкий фінансовий стан товариства.

З урахуванням наведеного у задоволенні позову відповідач просив відмовити.

У відповіді на відзив позивач зазначив, що боржник який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, які є способом захисту майнового права та інтересу кредитора шляхом отримання від боржника компенсації (плати) за користування ним коштами, належними до сплати кредиторові.

У період з жовтня 2019 року по серпень 2021 року відповідач допускав порушення строків виконання грошового зобов`язання за договором №49/17 від 01.09.2017 року та за результатами проведеної претензійної роботи між позивачем та відповідачем 23.03.2023 року було укладено угоду про досудове врегулювання спору та досягнуто домовленостей щодо погодження суми заборгованості за договором №49/17 від 01.09.2017 року та строку її оплати.

Позивач у відповіді на відзив зазначив, що укладена угода від 23.03.2023 року була намаганням сторін врегулювати спір в позасудовому порядку, вона не змінює умов договору №49/17 від 01.09.2017 року, не припиняє права та обов`язки за цим договором та не підміняє сам договір, а неналежне виконання угоди дає позивачу право висувати до відповідача майнові претензії з приводу заборгованості за договором №49/17 від 01.09.2017 року.

Також позивач у відповіді на відзив зазначив, що відповідач жодних обґрунтованих обставин, які мали б істотне значення та були підставою для зменшення розміру неустойки (пені), у відзиві на позов не наводить, посилання на настання форс-мажорних обставин не підтверджені доказами та зазначає, що позивачем зважено всі обставини та нараховано до стягнення неустойку (пеню) у відповідності до ч.6 ст.232 ГК України хоча законодавством фактично надано можливість нараховувати штрафні санкції у більшому розмірі, тому позивач вважає доводи відповідача для застосування судом норм статті 233 ГК України необґрунтованими, безпідставними та недоведеними.

Розглянувши матеріали справи, з`ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, судом встановлено таке.

01 вересня 2017 року між Товариством з обмеженою відповідальністю "Юнівет Груп" (далі - постачальник, позивач) та Приватним акціонерним товариством "Птахокомбінат "Бершадський" (далі - покупець, відповідач) укладено договір № 49/17 (далі - договір) (т. 1 а.с. 19,20).

У відзиві на позовну заяву обставину укладення цього договору відповідач визнав.

Відповідно до пункту 1.1. договору протягом терміну дії даного договору і на умовах, викладених у ньому, продавець зобов`язується поставити і передати у власність покупцю ветеринарні препарати, вакцини, обладнання та іншу продукцію (надалі - товар), а покупець зобов`язується прийняти товар та оплатити на умовах даного договору.

За умовами пунктів 1.2., 1.3. договору поставка товару здійснюється окремими партіями. Під партією розуміється сукупність товарів, що поставляються постачальником покупцю за видатковими накладними. Перелік товару, ціна одиниці кожного найменування товару, вказується у видатковій накладній, яка підписується сторонами і є невід`ємною частиною договору.

Згідно пунктів 2.4., 2.5. договору право власності на товар і весь ризик, включаючи втрату і випадкову загибель товару, переходить від постачальника до покупця з моменту підписання сторонами видаткової накладної та фактичної передачі товару покупцю. Доказом передачі партії товару у власність покупця є видаткова накладна, оформлена належним чином, з підписом уповноваженої особи покупця, а також довіреність на одержання товару.

Пунктами 4.1., 4.2. договору сторонами погоджено, що покупець оплачує поставлений продавцем товар за цінами, які вказуються у видатковій накладній. Загальна сума договору складається із зазначених сум видаткових накладних, отриманих від продавця, за якими прийнято товар протягом дії даного договору.

Відповідно до пункту 4.3. договору датою отримання товару є дата підписання сторонами видаткової накладної.

За умовами пункту 4.5. договору партія товару оплачується покупцем на протязі 30 (тридцяти) календарних днів, після переходу права власності на товар.

Даний договір набирає сили з моменту підписання його сторонами і діє до 31.12.2018 року. Договір діє до повного виконання усіх зобов`язань за даним договором (пункт 10.1. договору).

За умовами пункту 10.2. договору додаткові угоди, специфікації є невід`ємними частинами цього договору лише за умови викладення їх у письмової формі, підписання і скріплення печатками сторін.

Відповідно до пункту 10.3. договору, якщо за 30 днів до моменту закінчення даного договору жодна із сторін не виявила бажання розірвати його, то договір автоматично вважається пролонгованим ще на один рік.

28 грудня 2018 року між Товариством з обмеженою відповідальністю "Юнівет Груп" та Приватним акціонерним товариством "Птахокомбінат "Бершадський" укладено додаткову угоду № 1 до договору № 49/17 від 01.09.2017 року, якою сторони погодили змінити п. 10.3 договору та викласти його в наступній редакції: "п.10.3 Якщо за 30 днів до моменту закінчення даного договору жодна із сторін не виявила бажання розірвати його, то договір автоматично вважається дійсним на кожний наступний календарний рік. Договір діє до повного виконання усіх зобов`язань за даним договором".

Згідно пункту 3 додаткової угоди № 1 від 28.12.2018 інші умови вищевказаного договору залишаються незмінними і сторони підтверджують по ним свої зобов`язання (т. 1 а.с. 22).

На виконання умов договору у період з 30.09.2019 по 26.07.2021 відповідно до видаткових накладних №310 від 30.09.2019 року на суму 94 984,00 грн., №120 від 27.04.2020 року на суму 125 469,60 грн., №203 від 09.07.2020 року на суму 160 430,40 грн., №270 від 20.08.2020 року на суму 255 255,20 грн., №310 від 10.09.2020 року на суму 111 000,00 грн., №339 від 06.10.2020 року на суму 184 886,40 грн., №398 від 23.11.2020 року на суму 199 657,60 грн., №465 від 30.12.2020 року на суму 17 864,40 грн., №72 від 26.02.2021 року на суму 283 334,40 грн., №119 від 29.03.2021 року на суму 165 536,40 грн., №176 від 29.04.2021 року на суму 50 500,00 грн., №187 від 06.05.2021 року на суму 84 000,00 грн., №188 від 06.05.2021 року на суму 160 000,00 грн., №301 від 26.07.2021 року на суму 219 600,00 грн., якими погоджено перелік товару, ціна одиниці кожного найменування товару, що поставляється позивачем поставлено відповідачу товар на загальну суму 2 112 518,40 гривень (т. 1 а.с. 15 (зворотна сторона), 16 (зворотна сторона), 17-18, 20 (зворотна сторона), 34, 35, 41-43).

Отримання товару згідно вказаних видаткових накладних, отримання виставлених позивачем відповідачу рахунків на оплату товару відповідачем не заперечується.

Водночас 14 квітня 2020 року між Товариством з обмеженою відповідальністю "Юнівет Груп" як покупцем та Приватним акціонерним товариством "Птахокомбінат "Бершадський" як продавцем укладено договір № 44/20, згідно пунктів 1.1., 1.2. якого у порядку та на умовах договору, продавець зобов`язався виготовити та передати у власність покупця товар згідно накладної, в термін передбачений даним договором, а покупець зобов`язався прийняти товар та сплатити за нього на умовах договору.

Зважаючи на викладені обставини та наявність зустрічних однорідних вимог за укладеними між сторонами договорами № 49/17 від 01.09.2017 та № 44/20 від 14.04.2020 між позивачем та відповідачем у період з 21.04.2020 по 12.08.2021 укладено ряд угод про зарахування зустрічних однорідних вимог за вказаними договорами.

За умовами вказаних угод Товариство з обмеженою відповідальністю "Юнівет Груп" (далі - сторона-1) та Приватне акціонерне товариство "Птахокомбінат "Бершадський" (далі - сторона-2) дійшли згоди про припинення зобов`язань шляхом заліку взаємних вимог за нижче вказаними документами, у яких вони є сторонами (пункт 1 угод).

Відповідно до пунктів 2, 3 угод сторона-1 має грошові вимоги до сторони-2, які виникли на підставі продажу товару згідно умов договору №49/17 від 01.09.2017 р. у вказаному в угоді розмірі. Строк виконання зобов`язання по розрахунку настав. Сторона-2 має грошові вимоги до сторони-1, які виникли на підставі продажу товару згідно умов договору купівлі-продажу №44/20 від 14.04.2020 р. на суму вказану в угоді. Строк виконання зобов`язання по розрахунку настав.

Згідно пункту 4 угод відповідно до правил ст. 601 Цивільного кодексу України зобов`язання припиняється зарахуванням зустрічної однорідної вимоги, строк якої настав, а також вимог, строк виконання яких не встановлений або визначений моментом пред`явлення вимоги. Сторони домовились здійснити зарахування зустрічних однорідних вимог на суму вказану в угоді.

Пунктом 5 угод сторони передбачили, що після зарахування вищезазначених зустрічних однорідних вимог сума грошової вимоги сторони-1 до сторони -2 в розмірі вказаному у угоді та сторони-2 до сторони-1 в розмірі вказаному в угоді вважаються погашеними, а зобов`язання сторін по вище зазначеним вимогам припиненими.

Ця угода набирає чинності з моменту її підписання уповноваженими представниками сторін (пункт 6 угод).

Згідно угоди про зарахування зустрічних однорідних вимог від 21.04.2020 у рахунок погашення зобов`язань за договором №49/17 від 01.09.2017 погашено зобов`язання з оплати 94 965,85 гривень, за угодою від 20.05.2020 125 483,69 гривень, за угодою від 20.08.2020 - 255 415,60 гривень, за угодою від 19.10.2020 - 341 498,90 гривень, за угодою від 24.12.2020 - 314 319,16 гривень, за угодою від 08.04.2021 - 220 379,85 гривень, за угодою від 14.05.2021 - 236 007,09 гривень, за угодою від 12.08.2021 - 262 571,09 гривень, на загальну суму 1 850 641,23 гривень (т. 1 а.с. 32 (зворотна сторона), 37-40, 45 (зворотна сторона).

З огляду на невиконання відповідачем зобов`язань з оплати 261 877,17 гривень заборгованості за поставлений товар, позивачем було надіслано відповідачу лист-попередження (претензію) №27 від 26.10.2021 року (т. 1 а.с. 23 (зворотна сторона), 25).

Відповіді на вказаний лист матеріали справи не містять.

Як вбачається із платіжних інструкцій №60 від 27.01.2023 року та №190 від 27.02.2023 відповідачем сплачено на користь позивача 27.01.2023 - 31 877,17 гривень та 27.02.2023 - 30 000,00 гривень із зазначенням у графі призначення платежу - "оплата за добавки", які позивачем зараховано у рахунок погашення заборгованості за договором № 49/17 від 01.09.2017, про що свідчить бухгалтерська довідка № 18102023-1 (т. 1 а.с. 25 (зворотна сторона), 24, 16).

20.03.2023 позивачем отримано від відповідача лист № 48 від 20.03.2023 у якому ПрАТ "Птахокомбінат "Бершадський" зазначило про наявність заборгованості з оплати товару у сумі 200 000,00 гривень, прийняття підприємством рішення про тимчасове призупинення виробництва та клопотало про погодження відтермінування оплати по існуючій заборгованості в сумі 200 000,00 гривень до липня 2023 року (т. 1 а.с. 22 (зворотна сторона).

У відповідь на вказаний лист позивач надіслав на адресу відповідача вимогу №3 від 21.03.2023 року про погашення існуючої заборгованості, пені, інших нарахувань (т. 1а.с. 21 (зворотна сторона).

23 березня 2023 року між Товариством з обмеженою відповідальністю "Юнівет Груп" (далі - сторона 1) та Приватним акціонерним товариством "Птахокомбінат "Бершадський" (далі - сторона 2) укладено угоду про врегулювання спору, згідно абзацу 3 преамбули якої сторонами визначено, що враховуючи скрутне фінансове положення сторони 2, а також добровільне волевиявлення щодо мирного врегулювання спору та погашення грошових вимог сторони 1 за договором №49/17 від 01 вересня 2017 року (визначених в заяві про грошові вимоги від 23.03.2023 року), за результатами переговорів сторони дійшли до взаємної згоди та уклали цю угоду на наступних умовах:

"1. за домовленістю сторін узгоджена загальна сума заборгованості боржника перед кредитором, по договору №49/17 від 01 вересня 2017 року, складає 359 284,66 грн., з яких: основний борг - 200 000.00 грн.; три відсотки річних - 16 746,84 грн.; інфляційні втрати - 92 738,68 грн.; пеня - 49 799,14 грн.

2. за домовленістю сторін, кредитор відмовляється від частини грошових вимог, а саме пені у розмірі 49 799,14 грн.; інфляційних втрат у розмірі 46 369.34 грн.

3. відповідно до цієї угоди сторона 2 визнає та зобов`язується сплатити стороні 1 суму загальної заборгованості за договором № 49/17 від 01 вересня 2017 року, у розмірі 263 116,18 грн., що складає: 200 000,00 грн. - основного боргу, 16 746,84 грн. - три відсотки річних, 46 369,34 грн. - інфляційних втрат, за графіком сплати платежів в розмірах і терміни, встановлені в пункті 5 цієї угоди

4. згідно з цією угодою сторона 2 відшкодовує стороні 1 витрати на правову (правничу) допомогу в розмірі 15 000,00 грн. (п`ятнадцять тисяч гривень 00 копійок), сплачені стороною 1 за підготовку позовної заяви та матеріалів для подання до господарського суду, а також заяви про грошові вимоги та угоди про врегулювання спору, шляхом перерахування грошових коштів на поточний рахунок кредитора".

Як вбачається із платіжної інструкції № 318 від 02.08.2023 року ПрАТ "Птахокомбінат "Бершадський" 02.08.2023 року сплачено на користь позивача 200 000,00 гривень із зазначенням у графі призначення платежу - "погашення основного боргу згідно угоди про врегулювання спору від 23.03.2023 року" (т. 1 а.с. 23).

У зв`язку з неналежним виконанням відповідачем своїх зобов`язань по оплаті отриманого товару, позивач звернувся до господарського суду з позовом про стягнення 170 137,03 гривень, з яких: 51 266,69 гривень пені, 99 592,00 гривень інфляційних втрат та 19 278,34 гривень 3% річних.

Дослідивши матеріали справи, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об`єктивно оцінивши докази, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об`єктивному розгляді у судовому процесі всіх обставин справи в їх сукупності, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд дійшов висновку про наявність правових підстав для часткового задоволення позовних вимог з огляду на таке.

Предметом спору у цій справі є матеріально-правова вимога позивача про стягнення з відповідача за договором поставки № 49/17 від 01.02.2017 року 170 137,03 гривень у тому числі: 51 266,69 гривень пені, 99 592,00 гривень інфляційних втрат та 19 278,34 гривень 3% річних.

Надаючи правову кваліфікацію спірним правовідносинам, що склалися між сторонами суд враховує таке.

Частиною 1 статті 173 Господарського кодексу України (далі - ГК України) передбачено, що господарським визнається зобов`язання, що виникає між суб`єктом господарювання та іншим учасником (учасниками) відносин у сфері господарювання з підстав, передбачених цим Кодексом, в силу якого один суб`єкт (зобов`язана сторона, у тому числі боржник) зобов`язаний вчинити певну дію господарського чи управлінсько-господарського характеру на користь іншого суб`єкта (виконати роботу, передати майно, сплатити гроші, надати інформацію тощо), або утриматися від певних дій, а інший суб`єкт (управнена сторона, у тому числі кредитор) має право вимагати від зобов`язаної сторони виконання її обов`язку.

Відповідно до статті 193 ГК України, суб`єкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобов`язання належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобов`язання відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться.

До виконання господарських договорів застосовуються відповідні положення Цивільного кодексу України з урахуванням особливостей, передбачених цим Кодексом.

Згідно положень статті 509 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України) зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Зобов`язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 цього Кодексу.

Частиною 1 статті 173 ГК України передбачено, що господарським визнається зобов`язання, що виникає між суб`єктом господарювання та іншим учасником (учасниками) відносин у сфері господарювання з підстав, передбачених цим Кодексом, в силу якого один суб`єкт (зобов`язана сторона, у тому числі боржник) зобов`язаний вчинити певну дію господарського чи управлінсько-господарського характеру на користь іншого суб`єкта (виконати роботу, передати майно, сплатити гроші, надати інформацію тощо), або утриматися від певних дій, а інший суб`єкт (управнена сторона, у тому числі кредитор) має право вимагати від зобов`язаної сторони виконання її обов`язку.

Згідно статті 11 ЦК України підставою виникнення цивільних прав і обов`язків (зобов`язань) є, зокрема, договір.

Приписами статті 629 ЦК України передбачено, що договір є обов`язковим для виконання сторонами.

За своєю правовою природою укладений між cторонами договір є договором поставки, правовідносини за яким врегульовано відповідними положеннями Цивільного кодексу України та Господарського кодексу України.

За змістом частини 1 статті 265 ГК України, за договором поставки одна сторона - постачальник зобов`язується передати (поставити) у зумовлені строки (строк) другій стороні - покупцеві товар (товари), а покупець зобов`язується прийняти вказаний товар (товари) і сплатити за нього певну грошову суму. Договір поставки укладається на розсуд сторін або відповідно до державного замовлення.

Згідно зі статтею 712 ЦК України за договором поставки продавець (постачальник), який здійснює підприємницьку діяльність, зобов`язується передати у встановлений строк (строки) товар у власність покупця для використання його у підприємницькій діяльності або в інших цілях, не пов`язаних з особистим, сімейним, домашнім або іншим подібним використанням, а покупець зобов`язується прийняти товар і сплатити за нього певну грошову суму.

До договору поставки застосовуються загальні положення про купівлю-продаж, якщо інше не встановлено договором, законом або не випливає з характеру відносин сторін.

За договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов`язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов`язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму (ст. 655 ЦК України).

За змістом частини 2 статті 642 ЦК України договір є укладеним з моменту одержання особою, яка направила пропозицію укласти договір, відповіді про прийняття цієї пропозиції. Якщо особа, яка одержала пропозицію укласти договір, у межах строку для відповіді вчинила дію відповідно до вказаних у пропозиції умов договору (відвантажила товари, надала послуги, виконала роботи, сплатила відповідну суму грошей тощо), яка засвідчує її бажання укласти договір, ця дія є прийняттям пропозиції, якщо інше не вказане в пропозиції укласти договір або не встановлено законом.

Як передбачено пунктом 2 частини 1 статті 664 ЦК України обов`язок продавця передати товар покупцеві вважається виконаним у момент надання товару в розпорядження покупця, якщо товар має бути переданий покупцеві за місцезнаходженням товару.

Ціна в договорі встановлюється за домовленістю сторін (ст. 632 ЦК України).

Положеннями частини 1 статті 692 ЦК України передбачено, що покупець зобов`язаний оплатити товар після його прийняття або прийняття товаророзпорядчих документів на нього, якщо договором або актами цивільного законодавства не встановлений інший строк оплати товару.

Згідно з частиною 1 статті 693 ЦК України, якщо договором встановлений обов`язок покупця частково або повністю оплатити товар до його передання продавцем (попередня оплата), покупець повинен здійснити оплату в строк, встановлений договором купівлі-продажу, а якщо такий строк не встановлений договором, - у строк, визначений відповідно до статті 530 цього Кодексу.

Відповідно до вимог статті 525 ЦК України одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом.

Судом встановлено, що на виконання умов договору позивачем за період з 30.09.2019 по 26.07.2021 на користь відповідача здійснено поставку товару на загальну суму 2 112 518,40 гривень, що підтверджується видатковими накладними (т. 1 а.с. 15 (зворотна сторона), 16 (зворотна сторона), 17-18, 20 (зворотна сторона), 34, 35, 41-43), письмовими заявами по суті справи та визнається сторонами.

В силу положень частини першої статті 75 ГПК України обставини, які визнаються учасниками справи, не підлягають доказуванню, якщо суд не має обґрунтованого сумніву щодо достовірності цих обставин або добровільності їх визнання. Обставини, які визнаються учасниками справи, можуть бути зазначені в заявах по суті справи, поясненнях учасників справи, їх представників.

Умовами пунктів 2.4., 4.5. договору сторони погодили, що право власності на товар переходить від постачальника до покупця з моменту підписання сторонами видаткової накладної та фактичної передачі товару покупцю, а партія товару оплачується покупцем на протязі 30 (тридцяти) календарних днів, після переходу права власності на товар.

Таким чином, за видатковою накладною №310 від 30.09.2019 року остаточний розрахунок мав бути проведений до 30.10.2019 року, за видатковою накладною №120 від 27.04.2020 - 27.05.2020, за видатковою накладною №203 від 09.07.2020 - 10.08.2020, за видатковою накладною №270 від 20.08.2020 - 21.09.2020, за видатковою накладною №310 від 10.09.2020 - 12.10.2020, за видатковою накладною №339 від 06.10.2020 - 05.11.2020, за видатковою накладною №398 від 23.11.2020 - 23.12.2020, за видатковою накладною №465 від 30.12.2020 - 29.01.2021, за видатковою накладною №72 від 26.02.2021 - 29.03.2021, за видатковою накладною №119 від 29.03.2021 - 28.04.2021, за видатковою накладною №176 від 29.04.2021 - 31.05.2021, за видатковою накладною №187 від 06.05.2021 - 07.06.2021, за видатковою накладною №188 від 06.05.2021 - 07.06.2021, за видатковою накладною №301 від 26.07.2021 - 25.08.2021.

Статтями 202, 203 ГК України визначено, що зобов`язання припиняється, зокрема, зарахуванням зустрічної однорідної вимоги, строк якої настав або строк якої не зазначений чи визначений моментом витребування. Для зарахування достатньо заяви однієї сторони. До відносин щодо припинення господарських зобов`язань застосовуються відповідні положення Цивільного кодексу України з урахуванням особливостей, передбачених цим Кодексом. Отже, заява про зарахування зустрічних вимог є одностороннім правочином.

Відповідно до положень статті 601 ЦК України зобов`язання припиняється зарахуванням зустрічних однорідних вимог, строк виконання яких настав, а також вимог, строк виконання яких не встановлений або визначений моментом пред`явлення вимоги. Зарахування зустрічних вимог може здійснюватися за заявою однієї із сторін.

Відповідно до положень статті 602 Цивільного кодексу України не допускається зарахування зустрічних вимог: 1) про відшкодування шкоди, завданої каліцтвом, іншим ушкодженням здоров`я або смертю; 2) про стягнення аліментів; 3) щодо довічного утримання (догляду); 4) у разі спливу позовної давності; 4-1) за зобов`язаннями, стороною яких є неплатоспроможний банк, крім випадків, установлених законом; 5) в інших випадках, встановлених договором або законом.

Зарахування зустрічних однорідних вимог є способом припинення одночасно двох зобов`язань: в одному - одна сторона є кредитором, а інша - боржником, а в другому - навпаки (боржник у першому зобов`язанні - є кредитором у другому). Також можливе часткове зарахування, коли одне зобов`язання (менше за розміром) зараховується повністю, а інше (більше за розміром) - лише в частині, що дорівнює розміру першого зобов`язання. У такому випадку зобов`язання в частині, що залишилася, може припинятися будь-якими іншими способами (аналогічний висновок міститься у п. п. 28, 29 постанови Верховного Суду у складі суддів об`єднаної палати Касаційного господарського суду від 22.01.2021 у справі № 910/11116/19).

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 30.10.2018 у справі № 914/3217/16 зазначено, що вимоги, які можуть підлягати зарахуванню, мають бути зустрічними (кредитор за одним зобов`язанням є боржником за іншим, а боржник за першим зобов`язанням є кредитором за другим); однорідними (зараховуватися можуть вимоги про передачу речей одного роду); строк виконання таких вимог настав, не встановлений або визначений моментом пред`явлення вимоги. Правило про однорідність вимог поширюється на їх правову природу, але не стосується підстави виникнення таких вимог. Допускається зарахування однорідних вимог, які випливають з різних підстав (різних договорів тощо).

З огляду на положення чинного законодавства зарахування зустрічних однорідних вимог як односторонній правочин є волевиявленням суб`єкта правочину, спрямованим на настання певних правових наслідків у межах двосторонніх правовідносин. Інститут заліку має на меті оптимізувати діяльність двох взаємозобов`язаних, хоч і за різними підставами, осіб. Ця оптимізація полягає в усуненні зустрічного переміщення однорідних цінностей, що становлять предмети взаємних зобов`язань, зменшує ризик сторін, який виникає при здійсненні виконання, а також їх витрати, пов`язані з виконанням.

Судом встановлено, що між позивачем та відповідачем у період з 21.04.2020 по 12.08.2021 були укладені угоди про зарахування зустрічних однорідних вимог та за угодою від 21.04.2020 у рахунок погашення зобов`язань за договором №49/17 від 01.09.2017 погашено зобов`язання з оплати 94 965,85 гривень, за угодою від 20.05.2020 125 483,69 гривень, за угодою від 20.08.2020 - 255 415,60 гривень, за угодою від 19.10.2020 - 341 498,90 гривень, за угодою від 24.12.2020 - 314 319,16 гривень, за угодою від 08.04.2021 - 220 379,85 гривень, за угодою від 14.05.2021 - 236 007,09 гривень, за угодою від 12.08.2021 - 262 571,09 гривень, на загальну суму 1 850 641,23 гривень (т. 1 а.с. 32 (зворотна сторона), 37-40, 45 (зворотна сторона).

Також відповідачем на користь позивача згідно платіжних інструкцій №60 від 27.01.2023 року сплачено 31 877,17 гривень, №190 від 27.02.2023 - 30 000,00 гривень та № 318 від 02.08.2023 - 200 000,00 гривень, які позивачем зараховано у рахунок погашення заборгованості за договором № 49/17 від 01.09.2017 (т. 1 а.с. 16, 25 (зворотна сторона), 24, 23).

Угоди про зарахування зустрічних однорідних вимог, платіжні інструкції містяться у матеріалах справи.

Судом встановлено, що зарахування/оплата товару за видатковою накладною №310 від 30.09.2019 року проведено починаючи з 21.04.2020 року, тоді як остаточний розрахунок мав бути проведений до 30.10.2019 року, за видатковою накладною №120 від 27.04.2020 на суму 4,06 гривень - 20.08.2020, тоді як остаточний розрахунок мав бути проведений до 27.05.2020, за видатковою накладною №203 від 09.07.2020 - 20.08.2020, тоді як остаточний розрахунок мав бути проведений до 10.08.2020, за видатковою накладною №270 від 20.08.2020 на суму 160 274,06 гривень - 19.10.2020, тоді як остаточний розрахунок мав бути проведений до 21.09.2020, за видатковою накладною №310 від 10.09.2020 - 19.10.2020, тоді як остаточний розрахунок мав бути проведений до 12.10.2020, за видатковою накладною №339 від 06.10.2020 на суму 114 661,56 гривень - 24.12.2020, тоді як остаточний розрахунок мав бути проведений до 05.11.2020, за видатковою накладною №398 від 23.11.2020 - 24.12.2020, тоді як остаточний розрахунок мав бути проведений до 23.12.2020, за видатковою накладною №465 від 30.12.2020 - 08.04.2021, тоді як остаточний розрахунок мав бути проведений до 29.01.2021, за видатковою накладною №72 від 26.02.2021 - 08.04.2021, тоді як остаточний розрахунок мав бути проведений до 29.03.2021, за видатковою накладною №119 від 29.03.2021 - 14.05.2021, тоді як остаточний розрахунок мав бути проведений до 28.04.2021, за видатковою накладною №176 від 29.04.2021 - 12.08.2021, тоді як остаточний розрахунок мав бути проведений до 31.05.2021, за видатковою накладною №187 від 06.05.2021 - 12.08.2021, тоді як остаточний розрахунок мав бути проведений до 07.06.2021, за видатковою накладною №188 від 06.05.2021 - 12.08.2021, тоді як остаточний розрахунок мав бути проведений до 07.06.2021, за видатковою накладною №301 від 26.07.2021 - 27.02.2023, тоді як остаточний розрахунок мав бути проведений до 25.08.2021.

Остаточний розрахунок за поставлений товар відповідачем здійснено 02.08.2023 року.

Таким чином, позивач свої зобов`язання щодо поставки товару виконав, у той же час відповідач свої зустрічні зобов`язання щодо повної та своєчасної оплати за отриманий товар у строк визначений договором належним чином не виконав, внаслідок чого було допущено прострочення у виконанні грошового зобов`язання.

Судом встановлено, що матеріали справи не містять доказів відмови відповідача від договору, пропозицій щодо розірвання договору до поставки позивачем товару, пред`явлення відповідачем позивачу будь-яких претензій щодо неналежного виконання умов договору, відмови відповідача від прийняття поставленого товару, а також доказів повернення товару позивачу.

Частиною 1 статті 625 ЦК України встановлено, що боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання.

Порушенням зобов`язання згідно зі статтею 610 ЦК України є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).

Згідно з частиною першою статті 202 ГК України та статті 599 ЦК України зобов`язання припиняються виконанням, проведеним належним чином

Враховуючи, що відповідач не виконав належним чином взяті на себе зобов`язання за договором щодо сплати заборгованості за поставлений товар у строки встановлені договором, суд дійшов висновку, що відповідачем порушено умови договору № 49/17 від 01.09.2017 року в частині повної та своєчасної оплати поставленого товару.

Наведені у відзиві на позовну заяву доводи відповідача щодо безпідставності стягнення санкцій за договором №49/17 від 01.09.2017 року, оскільки з 23 березня 2023 року у сторін виникло зобов`язання по угоді про врегулювання спору судом відхиляються, оскільки зобов`язання з оплати заборгованості за договором здійснено відповідачем з простроченням, вказана угода не є додатковою угодою до договору № 49/17 від 01.09.2017 та не змінює порядку виконання зобов`язань за договором. Така угода укладена сторонами щодо досягнутих станом на 23.03.2023 року домовленостей щодо наявного на цю дату боргу, пені, нарахувань та інших витрат та не є новацією договору № 49/17 від 01.09.2017.

Крім того, за умовами пункту 5 угоди про врегулювання спору сторона 2 сплачує узгоджену загальну суму заборгованості, зазначену у пункті 3 цієї угоди та суму відшкодування витрат на правову (правничу) допомогу, зазначену в пункті 4 цієї угоди, на умовах наступної розстрочки (за графіком):

"5.1. сума відшкодування витрат на правову (правничу) допомогу у розмірі 15 000,00 грн. сплачується у термін - до 28 липня 2023 року включно;

5.2. сума платежу на погашення заборгованості у розмірі 200 000,00 грн. сплачується у термін - до 28 липня 2023 року включно;

5.3. сума платежу 63 116,18 грн. сплачується у термін - до 28 липня 2023 року включно".

Згідно пункту 9 угоди про врегулювання спору ця угода підлягає виконанню сторонами у добровільному порядку на підставі принципу сумлінності. Сторони підтверджують, що у разі невиконання стороною 2 зобов`язань за цією угодою. Сторона 1 має право звернутися до суду за захистом своїх прав та інтересів в порядку, передбаченому чинним в Україні законодавством.

Відповідно до пункту 16 угоди про врегулювання спору сторона 1 підтверджує, що з дати підписання цієї угоди та у випадку належного її виконання не матиме жодних майнових претензій до сторони 2 з приводу заборгованості, погашення якої є предметом цієї угоди та договору №49/17 від 01 вересня 2017 року.

Разом з тим умови вказаної угоди відповідачем у строк визначений пунктом 5 угоди не виконано (згідно платіжної інструкції № 318 від 02.08.2023 відповідачем сплачено 200 000,00 гривень, доказів сплати решти визначеної сторонами в угоді заборгованості матеріали справи не містять) та звернення до суду позивача за захистом своїх прав відповідає умовам пункту 9 угоди.

Позивачем заявлено позовні вимоги про стягнення з відповідача 51 266,69 гривень пені, 99 592,00 гривень інфляційних втрат та 19 278,34 гривень 3% річних.

Щодо позовних вимог про стягнення пені суд враховує таке.

Згідно зі статтею 610 ЦК України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).

Відповідно до статті 611 ЦК України в разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом.

Згідно з частиною 1 статті 612 ЦК України боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не виконав його у строк, встановлений договором.

Відповідно до положень статей 546, 548 ЦК України, виконання зобов`язання може забезпечуватися у відповідності до закону або умов договору, зокрема, неустойкою, яку боржник повинен сплатити у разі порушення зобов`язання.

Відповідно до статті 549 ЦК України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання.

Штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов`язання.

Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання.

Згідно з частинами 1, 2 статті 551 ЦК України предметом неустойки може бути грошова сума, рухоме і нерухоме майно. Якщо предметом неустойки є грошова сума, її розмір встановлюється договором або актом цивільного законодавства.

Відповідно до вимог частини 1 статті 550 ЦК України право на неустойку виникає незалежно від наявності у кредитора збитків, завданих невиконанням або неналежним виконанням зобов`язання.

У свою чергу, статтею 230 ГК України передбачено обов`язок учасника господарських відносин сплатити неустойку, штраф, пеню у разі порушення ним правил здійснення господарської діяльності, невиконання або неналежного виконання господарського зобов`язання.

При цьому штрафними санкціями визнаються господарські санкції у вигляді грошової суми (неустойка, штраф, пеня), яку учасник господарських відносин зобов`язаний сплатити у разі порушення ним правил здійснення господарської діяльності, невиконання або неналежного виконання господарського зобов`язання.

Відповідно до статей 1, 3 Закону України "Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов`язань" платники грошових коштів сплачують на користь одержувачів цих коштів за прострочку платежу пеню в розмірі, що встановлюється за згодою сторін. Розмір пені, передбачений статтею 1 цього Закону, обчислюється від суми простроченого платежу та не може перевищувати подвійної облікової ставки Національного банку України, що діяла у період, за який сплачується пеня.

Згідно частини четвертої статті 231 ГК України якщо розмір штрафних санкцій законом не визначено, санкції застосовуються в розмірі, передбаченому договором. При цьому розмір санкцій може бути встановлено договором у відсотковому відношенні до суми невиконаної частини зобов`язання або у певній, визначеній грошовій сумі, або у відсотковому відношенні до суми зобов`язання незалежно від ступеня його виконання, або у кратному розмірі до вартості товарів (робіт, послуг).

Згідно з частиною 6 статті 232 ГК України нарахування штрафних санкцій за прострочення виконання зобов`язання, якщо інше не встановлено законом або договором, припиняється через шість місяців від дня, коли зобов`язання мало бути виконано.

Положеннями пункту 6.3. договору сторони погодили, що за порушення термінів оплати товару, передбачених в цьому договорі, покупець сплачує пеню у розмірі подвійної облікової ставки НБУ встановленої діючої на період прострочення, за який сплачується пеня. Пеня нараховується за неоплачену частину поставки. Виплата пені не звільняє винну сторону від виконання узятих на себе зобов`язань за даним договором.

Зважаючи на встановлене судом прострочення виконання відповідачем грошового зобов`язання, вимога про стягнення пені в розмірі подвійної облікової ставки НБУ за кожний день прострочення відповідає чинному законодавству, положенням договору та заявлена правомірно.

Як вбачається із розрахунку пені здійсненого позивачем, розрахунок здійснено у розмірі подвійної облікової ставки Національного банку України від суми боргу за кожною видатковою накладною за кожен день прострочення. Загальна сума нарахованої позивачем пені складає 51 266,69 гривень.

Перевіривши здійснений позивачем розрахунок пені, що нарахована в межах визначеного позивачем періоду прострочення та заявлених вимог, суд встановив його часткову помилковість з огляду на неврахування позивачем, що день фактичної сплати суми заборгованості не включається в період часу, за який здійснюється нарахування пені.

Висновок суду, що день фактичної сплати суми заборгованості не включається у період часу, за який здійснюється нарахування річних відповідає правовій позиції, викладеній, зокрема, у постановах Верховного Суду від 11 листопада 2021 року у справі № 922/449/21, від 10.04.2019 у справі № 910/13064/17, від 13.06.2018 у справі № 922/1008/16, від 27.05.2019 у справі № 910/20107/17, від 25.02.2020 у справі № 910/2615/18, у яких зазначено, що при здійснені розрахунку річних та пені, день фактичної сплати суми заборгованості не включається в період часу, за який здійснюється стягнення пені та річних.

Здійснивши перерахунок заявленої до стягнення пені в межах визначеного позивачем періоду (кількості днів прострочення), суд дійшов висновку, що нарахована сума пені складає 49 251,47 гривень.

Таким чином, вимоги позивача про стягнення з відповідача пені є обгрунтованими в сумі 49 251,47 гривень.

З урахуванням викладеного, суд дійшов висновку, що у задоволенні позовних вимог про стягнення пені в сумі 2 015,22 гривень слід відмовити у зв`язку із безпідставністю заявлених вимог у цій частині.

Щодо позовних вимог про стягнення інфляційних втрат та 3% річних суд враховує таке.

Відповідно до вимог статті 625 ЦК України боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання.

Боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

За змістом цієї норми закону нарахування інфляційних втрат на суму боргу та трьох процентів річних входять до складу грошового зобов`язання і є особливою мірою відповідальності боржника за прострочення грошового зобов`язання.

Передбачене законом право кредитора вимагати сплати боргу з урахуванням індексу інфляції та процентів річних є способами захисту його майнового права та інтересу, суть яких полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів внаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації (плати) від боржника за користування утримуваними ним грошовими коштами, належними до сплати кредиторові (постанова КГС ВС від 14.01.2020 року № 924/532/19).

До правових наслідків порушення грошового зобов`язання, передбачених у статті 625 ЦК України, застосовується загальна позовна давність тривалістю у три роки (стаття 257 цього Кодексу).

Невиконання боржником грошового зобов`язання є триваючим правопорушенням, тому право на позов про стягнення коштів на підставі статті 625 ЦК України виникає у кредитора з моменту порушення грошового зобов`язання до моменту його усунення і обмежується останніми трьома роками, які передували подачі такого позову (постанова ВП ВС від 08.11.2019 № 127/15672/16-ц (провадження № 14-254цс19).

Враховуючи встановлене судом прострочення виконання відповідачем грошового зобов`язання, нараховані позивачем до стягнення інфляційні втрати та 3% річних від простроченої суми заборгованості відповідають вимогам чинного законодавства та заявлені правомірно.

Перевіривши здійснений позивачем розрахунок інфляційних втрат та 3% річних, що нараховані на заборгованість за договором в межах визначеного позивачем періоду прострочення та заявлених вимог, суд дійшов висновку, що позивачем не враховано, що день фактичної сплати суми заборгованості не включається в період часу, за який здійснюється нарахування 3% річних.

Здійснивши перерахунок заявлених до стягнення 3% річних в межах визначеного позивачем періоду та заявлених вимог, суд дійшов висновку, що нарахована сума заявлених до стягнення 3% річних, складає 19 128,78 гривень.

Таким чином, вимоги позивача про стягнення з відповідача 3% річних є обгрунтованими та підлягають задоволенню в сумі 19 128,78 гривень.

З урахуванням викладеного, суд дійшов висновку, що у задоволенні позовних вимог про стягнення 3% річних в сумі 149,56 гривень слід відмовити у зв`язку із безпідставністю заявлених вимог у цій частині.

Перевіривши здійснений позивачем розрахунок інфляційних втрат, що нараховані на заборгованість за договором в межах визначеного позивачем періоду прострочення, суд дійшов висновку, що визначена позивачем сума інфляційних втрат, у розмірі 99 592,00 гривень є арифметично вірною.

Таким чином, вимоги позивача про стягнення з відповідача інфляційних втрат є обгрунтованими та підлягають задоволенню в сумі 99 592,00 гривень.

У відзиві на позовну заяву відповідач зазначає про право суду зменшити розмір штрафних санкцій зазначаючи про здійснення ним регулярних платежів та розрахунку з позивачем, водночас, посилаючись на настання форс-мажорних обставин, пов`язаних з військовою агресією російської федерації проти України та запровадженням у зв`язку з цим воєнного стану в Україні, низький врожай сільськогосподарських культур, важкий фінансовий стан.

Надаючи оцінку вказаним доводам відповідача, суд вважає за необхідне зазначити наступне.

Згідно статті 218 ГК України учасник господарських відносин відповідає за невиконання або неналежне виконання господарського зобов`язання чи порушення правил здійснення господарської діяльності, якщо не доведе, що ним вжито усіх залежних від нього заходів для недопущення господарського правопорушення. У разі якщо інше не передбачено законом або договором, суб`єкт господарювання за порушення господарського зобов`язання несе господарсько-правову відповідальність, якщо не доведе, що належне виконання зобов`язання виявилося неможливим внаслідок дії непереборної сили, тобто надзвичайних і невідворотних обставин за даних умов здійснення господарської діяльності. Не вважаються такими обставинами, зокрема, порушення зобов`язань контрагентами правопорушника, відсутність на ринку потрібних для виконання зобов`язання товарів, відсутність у боржника необхідних коштів.

Положеннями статі 617 ЦК України передбачено, що особа, яка порушила зобов`язання, звільняється від відповідальності за порушення зобов`язання, якщо вона доведе, що це порушення сталося внаслідок випадку або непереборної сили.

Не вважається випадком, зокрема, недодержання своїх обов`язків контрагентом боржника, відсутність на ринку товарів, потрібних для виконання зобов`язання, відсутність у боржника необхідних коштів.

Відповідно до статті 14-1 Закону України "Про торгово-промислові палати в Україні" форс-мажорними обставинами (обставинами непереборної сили) є надзвичайні та невідворотні обставини, що об`єктивно унеможливлюють виконання зобов`язань, передбачених умовами договору (контракту, угоди тощо), обов`язків згідно із законодавчими та іншими нормативними актами, а саме: загроза війни, збройний конфлікт або серйозна погроза такого конфлікту, включаючи але не обмежуючись ворожими атаками, блокадами, військовим ембарго, дії іноземного ворога, загальна військова мобілізація, військові дії, оголошена та неоголошена війна, дії суспільного ворога, збурення, акти тероризму, диверсії, піратства, безлади, вторгнення, блокада, революція, заколот, повстання, масові заворушення, введення комендантської години, карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України, експропріація, примусове вилучення, захоплення підприємств, реквізиція, громадська демонстрація, блокада, страйк, аварія, протиправні дії третіх осіб, пожежа, вибух, тривалі перерви в роботі транспорту, регламентовані умовами відповідних рішень та актами державних органів влади, закриття морських проток, ембарго, заборона (обмеження) експорту/імпорту тощо, а також викликані винятковими погодними умовами і стихійним лихом, а саме: епідемія, сильний шторм, циклон, ураган, торнадо, буревій, повінь, нагромадження снігу, ожеледь, град, заморозки, замерзання моря, проток, портів, перевалів, землетрус, блискавка, пожежа, посуха, просідання і зсув ґрунту, інші стихійні лиха тощо.

Згідно частини 1 статті 14-1 Закону України "Про торгово-промислові палати України", Торгово-промислова палата України та уповноважені нею регіональні торгово-промислові палати засвідчують форс-мажорні обставини (обставини непереборної сили) та видають сертифікат про такі обставини протягом семи днів з дня звернення суб`єкта господарської діяльності.

Листом Торгово-промислової палати України від 28.02.2022 № 2024/02.0-7.1 визнано форс-мажорною обставиною військову агресію російської федерації проти України, що стало підставою введення воєнного стану 24.02.2022. Торгово-промислова палата України підтверджує, що зазначені обставини з 24.02.2022 до їх офіційного закінчення, є надзвичайними, невідворотними.

Відповідно до пункту 7.1. договору сторона звільняється від відповідальності за повне чи часткове порушення договору, якщо вона доведе, що таке порушення сталося внаслідок дії форс-мажорних обставин, визначених у цьому договорі, за умови, що їх настання було засвідчено державним компетентним органом та про це було своєчасно повідомлено іншу сторону.

Згідно пункту 7.2. договору під форс-мажорними обставинами у цьому договорі розуміються будь-які надзвичайні події зовнішнього щодо сторін характеру, які виникають без вини сторін, поза їх волею або всупереч волі чи бажанню сторін і які не можна за умови вжиття звичайних для цього заходів передбачити та не можна відвернути (уникнути): землетруси, повені, вибухи, пожежі, масові епідемії, воєнні дії, прояви тероризму, тощо, а також видання заборонних або обмежуючих нормативних актів органів державної влади чи місцевого самоврядування, які унеможливлюють виконання сторонами цього договору або тимчасово перешкоджають такому виконанню.

Відповідно до пункту 7.3. договору якщо форс-мажорні обставини тимчасово перешкоджають виконанню договору, то виконання цього договору зупиняється на строк, протягом якого воно є неможливим.

Суд звертає увагу на те, що між обставинами непереборної сили та неможливістю належного виконання зобов`язання має бути причинно-наслідковий зв`язок. Тобто неможливість виконання зобов`язання має бути викликана саме обставиною непереборної сили, а не обставинами, ризик настання яких несе учасник правовідносин та саме лише посилання на наявність форс-мажорних обставин не ставить у пряму залежність неможливість виконання відповідачем зобов`язання за договором.

Частиною 4 статті 236 ГПК України визначено, що при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

У постановах Верховного Суду від 15.06.2018 зі справи № 915/531/17, від 26.05.2020 зі справи № 918/289/19, від 17.12.2020 зі справи № 913/785/17 викладено висновок щодо застосування статті 14-1 Закону України "Про торгово-промислові палати в Україні", відповідно до якого:

- статтею 14-1 Закону України "Про торгово-промислові палати в Україні" визначено, що засвідчення дії непереборної сили шляхом видачі сертифіката про форс-мажорні обставини покладено на Торгово-промислову палату України та уповноважені нею регіональні торгово-промислові палати;

- форс-мажорні обставини не мають преюдиційного характеру і при їх виникненні сторона, яка посилається на них як на підставу неможливості виконання зобов`язання, повинна довести наявність таких обставин не тільки самих по собі, але й те, що ці обставини були форс-мажорними саме для цього конкретного випадку виконання господарського зобов`язання;

- доведення наявності непереборної сили покладається на особу, яка порушила зобов`язання. Саме вона має подавати відповідні докази в разі виникнення спору.

Верховний Суд у постанові від 25.01.2022 по справі № 904/3886/21 зазначив, що форс-мажорні обставини не мають преюдиціальний (заздалегідь встановлений) характер, а зацікавленій стороні необхідно довести (1) факт їх виникнення; (2) те, що обставини є форс-мажорними (3) для конкретного випадку. Виходячи з ознак форс-мажорних обставин, необхідно також довести їх надзвичайність та невідворотність.

Відповідні висновки також було викладено у постанові Верховного Суду від 14.06.2022 по справі № 922/2394/21.

У постанові від 16.07.2019 по справі № 917/1053/18 Верховним Судом зазначено, що лише посилання сторони у справі на наявність обставин непереборної сили та надання підтверджуючих доказів не може вважатися безумовним доведенням відповідних обставин, яке не потребує оцінки суду. Саме суд повинен на підставі наявних у матеріалах доказів встановити, чи дійсно такі обставини, на які посилається сторона, є надзвичайними і невідворотними, що об`єктивно унеможливили належне виконання стороною свого обов`язку.

Крім того, судом враховано, що сам лише факт ведення бойових дій чи запровадження обмежень воєнного часу в Україні автоматично не звільняє сторону від виконання будь-яких зобов`язань та від відповідальності, якщо такі обставини прямо не перешкоджають фізично чи юридично виконати конкретний обов`язок за договором. Війна як обставина непереборної сили звільняє від відповідальності лише у разі, якщо саме внаслідок пов`язаних із нею обставин юридична особа / фізична особа не може виконати ті чи інші зобов`язання.

Ключовою ознакою форс-мажору є причинно-наслідковий зв`язок між форс-мажорними обставинами та неможливістю виконати конкретне зобов`язання.

Отже, форс-мажор (в даному випадку військова агресія російської федерації) повинен бути у причинному зв`язку з негативними наслідками для господарської діяльності. Відповідач, який посилається на вищезгадані обставини, повинен довести, що саме військова агресія призвела до унеможливлення виконання конкретного зобов`язання за договором.

Суд також враховує, що лист Торгово-промислової палати України від 28.02.2022 № 2024/02.0-7.1 про визнання форс-мажорною обставиною військову агресію російської федерації проти України адресований "Всім, кого це стосується", тобто необмеженому колу суб`єктів, його зміст носить загальний інформаційний характер та констатує абстрактний факт наявності форс-мажорних обставин без доведення причинно-наслідкового зв`язку у конкретному зобов`язанні.

Таким чином, лист Торгово-промислової палати України від 28.02.2022 № 2024/02.0-7.1. не є автоматичною підставою для звільнення від відповідальності за порушення зобов`язання, оскільки стороною договору має бути доведено не лише настання цих обставин, але і їх безпосередній, прямий вплив на можливість належного виконання зобов`язання з урахуванням часу та місця його виконання у конкретних правовідносинах.

13.05.2022 року ТПП України опублікувала на своєму сайті пояснення, що сторона, яка порушила свої зобов`язання в період дії форс-мажорних обставин, має право звертатися до ТПП України та уповноважених нею регіональних ТПП за отриманням відповідного сертифіката про форс-мажорні обставини (обставини непереборної сили), дотримуючись порядку, встановленого Регламентом ТПП України від 18.12.2014 за кожним зобов`язанням окремо.

Водночас, як вбачається із матеріалів справи, відповідачем не надано суду доказів звернення до позивача із поданням відповідного сертифікату ТПП України щодо виникнення обставин непереборної сили та унеможливлення виконання зобов`язання за укладеним сторонами договором № 49/17 від 01.09.2017 року внаслідок непереборної сили (внаслідок посухи чи ведення воєнних дій), а також не надано до суду жодного доказу на підтвердження того, що обставини, на які останній посилається, були форс-мажорними саме в межах виконання зобов`язання за договором № 49/17 від 01.09.2017 року.

Поставка товару за договором відбулась у період з 30.09.2019 по 26.07.2021, тоді як звіт про фінансові результати (збитковий) стосується періоду 9 місяців 2023 року.

Настання форс-мажорних обставин щодо настання посухи та низького врожаю не підтверджено документально.

Суд вважає, що у контексті спірних правовідносин суттєве значення має не тільки встановлення існування обставин непереборної сили (форс-мажору), але й їх безпосередній, прямий та невідворотний вплив на можливість належного виконання зобов`язання за договором, що може бути підставою для звільнення від відповідальності за його порушення, тобто існування причинно-наслідкового зв`язку між виникненням форс-мажорних обставин та неможливістю виконання стороною своїх зобов`язань.

Відповідачем не надано належних доказів існування форс-мажорних обставин у взаємовідносинах із позивачем за договором, а також доказів причинно-наслідкового зв`язку між введенням 24.02.2022 в Україні воєнного стану, настанням посухи та неможливістю виконання відповідачем своїх зобов`язань за спірним договором, які виникли до введення в Україні воєнного стану.

Будь-яких інших належних доказів, які б підтверджували об`єктивні перешкоди для належного виконання зобов`язання за спірним договором відповідачем суду не надано.

З урахуванням викладеного, доводи відповідача щодо дії та впливу форс-мажорних обставин на спірні правовідносини як підстави для відмови у задоволенні позову щодо відхиляються судом як необгрунтовані.

Вирішуючи питання щодо наявності підстав для зменшення суми пені, що підлягає стягненню з урахуванням позиції сторін та обставин справи, суд враховує таке.

Відповідно до частини 3 статті 509 ЦК України зобов`язання має ґрунтуватися на засадах добросовісності, розумності та справедливості.

Згідно вимог статті 233 ГК України суд має право зменшити розмір санкцій у разі якщо належні до сплати штрафні санкції надмірно великі порівняно із збитками кредитора. При цьому повинно бути взято до уваги: ступінь виконання зобов`язання боржником; майновий стан сторін, які беруть участь у зобов`язанні; не лише майнові, але й інші інтереси сторін, що заслуговують на увагу.

Якщо порушення зобов`язання не завдало збитків іншим учасникам господарських відносин, суд може з урахуванням інтересів боржника зменшити розмір належних до сплати штрафних санкцій.

Згідно з частиною третьою статті 551 ЦК України розмір неустойки може бути зменшений за рішенням суду, якщо він значно перевищує розмір збитків, та за наявності інших обставин, які мають істотне значення.

За змістом зазначених норм, вирішуючи питання про зменшення розміру неустойки (штрафу, пені), яка підлягає стягненню зі сторони, що порушила зобов`язання, господарський суд повинен оцінити, чи є такий випадок винятковим, виходячи з інтересів сторін, які заслуговують на увагу; ступеню виконання зобов`язання боржником; причини (причин) неналежного виконання або невиконання зобов`язання, незначності прострочення виконання, наслідків порушення зобов`язання, невідповідності розміру стягуваної неустойки (штрафу, пені) таким наслідкам, поведінки винної особи (в тому числі вжиття чи невжиття нею заходів до виконання зобов`язання, негайне добровільне усунення нею порушення та його наслідки) тощо.

Таким чином, аналіз зазначених норм права дозволяє дійти висновку, що право суду зменшити заявлені до стягнення суми штрафних санкцій пов`язане з наявністю виняткових обставин, встановлення яких вимагає надання оцінки поданим учасниками справи доказам та обставинам, якими учасники справи обґрунтовують наявність підстав для зменшення штрафних санкцій, так і заперечення інших учасників щодо такого зменшення. Обов`язок доведення існування обставин, які можуть бути підставою для зменшення розміру заявленої до стягнення суми пені, покладається на особу, яка заявляє відповідне клопотання.

У рішенні Конституційного Суду України від 11.07.2013 № 7-рп/2013 зазначено, що наявність у кредитора можливості стягувати із споживача надмірні грошові суми як неустойку змінює її дійсне правове призначення. Неустойка має на меті, насамперед, стимулювати боржника до виконання основного грошового зобов`язання та не може становити непомірний тягар для споживача і бути джерелом отримання невиправданих додаткових прибутків для кредитора.

При цьому, слід враховувати, що правила статті 551 ЦК України та статті 233 ГК України направлені на запобігання збагаченню кредитора за рахунок боржника, недопущення заінтересованості кредитора у порушенні зобов`язання боржником.

Відтак, інститут зменшення неустойки судом є ефективним механізмом забезпечення балансу інтересів сторін порушеного зобов`язання.

Зменшення розміру неустойки є правом суду, а за відсутності в законі як переліку виняткових обставин, так і врегульованого розміру (відсоткового співвідношення) можливого зменшення штрафних санкцій, господарський суд, оцінивши надані сторонами докази та обставини справи, враховуючи загальні засади цивільного законодавства, передбачені статтею 3 ЦК України (справедливість, добросовісність, розумність) та з дотриманням правил статті 86 ГПК України на власний розсуд та внутрішнім переконанням вирішує питання про наявність або відсутність у кожному конкретному випадку обставин, за яких можливе таке зменшення та конкретний розмір зменшення неустойки.

Отже, питання щодо зменшення розміру штрафних санкцій суд вирішує відповідно до статті 86 ГПК України за наслідками аналізу, оцінки та дослідження конкретних обставин справи з огляду на фактично-доказову базу, встановлені судом фактичні обставини, що формують зміст правовідносин, умов конкретних правовідносин з урахуванням наданих сторонами доказів, тобто у сукупності з`ясованих ним обставин, що свідчать про наявність/відсутність підстав для вчинення зазначеної дії.

Чинним законодавством не врегульований розмір можливого зменшення штрафних санкцій. При цьому, вирішення питання про зменшення неустойки та розмір, до якого вона підлягає зменшенню, закон відносить на розсуд суду.

Подібний за змістом висновок щодо застосування норм права, а саме статті 551 ЦК України та 233 ГК України, неодноразово послідовно викладався Верховним Судом у постановах, зокрема, але не виключно, від 10.02.2020 у справі № 910/1175/19, від 19.02.2020 у справі № 910/1303/19, від 26.02.2020 у справі № 925/605/18, від 17.03.2020 № 925/597/19, від 18.06.2020 у справі № 904/3491/19.

Вирішуючи питання щодо можливості зменшення судом розміру пені, що підлягає стягненню з боржника за прострочення грошового зобов`язання, суд звертається до правових висновків викладених у постанові Великої Палати Верховного Суду від 18.03.2020 року під час розгляду справи № 902/417/18.

У пунктах 8.20.-8.22 цієї постанови Великою Палатою Верховного Суду зазначено, що справедливість, добросовісність, розумність належать до загальних засад цивільного законодавства, передбачених статтею 3 ЦК України, які обмежують свободу договору, встановлюючи певну межу поведінки учасників цивільно-правових відносин.

Ці загальні засади втілюються у конкретних нормах права та умовах договорів, регулюючи конкретні ситуації таким чином, коли кожен з учасників відносин зобов`язаний сумлінно здійснювати свої цивільні права та виконувати цивільні обов`язки, захищати власні права та інтереси, а також дбати про права та інтереси інших учасників, передбачати можливість завдання своїми діями (бездіяльністю) шкоди правам і інтересам інших осіб, закріпляти можливість адекватного захисту порушеного цивільного права або інтересу.

Зокрема, загальною ознакою цивільно-правової відповідальності є її компенсаторний характер. Заходи цивільно-правової відповідальності спрямовані не на покарання боржника, а на відновлення майнової сфери потерпілого від правопорушення. Одним з принципів цивільного права є компенсація майнових втрат особи, що заподіяні правопорушенням, вчиненим іншою особою. Цій меті, насамперед, слугує стягнення збитків. Розмір збитків в момент правопорушення, зазвичай, ще не є відомим, а дійсний розмір збитків у більшості випадків довести або складно, або неможливо взагалі.

У пунктах 8.33, 8.35.-8.36 цієї постанови зазначено, що якщо відповідальність боржника перед кредитором за неналежне виконання обов`язку щодо своєчасного розрахунку не обмежена жодними межами, а залежить виключно від встановлених договором процентів (штрафу, пені, річних відсотків), то за певних обставин обсяг відповідальності може бути нерозумним з огляду на його непропорційність наслідкам правопорушення. Він може бути несправедливим щодо боржника, а також щодо третіх осіб, оскільки майновий тягар відповідних виплат може унеможливити виконання боржником певних зобов`язань, зокрема з виплати заробітної плати своїм працівникам та іншим кредиторам, тобто цей тягар може бути невиправдано обтяжливим чи навіть непосильним. У таких випадках невизнання за судом права на зменшення розміру відповідальності може призводити до явно нерозумних і несправедливих наслідків. Тобто має бути дотриманий розумний баланс між інтересами боржника та кредитора.

У пункті 8.38. цієї постанови зазначено, що з огляду на наведені мотиви про компенсаційний характер заходів відповідальності у цивільному праві Велика Палата Верховного Суду дійшла висновку, що, виходячи з принципів розумності, справедливості та пропорційності, суд за певних умов може зменшити розмір як неустойки, штрафу, так і процентів річних за час затримки розрахунку відповідно до статті 625 ЦК України, оскільки всі вони спрямовані на відновлення майнової сфери боржника.

Європейський суд з прав людини неодноразово зазначав, що навіть якщо національний суд володіє певною межею розсуду, віддаючи перевагу тим чи іншим доводам у конкретній справі та приймаючи докази на підтримку позицій сторін, суд зобов`язаний мотивувати свої дії та рішення (рішення Суду у справі "Олюджіч проти Хорватії" від 05.02.2009, заява № 22330/05).

Принцип справедливості, закріплений у статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, порушується, якщо національні суди ігнорують конкретний, доречний та важливий довід, наведений заявником (див. рішення Суду у справах "Мала проти України" від 03.07.2014, заява № 4436/07, "Богатова проти України" від 07.10.2010, заява № 5231/04).

Вирішуючи питання щодо наявності підстав для зменшення розміру пені суд враховує ступінь виконання зобов`язань за укладеним договором та те, що відповідачем сплачено основний борг за договором у повному обсязі до відкриття провадження у справі, інтереси позивача додатково захищено (компенсовано негативні наслідки прострочення боржника) шляхом задоволення вимог про стягнення інфляційних втрат та 3% річних, позивачем не подано доказів, які би свідчили про погіршення фінансового стану, ускладнення в господарській діяльності та підтверджували факт понесення позивачем збитків у зв`язку з простроченням оплати поставленого товару та їх розміру.

Суд також враховує, що пеня є санкцією за невиконання зобов`язання, а не основним боргом, а тому при зменшенні її розміру позивач не несе значного негативного наслідку в своєму фінансовому становищі з урахуванням сплати суми основного боргу відповідачем у повному обсязі.

Враховуючи у сукупності встановлені судом обставини та докази, які містяться у матеріалах справи, з урахуванням засад справедливості, добросовісності, розумності та пропорційності, суд вважає за можливе зменшити розмір пені, що підлягає стягненню з відповідача на користь позивача на 50%, що є співмірним у контексті балансу інтересів обох сторін та таким, що запобігатиме настанню негативних наслідків для обох сторін спору.

Приймаючи до уваги, що судом визнано обгрунтованим нарахування пені в сумі 49 251,47 гривень, з урахуванням зменшення розміру пені на 50%, стягненню з відповідача на користь позивача підлягає пеня в сумі 24 625,74 гривень, у стягненні решти пені слід відмовити з підстав її зменшення судом.

Положеннями частин 1-4 статті 13 ГПК України визначено, що судочинство у господарських судах здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених цим Кодексом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних з вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.

Згідно вимог 1 статті 14 ГПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Частиною 1 статті 74 ГПК України передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Відповідно до вимог частини 2 статті 76 ГПК України предметом доказування є обставини, які підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.

Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також вірогідність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. (частини 1-2 статті 86 ГПК України).

Європейський суд з прав людини у рішенні від 10.02.2010 у справі "Серявін та інші проти України" зазначив, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях, зокрема, судів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожний аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною залежно від характеру рішення.

Дослідивши фактичні обставини справи, що входять до предмету доказування у цій справі та стосуються кваліфікації спірних відносин, суд дійшов висновку, що позовні вимоги підлягають задоволенню частково у розмірі 24 625,74 гривень пені, 19 128,78 гривень 3% річних та 99 592,00 гривень інфляційних втрат, в іншій частині позову слід відмовити.

Вирішуючи питання розподілу судових витрат судом враховано таке.

Відповідно до пункту 12 частини третьої статті 2 ГПК України основними засадами (принципами) господарського судочинства, зокрема є відшкодування судових витрат сторони, на користь якої ухвалене судове рішення.

Згідно вимог статті 123 ГПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи.

При зверненні до суду позивачем згідно квитанції № 2920-1757-6807-6603 від 30.11.2023 сплачено судовий збір на суму 2147,20 гривень.

Відповідно до пункту 2 частини 1 статті 129 ГПК України судовий збір у спорах, що виникають при виконанні договорів та з інших підстав покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

В частині зменшення суми судом неустойки витрати на судовий збір підлягають віднесенню на відповідача у повному обсязі відповідно до частини 9 статті 129 ГПК України, так як спір виник внаслідок неправильних дій відповідача.

Згідно пункту 4.3. постанови Пленуму ВГСУ "Про деякі питання практики застосування розділу VI Господарського процесуального кодексу України" № 7 від 21.02.2013 (яка хоча і стосується попередньої редакції ГПК України та наразі є чинною) у разі коли господарський суд зменшує розмір неустойки (штрафу, пені), витрати позивача, пов`язані зі сплатою судового збору, відшкодовуються за рахунок відповідача у сумі, сплаченій позивачем за позовною вимогою, яка підлягала б задоволенню, якби зазначений розмір судом не було зменшено.

Враховуючи викладене, судові витрати зі сплати судового збору у розмірі 2119,93 гривень покладаються на відповідача пропорційно розміру задоволених позовних вимог, в решті такі витрати в сумі 27,27 гривень залишаються за позивачем.

На підставі викладеного, керуючись статтями 13, 86, 123, 129, 231, 232, 233, 236, 237, 238, 240, 241 Господарського процесуального кодексу України, суд

У Х В А Л И В:

1. Позов задовольнити частково.

2. Стягнути з Приватного акціонерного товариства "Птахокомбінат "Бершадський" (24412, Вінницька область, Гайсинський район, село Війтівка, вулиця Соборна, будинок 200, ідентифікаційний код юридичної особи 04366719) на користь Товариства з обмеженою відповідальністю "Юнівет Груп" (08300, Київська область, місто Бориспіль, вулиця Дзержинського, будинок 14, ідентифікаційний код юридичної особи 37838170) 143 346,52 гривень (сто сорок три тисячі триста сорок шість гривень, 52 копійки) заборгованості, у тому числі 24 625,74 гривень пені, 19 128,78 гривень 3% річних, 99 592,00 гривень інфляційних втрат, 2 119,93 гривень (дві тисячі сто дев`ятнадцять гривень, 93 копійок) судових витрат на сплату судового збору.

3. Видати наказ після набрання судовим рішенням законної сили.

4. У задоволенні позовних вимог в частині стягнення 26 640,96 гривень пені та 149,56 гривень 3% річних - відмовити.

5. Судові витрати зі сплати судового збору в сумі 27,25 гривень залишити за позивачем.

6. Згідно з приписами статті 241 ГПК України рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

7. Відповідно до положень частини 1 статті 256 ГПК України апеляційна скарга на рішення суду подається протягом двадцяти днів з дня його проголошення до Північно-західного апеляційного господарського суду. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини рішення суду, або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

8. Копію судового рішення направити сторонам до електронних кабінетів у системі ЄСІТС

Повний текст рішення складено 28 лютого 2024 р.

Суддя Шамшуріна М.В.

віддрук. прим.:

1 - до справи;

2, 3 - позивачу, відповідачу, до електронних кабінетів у системі ЄСІТС.