ПІВНІЧНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

м. Київ

"06" лютого 2024 р. Справа№ 910/5717/23

Північний апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючого: Владимиренко С.В.

суддів: Ходаківської І.П.

Демидової А.М.

за участю секретаря судового засідання Невмержицької О.В.

за участю представників учасників справи згідно протоколу судового засіданні від 06.02.2024

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю «Рівер Холдинг»

на рішення Господарського суду міста Києва від 09.10.2023 (повний текст складено 17.10.2023)

у справі №910/5717/23 (суддя Бондарчук В.В.)

за позовом ОСОБА_1

до Товариства з обмеженою відповідальністю «Рівер Холдинг»

третя особа 1, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору на стороні відповідача - ОСОБА_2

третя особа 2, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору на стороні відповідача - ОСОБА_3

про визнання недійсними рішень загальних зборів, зобов`язання скасувати реєстраційні записи та поновлення на посаді директора,

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 (далі по тексту - позивач) звернувся до Господарського суду міста Києва із позовом до Товариства з обмеженою відповідальністю «Рівер Холдинг» (далі по тексту - відповідач, Товариство) про визнання недійсними рішень загальних зборів учасників Товариства, оформлених протоколами від 17.12.2020 №4 та від 25.02.2021 №25-2/02/21; зобов`язання скасувати в Єдиному державному реєстрі юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань (далі по тексту - ЄДР) записи від 21.12.2020 о 17:16:45 №004038317, вчинений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Ігнатовим Д.В., зазначений як «Державна реєстрація змін до відомостей про юридичну особу, зміна керівника або відомостей про керівника юридичної особи»; від 26.02.2021 о 11:30:45 №005038317, вчинений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Скляр О.С., реєстраційна дія «Зміна керівника або відомостей про керівника юридичної особи»; та поновлення позивача на посаді директора Товариства. В обґрунтування позовних вимог позивач посилається на те, що спірні рішення прийняті з порушенням вимог Закону України «Про товариства з обмеженою та додатковою відповідальністю» від 06.02.2018 №2275-VIII (далі по тексту - Закон №2275-VIII), Цивільного кодексу України (далі по тексту - ЦК України) та Статуту Товариства, оскільки на зборах учасників Товариства від 17.12.2020 та від 25.02.2021 були присутні два учасника: ОСОБА_2 (частка, якого у статутному капіталі Товариства складає 0,001%) та Компанія «Конофікс Лімітед» (частка, якої у статутному капіталі Товариства складає 99,999%) в особі ОСОБА_2 на підставі довіреності від 03.05.2012, проте Компанія «Конофікс Лімітед» була ліквідована 18.01.2017, внаслідок чого ОСОБА_2 не мав право на представництво Компанії «Конофікс Лімітед» на зазначених загальних зборах, оскільки його повноваження були припинені 18.01.2017 у зв`язку із ліквідацією Компанії. Зазначене свідчить про незаконне припинення посадових обов`язків позивача як директора Товариства.

Господарський суд міста Києва ухвалою від 28.08.2023 залучив до участі у справі ОСОБА_2 як третю особу 1, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору на стороні відповідача (дала по тексту - третя особа 1) та ОСОБА_3 як третю особу 2, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору на стороні відповідача (далі по тексту - третя особа 2).

Господарський суд міста Києва рішенням від 09.10.2023 у справі №910/5717/23 позовні вимоги ОСОБА_1 задовольнив. Визнав недійсними рішення загальних зборів учасників Товариства, оформлені протоколом № 4 від 17.12.2020; скасував в ЄДР запис від 21.12.2020 о 17:16:45 №004038317, вчинений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Ігнатовим Д.В., зазначений як «Державна реєстрація змін до відомостей про юридичну особу, зміна керівника або відомостей про керівника юридичної особи»; визнав недійсними рішення загальних зборів учасників Товариства, оформлені протоколом №25-2/02/21 від 25.02.2021; скасував в ЄДР запис від 26.02.2021 о 11:30:45 №005038317, вчинений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Скляр О.С., реєстраційна дія «Зміна керівника або відомостей про керівника юридичної особи»; поновив позивача на посаді директора Товариства; стягнув з відповідача на користь позивача 13 420,00 грн судового збору. Ухвалюючи вказане рішення суд першої інстанції дійшов висновку про наявність підстав для задоволення позову, оскільки з 18.01.2017 Компанію «Конофікс Лімітед», яка володіла 99,9% статутного капіталу Товариства ліквідовано, відповідно загальні збори учасників відповідача не були повноважні приймати рішення на загальних зборах учасників Товариства, які відбулись 17.12.2020 та 25.02.2021, а ОСОБА_2 не мав повноважень на представництво Компанії «Конофікс Лімітед» на підставі довіреності від 03.05.2012, яке припинилось одночасно із ліквідацією Компанії - 18.01.2017.

З огляду на задоволення позовних вимог про визнання недійсними рішень загальних зборів учасників Товариства, суд першої інстанції задовольнив як похідні позовні вимоги про скасування записів в ЄДР, вчинених на виконання цих рішень та поновлення позивача на посаді директора.

Не погоджуючись з ухваленим рішенням суду першої інстанції, відповідач звернувся до Північного апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою, в якій просить скасувати рішення Господарського суду міста Києва від 09.10.2023 у справі №910/5717/23 та прийняти нове рішення, яким позовні вимоги залишити без задоволення, судові витрати покласти на позивача.

Як вказує відповідач учасниками Товариства є Компанія «Конофікс Лімітед» (частка, якої у статутному капіталі Товариства складає 99,999%) та ОСОБА_2 (частка, якого у статутному капіталі Товариства складає 0,001%), такий склад учасників був до 2017 року, таким він був і на момент прийняття оскаржуваних рішень.

В обґрунтування вимог та доводів апеляційної скарги відповідач посилається на порушення судом першої інстанції норм процесуального права, оскільки суд першої інстанції безпідставно відмовив у задоволенні клопотання про закриття провадження у справі, оскільки даний спір вже вирішено судами під час розгляду справи №910/8343/21. Також судом першої інстанції не було надано оцінки наданому відповідачем доказу - Свідоцтва Компанії «Конофікс лімітед», апостильованого 16.08.2021.

Щодо наданого позивачем доказу - Афідевіль Окружного суду м. Лімасол, Республіка Кіпр, на якому проставлено Апостиль №LIM MJPO-LIM 000324419/2023 від 23.02.2023, Лімасол, Відділ Міністерства юстиції та публічного порядку, який було і взято до уваги як єдиний доказ під час ухвалення рішення у даній справи та на підставі якого судом було встановлено, що 18.01.2017 Компанія «Конофікс Лімітед» (Konofix Limited), реєстраційний номер НЕ 230248, ліквідована, та документ, яким подано відповідачем, а саме Свідоцтво №238453 від 16.08.2021, видане Департаментом реєстрації та ліквідації копаній Міністерства енергетики, торгівлі, промисловості та туризму Республіки Кіпр про те, що Компанія була виключена з реєстру відповідно до Закону про компанії, Глава 113, Розділ 327, від 18.01.2017 є різними документами за своїм змістом, оскільки вказують на різний статус Компанії «ліквідацію» та «виключення з реєстру» станом на одну і ту ж дату, тоді як такі статуси Компанії за законодавством Республіки Кіпр мають різні правові наслідки. У випадку виключення Компанія має право протягом 20 років поновитись у Реєстрі, а у випадку ліквідації видається Сертифікат про ліквідацію.

Відповідач вказує на порушення судом першої інстанції процесуального Закону, оскільки справа розглянута судом за відсутності у судовому засіданні представників відповідача та третіх осіб, поза як представник третьої особи клопотанням повідомив суд про неможливість прибуття у судове засідання у зв`язку із зайнятістю в іншому судовому процесі, а представник відповідача у телефонному режимі повідомила помічника судді про неможливість прибуття у судове засідання, яка запевнила представника у тому, що розгляд справи буде відкладено. Крім того, відповідач зазначає, що ним отримано позовну заяву з додатками лише 18.09.2023 у судовому засіданні, проте суд, не відкладаючи розгляд справи за клопотанням відповідача, закрив підготовче провадження, чим допустив порушення процесуальних прав відповідача.

Щодо позовної вимоги про поновлення позивача на посаді директора Товариства, то відповідач зазначає, що позивачем пропущено строк на звернення до суду з такою вимогою відповідно до статті 233 КЗпП України (один рік).

Відповідно до витягу з протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 31.10.2023 апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю «Рівер Холдинг» на рішення Господарського суду міста Києва від 09.10.2023 у справі №910/5717/23 передано на розгляд колегії суддів у складі: головуючий суддя - Владимиренко С.В., судді: Ходаківська І.П., Демидова А.М.

Північний апеляційний господарський суд своєю ухвалою від 02.11.2023 витребував з Господарського суду Києва матеріали справи №910/5717/23; відклав розгляд питання про відкриття, повернення, залишення без руху або відмову у відкритті апеляційного провадження за апеляційною скаргою Товариства з обмеженою відповідальністю «Рівер Холдинг» на рішення Господарського суду міста Києва від 09.10.2023 у справі №910/5717/23.

Матеріали справи №910/5717/23 надійшли на адресу Північного апеляційного господарського суду 13.11.2023.

Головуючий суддя Владимиренко С.В. та суддя Демидова А.М. з 13.11.2023 по 17.11.2023 проходили підготовку для підтримання кваліфікації у НШСУ, суддя Ходаківська І.П. з 13.11.2023 по 17.11.2023 перебувала у відпустці.

Північний апеляційний господарський суд своєю ухвалою від 20.11.2023 апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю «Рівер Холдинг» на рішення Господарського суду міста Києва від 09.10.2023 у справі №910/5717/23 залишив без руху, надав скаржнику строк на усунення недоліків апеляційної скарги. Після усунення відповідачем недоліків апеляційної скарги, Північний апеляційний господарський суд ухвалою від 04.12.2023 відкрив апеляційне провадження за апеляційною скаргою Товариства з обмеженою відповідальністю «Рівер Холдинг» на рішення Господарського суду міста Києва від 09.10.2023 у справі №910/5717/23; розгляд апеляційної скарги призначив на 16.01.2024 о 12 год. 15 хв. 25.12.2023 позивачем через підсистему «Електронний суд» подано до Північного апеляційного господарського суду відзив на апеляційну скаргу, за яким просить суд апеляційної інстанції визначити поважними причини ненадання у строк, встановлений судом, доказів: конверт про відправлення ТОВ «Рівер Холдинг» позовної заяви; опис вкладення про відправлення ТОВ «Рівер Холдинг» позовної заяви; квитанція про відправлення ТОВ «Рівер Холдинг» позовної заяви; інформація ТОВ «Поштова служба «Е-пост» щодо стану доставка відправлення №101606; лист Національного банку України від 24.05.2021 №25-0006/44910; скрін з Реєстру Компаній Республіки Кіпр щодо Компанії «Конофікс Лімітед» з рекомендованого НБУ ресурсу http://i-cyprus.com/; висновок фахівця з іноземного права АО «ЮСКУТУМ» Мильцевої Вероніки Сергіївни, яка має ступінь магістра права Університету Париж Пантеон-Ассас, Франція (спеціалізація «порівняльне правознавство країни континентального права та країн англосаксонської правової системи») від 21.12.2023, прийняття та долучення їх до матеріалів справи.

Заперечуючи проти апеляційної скарги відповідача позивач посилається на те, що судом першої інстанції не було допущено порушення норм процесуального права, оскільки відповідач та треті особи були належним чином повідомлені про час та місце розгляду справи, а клопотання третьої особи про відкладення розгляду справи документально не обґрунтоване.

Щодо отримання позовної заяви з додатками у судовому засіданні 18.09.2023, то, як вказує позивач, зазначене не може бути підставою для відкладення питання про закриття підготовчого засідання, оскільки відзив на позов від відповідача надійшов до суду першої інстанції 22.08.2023. Щодо наданого відповідачем доказу - Свідоцтва Компанії «Конофікс лімітед», апостильованого 16.08.2021, то, за твердженням позивача, такий доказ додатково підтверджує доводи позивача, викладені у позові.

Щодо доводів апелянта про наявність підстав для закриття провадження у даній справі, то позивач зазначає, що справи №910/517/23 та №910/8343/21 мають різні предмети та підстави позову.

Також позивач зауважив про помилковість тверджень відповідача про різний статус Компанії «ліквідацію» та «виключення з реєстру», оскільки Компанія, яка виключена з Реєстру за законодавством Республіки Кіпр втрачає статус юридичної особи та не має правоздатності допоки реєстратор або суд не прийме рішення про відновлення її реєстрації в Реєстрі компаній.

Стосовно доводів відповідача про сплив строку на звернення до суду із позовною вимогою про поновлення позивача на посаді директора Товариства, то позивач зазначає, що даний спір не є трудовим, до якого підлягають застосування положення КЗпП України, а є корпоративним. Крім того, у зв`язку із встановленням постановою Кабінету Міністрів України від 11.03.2020 №211, з 12.03.2020 по 30.06.2023 карантину на території України задля запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2, були внесені зміни до нормативно-правових актів щодо продовження строків позовної давності.

Північний апеляційний господарський суд ухвалою від 16.01.2024 відклав розгляд справи №910/5717/23 на 30.01.2024 на 13 год. 00 хв.

У судовому засіданні 30.01.2024 виникла необхідність оголосити перерву до 06.02.2024 до 13 год. 55 хв.

За приписами ч.ч. 1-3 ст. 269 Господарського процесуального кодексу України (далі по тексту - ГПК України) суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Докази, які не були подані до суду першої інстанції, приймаються судом лише у виняткових випадках, якщо учасник справи надав докази неможливості їх подання до суду першої інстанції з причин, що об`єктивно не залежали від нього.

Наданий позивачем лист Національного банку України від 24.05.2021 №25-0006/44910 не є доказом у розумінні статей 73, 91 ГПК України, оскільки не містить будь-яких даних, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують заперечення позивача на доводи апеляційної скарги відповідача. А тому лист Національного банку України від 24.05.2021 №25-0006/44910 судом апеляційної інстанції не приймається як доказ, оскільки не має доказової сили та носить суто інформаційний характер.

Наданий позивачем висновок фахівця з іноземного права АО «ЮСКУТУМ» Мильцевої Вероніки Сергіївни, яка має ступінь магістра права Університету Париж Пантеон-Ассас, Франція (спеціалізація «порівняльне правознавство країни континентального права та країн англосаксонської правової системи») від 21.12.2023 також не приймається судом апеляційної інстанції як доказ, оскільки згідно положень статті 109 ГПК України не є доказом та має допоміжний (консультативний) характер для суду.

Щодо наданих позивачем доказів, а саме: інформації ТОВ «Поштова служба «Е-пост» щодо стану доставка відправлення №101606; конверта про відправлення ТОВ «Рівер Холдинг» позовної заяви; опису вкладення про відправлення ТОВ «Рівер Холдинг» позовної заяви; квитанції про відправлення ТОВ «Рівер Холдинг» позовної заяви, то слід зазначити наступне.

Приписи частини 3 статті 269 ГПК України передбачають наявність таких критеріїв, які є обов`язковою передумовою для вирішення питання про прийняття судом апеляційної інстанції додаткових доказів, а саме «винятковість випадку» та «причини, що об`єктивно не залежать від особи».

Така обставина (відсутність обґрунтування, в чому полягає винятковість випадку неподання зазначених доказів до суду першої інстанції) виключає можливість прийняття апеляційним господарським судом додаткових доказів у порядку статті 269 ГПК України (постанови Верховного Суду від 21.06.2023 у справі №822/1736/18, від 31.08.2021 у справі №914/1725/19, від 15.12.2020 у справі №925/1052/19, від 21.04.2021 у справі №906/1179/20).

Прийняття судом апеляційної інстанції додаткових доказів на стадії апеляційного провадження, за відсутності визначених статтею 269 ГПК України підстав для їх прийняття, тобто без наявності належних доказів неможливості їх подання суду першої інстанції з причин, що не залежали від заявника, фактично порушує принцип рівності всіх учасників судового процесу перед законом і судом, адже у такому випадку суд створює одному учаснику справи більш сприятливі, аніж іншому умови в розгляді конкретної справи.

Судом апеляційної інстанції з`ясовано, що у судовому засіданні суду першої інстанції 18.09.2023 позивачем було розкрито конверт, який повернувся у зв`язку із неотриманням відповідачем позовної заяви з додатками та вручено представнику відповідача Коваль В.Ю., про що зазначено у протоколі судового засідання від 18.09.2023 у справі №910/5717/23 (т. 2 а.с. 128-131).

Крім того, судом апеляційної інстанції з матеріалів даної справи встановлено, що 22.08.2023 на адресу Господарського суду міста Києва від відповідача надійшов відзив б/н від 17.08.2023 на позовну заяву, що свідчить про обізнаність відповідача щодо відкритого Господарським судом міста Києва ухвалою від 13.07.2023 провадження у справі №910/5717/23 за позовом ОСОБА_1 . Тоді як відповідач своїм правом, наданим йому статтею 42 ГПК України, не скористався, з матеріалами справи №910/5717/23 не ознайомився.

Враховуючи зазначене, вказані докази надсилання відповідачу позовної заяви з додатками були наявні на момент розгляду справи судом першої інстанції, позивачем не доведено суду апеляційної інстанції об`єктивної неможливості надання їх суду першої інстанції, а тому вони не приймаються судом апеляційної інстанції на підставі частини 3 статті 269 ГПК України.

Щодо наданої представником позивача суду апеляційної інстанції скрін копії з Реєстру Компаній Республіки Кіпр щодо Компанії «Конофікс Лімітед» з рекомендованого НБУ ресурсу http://i-cyprus.com/, то вказаний доказ виник після ухвалення рішення судом першої інстанції у даній справі, а тому є новим доказом.

У постанові Верховного Суду від 11.09.2019 по справі № 922/393/18 викладена правова позиція щодо подання доказів до суду апеляційної інстанції. Так, у тій справі касаційний суд підтвердив дотримання процесуальних процедур судом попередньої інстанції, який відхилив клопотання про приєднання до матеріалів справи додаткового доказу через те, що цей доказ датований вже після прийняття рішення судом першої інстанції.

Верховний Суд вказав, що така обставина, як відсутність існування доказів на момент прийняття рішення суду першої інстанції, взагалі виключає можливість прийняття судом апеляційної інстанції додаткових доказів у порядку статті 269 ГПК України незалежно від причин неподання позивачем таких доказів. Навпаки, саме допущення такої можливості судом апеляційної інстанції матиме наслідком порушення вищенаведених норм процесуального права, а також принципу правової визначеності, ключовим елементом якого є однозначність та передбачуваність правозастосування, а отже системність та послідовність у діяльності відповідних органів, насамперед судів. Аналогічна правова позиція з цього питання викладена у постановах Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 25.04.2018 у справі №911/3250/16, від 06.02.2019 у справі № 916/3130/17, від 26.02.2019 у справі №913/632/17 та від 06.03.2019 у справі №916/4692/15.

Крім того, реєстр Компаній Республіки Кіпр знаходиться на відкритих інформаційних ресурсах https://efiling.drcor.mcit.gov.cy; http://cy-check.com/; https://i-cyprus.com/, перелік яких наведено у листі Національного банку України від 24.05.2021 №25-0006/44910.

06.02.2024 від третьої особи 1 на адресу Північного апеляційного господарського суду через підсистему «Електронний суд» надійшла заява про розгляд справи без її участі, з проханням скасувати рішення Господарського суду міста Києва від 09.10.2023 у справі №910/5717/23 та ухвалити нове рішення, яким позов залишити без задоволення.

Третя особа 2 своїх представників, чи особисто, в судове засідання не направила, про причини неявки суд не повідомила, про час та місце розгляду справи повідомлена належним відповідно до вимог статей 120, 242 ГПК України.

Згідно із частино 12 статті 270 ГПК України неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.

У судовому засіданні 06.02.2024 представник відповідача підтримав вимоги та доводи своєї апеляційної скарги, просив суд апеляційної інстанції її задовольнити, рішення Господарського суду міста Києва від 09.10.2023 у справі №910/5717/23 скасувати та ухвалити нове рішення, яким відмовити у задоволенні позову.

У судовому засіданні 06.02.2024 представник позивача заперечив проти задоволення апеляційної скарги відповідача, просив суд апеляційної інстанції відмовити у її задоволенні, а рішення Господарського суду міста Києва від 09.10.2023 у справі №910/5717/23 залишити без змін.

Розглянувши вимоги та доводи апеляційної скарги, відзиву на неї, заслухавши пояснення представників позивача та відповідача, перевіривши матеріали справи, дослідивши докази, проаналізувавши на підставі встановлених фактичних обставин справи правильність застосування судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, колегія суддів встановила наступне.

17.11.2009 відбулись загальні збори учасників щодо заснування Товариства, оформлені протоколом №1, на яких, у тому числі прийняті рішення щодо обрання позивача директором Товариства (т. 1 а.с. 97 зворотній бік - 99).

Наказом Товариства № 1/о від 17.11.2009 позивача призначено на посаду директора Товариства з 17.11.2009 на підставі протоколу №1 загальних зборів учасників Товариства від 17.11.2009 (т. а.с. 99 зворотній бік).

25.06.2012 відбулись загальні збори учасників Товариства, оформлені протоколом №6 (т.1 а.с. 220) загальних зборів учасників Товариства, на яких прийняті наступні рішення: вивести Компанію «Джі. Ел. Ю. Лімітед» зі складу учасників Товариства та прийняти Компанію «Конофікс Лімітед» до складу учасників Товариства; затвердити новий склад учасників товариства та розподіл часток у статутному капіталі:

Компанії «Конофікс Лімітед» належить частка у розмірі 75 935, 59 грн, що є еквівалентом 9 499,91 доларів США, що становить 99,999 % статутного капіталу Товариства та відповідає 99999 голосам загальних зборів учасників; ОСОБА_2 належить частка у розмірі 0,76 грн, що є еквівалентом 0,09 доларів США, що становить 0,001% статутного капіталу Товариства та відповідає 1 голосу загальних зборах учасників:

- затвердити нову редакцію статуту Товариства та провести державну реєстрацію нової редакції статуту Товариства у встановленому чинним законодавством порядку;

- уповноважити директора Товариства ОСОБА_1 на здійснення державної реєстрації нової редакції статуту Товариства з правом передання таких повноважень третім особам.

17.12.2020 на загальних зборах учасників Товариства, оформлених протоколом № 4 (т. 1 а.с. 100), прийнято наступні рішення:

- звільнити ОСОБА_1 з посади директора Товариства з 17.12.2020;

- призначити ОСОБА_3 на посаду директора Товариства з 18.12.2020 та визначити заробітну плату згідно штатного кошторису;

- уповноважити директора товариства ОСОБА_3 на проведення дії щодо державної реєстрації змін до відомостей про юридичну особу, які містяться в ЄДР.

З протоколу №4 загальних зборів учасників Товариства від 17.12.2020 вбачається, що на загальних зборах Товариства були присутні ОСОБА_2 , який володіє 0,001% статутного капіталу та Компанія «Конофікс Лімітед», яка володіє 99,9 % статутного капіталу, в особі ОСОБА_2 , який діяв на підставі довіреності від 03.05.2012 (т.1 а.с. 225-226), на якій проставлено Апостиль № 150662/12 від 03.05.2012 А. Константіну у Нікосії.

Протокол № 4 від 17.12.2020 посвідчено приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Ігнатовим Дмитром Володимировичем 21.12.2020.

В подальшому, 25.02.2021 на загальних зборах учасників Товариства, оформлених протоколом № 25-2/02/21 (т.1 а.с. 225), прийнято наступні рішення:

- обрати головою загальних зборів учасників ОСОБА_2 , секретарем - ОСОБА_3 ;

- звільнити ОСОБА_3 з посади директора Товариства з 25.02.2021;

- призначити ОСОБА_2 на посаду директора Товариства з 26.02.2021;

- уповноважити директора Товариства на проведення дії щодо державної реєстрації змін до відомостей про юридичну особу, які містяться в ЄДР.

З протоколу №25-2/02/21 від 25.02.2021 загальних зборів учасників Товариства вбачається, що на цих загальних зборах були присутні: ОСОБА_2 , який володіє 0,001% статутного капіталу та Компанія «Конофікс Лімітед», яка володіє 99,9 % статутного капіталу, від імені якої діяв ОСОБА_2 на підставі довіреності від 03.05.2012, на якій проставлено Апостиль №150662/12 від 03.05.2012 А. Константіну у Нікосії. Також був запрошений ОСОБА_3 .

Протокол №25-2/02/21 від 25.02.2021 посвідчено приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Скляр Оксаною Степанівною 25.02.2021.

Відповідні відомості було внесено до ЄДР.

З матеріалів справи вбачається, що 18.01.2017 Компанію «Конофікс Лімітед» (Konofix Limited), № НЕ 230248, ліквідовано, що підтверджується Афідевітом Окружного суду м. Лімасол, Республіка Кіпр, на якому проставлено Апостиль № LIM MJPO-LIM 000324419/2023 від 23.02.2023, Лімасол, Відділ Міністерства юстиції та публічного порядку (т.1 а.с. 102-106).

Отже, починаючи з 18.01.2017 Компанія «Конофікс Лімітед» є ліквідованою.

Спір виник через те, що спірні рішення загальний зборів учасників Товариства прийнято з порушенням Закону №2275-VIII, ЦК України та Статуту Товариства, оскільки на зборах учасників Товариства від 17.12.2020 та від 25.02.2021 були присутні два учасника: ОСОБА_2 (частка, якого у статутному капіталі Товариства складає 0,001%) та Компанія «Конофікс Лімітед» (частка, якої у статутному капіталі Товариства складає 99,999%) в особі ОСОБА_2 на підставі довіреності від 03.05.2012, проте Компанія «Конофікс Лімітед» була ліквідована 18.01.2017, внаслідок чого ОСОБА_2 не мав право на представництво Компанії «Конофікс Лімітед» на зазначених загальних зборах, оскільки його повноваження були припинені 18.01.2017 у зв`язку із ліквідацією Компанії. Отже, спірні рішення прийняті за участі неуповноваженої на це особи.

Згідно із пунктом 8.4.1 Статуту Товариства, в редакції затвердженій рішенням Загальних зборів, оформленим протоколом №6 Загальних зборів Учасників Товариства від 25.06.2012, Директор є вищою посадовою особою Товариства. Директором може бути як Учасник Товариства, так і особа, спеціально запрошена для цього. Директор вирішує всі питання в діяльності Товариства, за винятком тих, що належать до виключної компетенції Загальних зборів Учасників. Загальні збори Учасників своїм рішенням можуть передати частину своїх повноважень Директору. Директор підзвітний Загальних зборам Учасників і організовує їх рішення. Директор діє від імені Товариства в межах, встановлених Законом та цим Статутом.

Відповідно до положень пункту 8.4.5. Статуту Товариства повноваження директора починають діяти з моменту прийняття Загальними зборами учасників рішення про його обрання та закінчується в момент прийняття рішення про обрання нового директора.

Згідно із пунктом 8.1.1. Статуту Товариства загальні збори учасників є вищим органом управління Товариства. Вони складаються з учасників Товариства або призначених ними представників. Представники учасників можуть бути постійними або призначеними на певний строк. Учасник вправі в будь-який час замінити свого представника у загальних зборах учасників, сповістивши про це інших учасників. Учасник Товариства вправі передати свої повноваження на зборах іншому учаснику або представникові іншого учасника.

До виключної компетенції загальних зборів учасників входить, в тому числі: обрання та відкликання Директора (пункт 8.1.2. Статуту Товариства).

У відповідності до пункту 8.1.3. Статуту Товариства збори вважаються повноважними, якщо на них присутні учасники, що володіють у сукупності більш як 60 відсотками голосів.

Рішення з приводу обрання та відкликання Директора приймається простою більшістю голосів.

Відповідно до статті 28 Закону №2275-VIII органами товариства є загальні збори учасників, наглядова рада (у разі утворення) та виконавчий орган.

Згідно із статтею 29 Закону №2275-VIII загальні збори учасників є вищим органом товариства.

Кожен учасник товариства має право бути присутнім на загальних зборах учасників, брати участь в обговоренні питань порядку денного і голосувати з питань порядку денного загальних зборів учасників.

Кожен учасник товариства на загальних зборах учасників має кількість голосів, пропорційну до розміру його частки у статутному капіталі товариства, якщо інше не передбачено статутом.

Загальні збори учасників можуть вирішувати будь-які питання діяльності товариства (частина 1 статті 30 Закону №2275-VIII).

Відповідно до частини 1, 2 статті 98 ЦК України загальні збори учасників товариства мають право приймати рішення з усіх питань діяльності товариства, у тому числі і з тих, що належать до компетенції інших органів товариства.

Рішення загальних зборів приймаються простою більшістю від числа присутніх учасників, якщо інше не встановлено установчими документами або законом.

Згідно із частинами 1-3 статті 99 ЦК України загальні збори товариства своїм рішенням створюють виконавчий орган та встановлюють його компетенцію і склад. Виконавчий орган товариства може складатися з однієї або кількох осіб.

Виконавчий орган, що складається з кількох осіб, приймає рішення у порядку, встановленому абзацом першим частини другої статті 98 цього Кодексу.

Повноваження члена виконавчого органу можуть бути в будь-який час припинені або він може бути тимчасово відсторонений від виконання своїх повноважень.

За приписами статті 30 Закону №2275-VIII загальні збори учасників можуть вирішувати будь-які питання діяльності товариства.

До компетенції загальних зборів учасників належать, в тому числі обрання одноосібного виконавчого органу товариства або членів колегіального виконавчого органу (всіх чи окремо одного або декількох з них), встановлення розміру винагороди членам виконавчого органу товариства; визначення форм контролю та нагляду за діяльністю виконавчого органу товариства.

Питання, передбачені частиною другою цієї статті, та інші питання, віднесені законом до компетенції вищого органу товариства, не можуть бути віднесені до компетенції інших органів товариства, якщо інше не випливає з цього Закону.

До виключної компетенції загальних зборів учасників статутом товариства також може бути віднесено вирішення інших питань.

Відповідно до частини 1, 2 статті 33 Закону №2275-VIII, в редакції чинній на дату прийняття спірних рішень, загальні збори учасників проводяться в порядку, встановленому цим Законом та статутом товариства.

Учасники товариства беруть участь у загальних зборах учасників особисто або через своїх представників.

Рішення загальних зборів учасників з питань зміни виконавчого органу товариства приймаються більшістю голосів усіх учасників товариства, які мають право голосу з відповідних питань (частина 4 статті 34 Закону №2275-VIII).

Як правильно встановлено судом першої інстанції, 17.12.2020 відбулись загальні збори учасників Товариства, оформлені протоколом №4. У протоколі № 4 від 17.12.2020 зазначено, що на зборах присутні ОСОБА_2 , який володіє 0,001% статутного капіталу товариства та Компанія «Конофікс Лімітед», яка володіє 99,9% статутного капіталу товариства, в особі ОСОБА_2 , який діє на підставі довіреності від 03.05.2012.

В подальшому, 25.02.2021 відбулися загальні збори учасників Товариства, оформлені протоколом №25-2/02/21. У протоколі №25-2/02/21 від 25.02.2021 також зазначено, що на зборах присутні ОСОБА_2 , який володіє 0,001% статутного капіталу товариства та Компанія «Конофікс Лімітед», яка володіє 99,9% статутного капіталу товариства, в особі ОСОБА_2 , який діє на підставі довіреності від 03.05.2012.

За приписами статті 237 ЦК України представництвом є правовідношення, в якому одна сторона (представник) зобов`язана або має право вчинити правочин від імені другої сторони, яку вона представляє (частина 1 вказаної норми).

Статтею 244 ЦК України представництво, яке ґрунтується на договорі, може здійснюватися за довіреністю.

Представництво за довіреністю може ґрунтуватися на акті органу юридичної особи.

Довіреністю є письмовий документ, що видається однією особою іншій особі для представництва перед третіми особами. Довіреність на вчинення правочину представником може бути надана особою, яку представляють (довірителем), безпосередньо третій особі.

Відповідно до статті 246 ЦК України довіреність від імені юридичної особи видається її органом або іншою особою, уповноваженою на це її установчими документами.

Відповідно до статті 248 ЦК України представництво за довіреністю припиняється у разі: 1) закінчення строку довіреності; 2) скасування довіреності особою, яка її видала; 3) відмови представника від вчинення дій, що були визначені довіреністю; 4) припинення юридичної особи, яка видала довіреність; 5) припинення юридичної особи, якій видана довіреність; 6) смерті особи, яка видала довіреність, оголошення її померлою, визнання її недієздатною або безвісно відсутньою, обмеження її цивільної дієздатності; 7) смерті особи, якій видана довіреність, оголошення її померлою, визнання її недієздатною або безвісно відсутньою, обмеження її цивільної дієздатності.

Таким чином, дія довіреності припиняється у випадках, визначених статтею 248 ЦК України.

18.01.2017 Компанія «Конофікс Лімітед» (Konofix Limited), реєстраційний номер 230248, ліквідована, що підтверджується Афідевітом Окружного суду м. Лімасол, Республіка Кіпр, на якому проставлено Апостиль № LIM MJPO-LIM 000324419/2023 від 23.02.2023, Лімасол, Відділ Міністерства юстиції та публічного порядку, а тому представництво ОСОБА_2 за довіреністю від 03.05.2012 від Компанії «Конофікс Лімітед» припинилось з 18.01.2017.

Пунктом 8.1.3. Статуту Товариства збори вважаються повноважними, якщо на них присутні учасники, що володіють у сукупності більш як 60 відсотками голосів.

Таким чином, загальні збори, які відбулись 17.12.2020 та 25.02.2021, не були повноваженими приймати спірні рішення, оскільки ОСОБА_2 не мав повноважень на представництво Компанії «Конофікс Лімітед» на підставі довіреності від 03.05.2012, яке припинилось одночасно із ліквідацією компанії 18.01.2017. Доводи апелянта про те, що наданий позивачем доказ - Афідевіль Окружного суду м. Лімасол, Республіка Кіпр, на якому проставлено Апостиль №LIM MJPO-LIM 000324419/2023 від 23.02.2023, Лімасол, Відділ Міністерства юстиції та публічного порядку, який було і взято до уваги як єдиний доказ під час ухвалення рішення у даній справи та на підставі якого судом було встановлено, що 18.01.2017 Компанія «Конофікс Лімітед» (Konofix Limited) ліквідована, та документ, який подано відповідачем, а саме Свідоцтво № НЕ230248 від 16.08.2021, видане Департаментом реєстрації та ліквідації копаній Міністерства енергетики, торгівлі, промисловості та туризму Республіки Кіпр про те, що Компанія була виключена з реєстру відповідно до Закону про компанії, Глава 113, Розділ 327, 18.01.2017 є різними документами за своїм змістом, оскільки вказують на різний статус Компанії «ліквідацію» та «виключення з реєстру» станом на одну і ту ж дату, тоді як такі статуси Компанії за законодавством Республіки Кіпр мають різні правові наслідки. У випадку виключення Компанія має право протягом 20 років поновитись у Реєстрі, а у випадку ліквідації видається Сертифікат про ліквідацію, не заслуговують на увагу судом апеляційної інстанції з огляду на наступне.

Відповідно до статті 26 Закону України «Про міжнародне приватне право» цивільна дієздатність юридичної особи визначається її особистим законом.

Згідно із частинами 1, 2 статті 25 вказаного Закону особистим законом юридичної особи вважається право держави місцезнаходження юридичної особи. Місцезнаходженням юридичної особи є держава, у якій юридична особа зареєстрована або іншим чином створена згідно з правом цієї держави.

Порядок реєстрації, припинення, виключення з реєстру, відновлення кіпрських юридичних осіб та ряд інших питань визначається нормативно-правовим актом Кіпрської Республіки The Companies Law. Статтею 327 глави 113 Закону про компанії визначено порядок виключення компаній з реєстру компаній Республіки Кіпр («struck off» - мовою оригіналу).

З моменту прийняття рішення щодо виключення «struck off» Компанії «Конофікс Лімітед» (Konofix Limited) з реєстру компаній 18.01.2017, як зазначено у свідоцтві № НЕ230248 від 16.08.2021, виданому Департаментом реєстрації та ліквідації копаній Міністерства енергетики, торгівлі, промисловості та туризму Республіки Кіпр, Компанія «Конофікс Лімітед» (Konofix Limited) вважається ліквідованою (dissolved - мовою оригіналу) 18.01.2017, про що зазначено у Афідевілі Окружного суду м. Лімасол, Республіка Кіпр, на якому проставлено Апостиль №LIM MJPO-LIM 000324419/2023 від 23.02.2023, Лімасол, Відділ Міністерства юстиції та публічного порядку.

При виключенні Реєстратором Кіпрської компанії з реєстру, вона вважається ліквідованою, втрачає статус юридичної особи та, відповідно, не може вступати у правовідносини із третіми особами. Компанія припиняє своє існування, як юридична особа, до моменту поки реєстратор або суд не прийме рішення про відновлення її реєстрації в реєстрі компаній.

Суд апеляційної інстанції зазначає, що неможливо будь-яке представництво за довіреністю від Компанії, яка має статус виключення з реєстру (struck off), оскільки така Компанія втратила свою правоздатність, припинила своє існування, втратила статус юридичної особи і не може вступати у правовідносини з будь-якими третіми особами, оскільки є ліквідованою.

Доказів прийняття рішення реєстратором або судом про відновлення реєстрації в реєстрі компаній Компанії «Конофікс Лімітед» (Konofix Limited) станом на дати прийняття спірних рішень загальних зборів учасників Товариства відповідачем суду не надано і матеріали даної справи не містить, тому Компанія «Конофікс Лімітед» (Konofix Limited) припинила своє існування як юридична особа 18.01.2017.

Безумовною підставою для визнання недійсними рішень загальних зборів у зв`язку з прямою вказівкою закону є: прийняття загальними зборами рішення за відсутності кворуму для проведення загальних зборів чи прийняття рішення; прийняття загальними зборами рішень з питань, не включених до порядку денного загальних зборів товариства.

За приписами статей 15, 16 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

При цьому тягар доказування обґрунтованості позовних вимог Законом покладено на позивача.

Відповідно до частини 3 статті 13 ГПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом.

Згідно із частиною 1 статті 74 ГПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Відповідно до частин 1-3 статті 99 ЦК України загальні збори товариства своїм рішенням створюють виконавчий орган та встановлюють його компетенцію і склад.

Виконавчий орган товариства може складатися з однієї або кількох осіб. Виконавчий орган, що складається з кількох осіб, приймає рішення у порядку, встановленому абзацом першим частини другої статті 98 цього Кодексу.

Повноваження члена виконавчого органу можуть бути в будь-який час припинені або він може бути тимчасово відсторонений від виконання своїх повноважень.

Пунктом 8.4.1 Статуту Товариства визначено, що Директор є вищою посадовою особою Товариства. Директором може бути, як Учасник Товариства, так і особа, спеціально запрошена для цього.

Директор виконує роль виконавчого органу Товариства, що визначає його специфічний статус та надає йому широкі повноваження, а тому процедура по його звільненню передбачає проведення загальних зборів та погодження звільнення директора, підготовку відповідних документів і подання їх реєстратору, а також до органів контролю, банку, повідомлення контрагентів та призначення нового директора.

Директор призначається і відкликається рішенням загальних зборів.

Посадова особа, зокрема директор, має специфічний статус, оскільки отримала від уповноваженого органу юридичної особи.

Отже, припинення повноважень виконавчого органу Товариства - директора можливе за рішенням Загальних зборів учасників Товариства, при цьому вказані вище норми не звільняють учасників Товариства від дотримання порядку проведення таких загальних зборів.

Як встановлено судом апеляційної інстанції загальні збори, які відбулись 17.12.2020 та 25.02.2021, не були повноваженими приймати спірні рішення, оскільки ОСОБА_2 не мав повноважень на представництво Компанії «Конофікс Лімітед» на підставі довіреності від 03.05.2012, яке припинилось одночасно із ліквідацією компанії, що не відповідає пункту 8.1.3 Статуту Товариства. Таким чином, спірні рішення прийняті неповноважними Зборами Учасників Товариства, що є порушенням Статуту Товариства та Закону №2275-VIII, та відповідно є підставою для визнання недійсними спірних рішень.

Згідно із статтею 25 Закону України «Про державну реєстрацію юридичних осіб, фізичних осіб - підприємців та громадських формувань» державна реєстрація та інші реєстраційні дії проводяться на підставі: 1) документів, що подаються заявником для державної реєстрації; 2) судових рішень, що набрали законної сили та тягнуть за собою зміну відомостей в Єдиному державному реєстрі, а також що надійшли в електронній формі від суду або державної виконавчої служби відповідно до Закону України «Про виконавче провадження» щодо визнання повністю або частково недійсними рішень засновників (учасників) юридичної особи або уповноваженого ними органу; скасування реєстраційної дії/запису в Єдиному державному реєстрі.

Враховуючи вищевикладене, на підставі рішення суду, що набрало законної сили можливо внести зміни до відомостей про юридичну особу, що містяться в ЄДР.

Посилання апелянта на пропуск строку, визначеного статтею 233 КЗпП України, не заслуговують на увагу, оскільки спірні правовідносини не регулюються положеннями Кодексу законів про працю України, так як такий спір не відноситься до трудового спору, а є корпоративним з огляду на таке.

Велика Палата Верховного Суду неодноразово розглядала питання щодо юрисдикційності спору про звільнення чи відсторонення від виконання обов`язків керівника чи члена виконавчого органу юридичної особи приватного права та керувалася такими критеріями щодо розмежування підсудності у вказаних справах.

Корпоративний спір вважається спором між юридичною особою та її учасниками (засновниками, акціонерами, членами), у тому числі учасником, який вибув, а також між учасниками (засновниками, акціонерами, членами) юридичної особи, пов`язаними із створенням, діяльністю, управлінням та припиненням діяльності такої особи, крім трудових спорів.

Корпоративні права учасників товариства є об`єктом захисту, визначеного статтею 13 Конституції України, зокрема, у спосіб, передбачений частиною третьою статті 99 ЦК України, згідно з якою повноваження члена виконавчого органу можуть бути в будь-який час припинені або він може бути тимчасово відсторонений від виконання своїх повноважень.

У мотивувальній частині Рішення № 1-рп/2010 Конституційного Суду України від 12.01.2010 у справі № 1-2/2010 за конституційним зверненням Товариства з обмеженою відповідальністю «Міжнародний фінансово-правовий консалтинг» про офіційне тлумачення частини третьої статті 99 ЦК України зазначено, що реалізація учасниками товариства корпоративних прав на участь у його управлінні шляхом прийняття компетентним органом рішень про обрання (призначення), усунення, відсторонення, відкликання членів виконавчого органу цього об`єднання стосується також наділення або позбавлення їх повноважень на управління товариством.

Припинення повноважень члена виконавчого органу товариства відповідно до частини третьої статті 99 ЦК України є дією уповноваженого органу товариства, спрямованою на унеможливлення здійснення членом його виконавчого органу управлінської діяльності. Необхідність такої норми зумовлена специфічним статусом члена виконавчого органу, який отримав від уповноваженого органу товариства право на управління. За природою корпоративних відносин, юридичній особі приватного права, органу управління, учасникам товариства має бути надано можливість у будь-який час оперативно відреагувати на дії особи, яка здійснює представницькі функції зі шкодою (чи можливою шкодою) для інтересів товариства, шляхом позбавлення її відповідних повноважень.

За змістом положень частини третьої статті 99 ЦК України компетентному (уповноваженому) органу товариства надано право припиняти повноваження члена виконавчого органу у будь-який час, на свій розсуд, з будь-яких підстав чи без зазначення жодних підстав.

Така форма захисту є специфічною дією носіїв корпоративних прав у відносинах з особою, якій вони довірили здійснювати управління товариством, і не може розглядатися в площині трудового права. Аналогічний правовий висновок викладено у постанові Великої Палати Верховного Суду від 23.02.2021 у справі №753/1776/19.

Крім того, суд апеляційної інстанції звертає увагу сторін, що постановою Кабінету Міністрів України від 11.03.2020 №211, з 12.03.2020 по 30.06.2023 карантину на території України задля запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2, були внесені зміни до нормативно-правових актів щодо продовження строків позовної давності.

Пунктом 12 Прикінцевих та перехідних положень ЦК України під час дії карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України з метою запобігання поширенню коронавірусної хвороби (COVID-19), строки, визначені статтями 257, 258, 362, 559, 681, 728, 786, 1293 цього Кодексу, продовжуються на строк дії такого карантину.

Відповідно до частини 1 статті 86 ГПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Згідно із частиною 5 статті 236 ГПК України обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи.

При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування норм права, викладені в постановах Верховного Суду (частина 4 статті 236 ГПК України).

Водночас відповідно до статті 2 ГПК України завданням господарського судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів, пов`язаних із здійсненням господарської діяльності, та розгляд інших справ, віднесених до юрисдикції господарського суду, з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав і законних інтересів фізичних та юридичних осіб, держави.

Суд та учасники судового процесу зобов`язані керуватися завданням господарського судочинства, яке превалює над будь-якими іншими міркуваннями в судовому процесі.

Основними засадами (принципами) господарського судочинства є: 1) верховенство права; 2) рівність усіх учасників судового процесу перед законом і судом; 3) гласність і відкритість судового процесу та його повне фіксування технічними засобами; 4) змагальність сторін; 5) диспозитивність; 6) пропорційність; 7) обов`язковість судового рішення; 8) забезпечення права на апеляційний перегляд справи; 9) забезпечення права на касаційне оскарження судового рішення у визначених законом випадках; 10) розумність строків розгляду справи судом; 11) неприпустимість зловживання процесуальними правами; 12) відшкодування судових витрат сторони, на користь якої ухвалене судове рішення.

Згідно із частиною 1 статті 4 ГПК України право на звернення до господарського суду в установленому цим Кодексом порядку гарантується. Ніхто не може бути позбавлений права на розгляд його справи у господарському суді, до юрисдикції якого вона віднесена законом.

Відповідно до статті 14 ГПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у господарських справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи, в інтересах яких заявлено вимоги, за винятком тих осіб, які не мають процесуальної дієздатності.

Таким чином, у господарському судочинстві діє принцип диспозитивності, який покладає на суд обов`язок вирішувати лише ті питання, про вирішення яких його просять сторони у справі (учасники спірних правовідносин), та позбавляє можливості ініціювати судове провадження. Особа, яка бере участь у справі, розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Формування змісту та обсягу позовних вимог є диспозитивним правом позивача.

Отже, попри обов`язок суду вирішити наявний між сторонами спір з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав і законних інтересів відповідних осіб, предмет та підстави позову визначаються та можуть в установленому порядку змінюватися тільки позивачем, тоді як суд позбавлений права на відповідну процесуальну ініціативу. Подібні за змістом правові висновки викладені у постановах Верховного Суду від 18.03.2019 у справі № 908/1165/17, від 06.11.2019 у справі № 909/51/19, від 25.03.2020 у справі № 5023/1123/12, від 16.09.2021 у справі № 922/3059/16.

Відповідно до статті 55 Конституції України права і свободи людини і громадянина захищаються судом. Кожен має право будь-якими не забороненими законом засобами захищати свої права і свободи від порушень і протиправних посягань.

Способи захисту цивільного права чи інтересу - це визначені законом матеріально-правові заходи охоронного характеру, за допомогою яких проводиться поновлення (визнання) порушених (оспорюваних) прав, інтересів і вплив на правопорушника, і такі способи мають бути доступними й ефективними. Особа, права якої порушено, може скористатися не будь-яким, а цілком конкретним способом захисту свого права. Переважно спосіб захисту порушеного права прямо визначається спеціальним законом і регламентує конкретні цивільні правовідносини. Застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту права чи інтересу, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення, невизнання або оспорення. Це право чи інтерес суд має захистити у спосіб, який є ефективним, тобто таким, що відповідає змісту відповідного права чи інтересу, характеру його порушення, невизнання або оспорення та спричиненим цими діяннями наслідкам. Вимога захисту цивільного права чи інтересу має забезпечити їх поновлення, а у разі неможливості такого поновлення - гарантувати особі отримання відповідного відшкодування. Зазначені правові позиції неодноразово висловлювались Великою Палатою Верховного Суду і Верховним Судом та узагальнено викладені у постанові Великої Палати Верховного Суду від 31.08.2021 у справі № 903/1030/19.

Спосіб захисту втілює безпосередню мету, якої прагне досягти суб`єкт захисту (позивач), вважаючи, що таким чином буде припинено порушення (чи оспорювання) його прав, він компенсує витрати, що виникли у зв`язку з порушенням його прав, або в інший спосіб нівелює негативні наслідки порушення його прав.

Відповідно до частини 4 статті 11 ГПК України суд застосовує при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини як джерело права.

Статтею 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» визначено, що суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику Суду як джерело права.

Надаючи правову оцінку належності обраного зацікавленою особою способу захисту, судам належить зважати і на його ефективність з точки зору статті 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція). Так, у рішенні від 15.11.1996 у справі «Чахал проти Об`єднаного Королівства» Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ) зазначив, що згадана норма гарантує на національному рівні ефективні правові засоби для здійснення прав і свобод, що передбачаються Конвенцією, незалежно від того, яким чином вони виражені в правовій системі тієї чи іншої країни. Суть цієї статті зводиться до вимоги надати людині такі міри правового захисту на національному рівні, що дозволили би компетентному державному органові розглядати по суті скарги на порушення положень Конвенції й надавати відповідний судовий захист, хоча держави-учасниці Конвенції мають деяку свободу розсуду щодо того, яким чином вони забезпечують при цьому виконання своїх зобов`язань. Крім того, ЄСПЛ вказав на те, що за деяких обставин вимоги статті 13 Конвенції можуть забезпечуватися всією сукупністю засобів, що передбачаються національним правом.

Стаття 13 Конвенції вимагає, щоб норми національного правового засобу стосувалися сутності «небезпідставної заяви» за Конвенцією та надавали відповідне відшкодування. Зміст зобов`язань за статтею 13 Конвенції також залежить від характеру скарги заявника за Конвенцією. Тим не менше, засіб захисту, що вимагається зазначеною статтею, повинен бути ефективним як у законі, так і на практиці, зокрема у тому сенсі, щоб його застосування не було ускладнено діями або недоглядом органів влади відповідної держави (пункт 75 рішення ЄСПЛ у справі «Афанасьєв проти України» від 05.04.2005 (заява № 38722/02).

Додатково в контексті обраного способу захисту, розглядаючи справу, суд має з`ясувати: 1) з яких саме правовідносин сторін виник спір; 2) чи передбачений обраний позивачем спосіб захисту законом або договором; 3) чи передбачений законом або договором ефективний спосіб захисту порушеного права позивача; 4) чи є спосіб захисту, обраний позивачем, ефективним для захисту його порушеного права у спірних правовідносинах. Якщо суд дійде висновку, що обраний позивачем спосіб захисту не передбачений законом або договором та / або є неефективним для захисту порушеного права позивача у цих правовідносинах, позовні вимоги позивача не можуть бути задоволені. Подібні висновки викладені у постанові Великої Палати Верховного Суду від 19.01.2021 у справі № 916/1415/19 та постановах Верховного Суду від 20.06.2023 у справі № 904/2470/22, від 04.04.2023 у справі № 902/311/22, від 20.12.2022 у справі № 914/1688/21, від 04.10.2022 у справі № 914/2476/20, від 08.11.2022 у справі № 917/304/21.

Водночас ефективність позовної вимоги має оцінюватися виходячи з обставин справи та залежно від того, чи призведе задоволення такої вимоги до дійсного захисту інтересу позивача без необхідності повторного звернення до суду (принцип процесуальної економії). Таким чином, під ефективним засобом (способом) слід розуміти такий, що призводить до потрібних результатів, наслідків, дає найбільший ефект. Тому ефективний спосіб захисту повинен забезпечити поновлення порушеного права, бути адекватним наявним обставинам.

При цьому Велика Палата Верховного Суду неодноразово звертала увагу на те, що застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту права чи інтересу, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення, невизнання або оспорення. Такі право чи інтерес мають бути захищені судом у спосіб, який є ефективним, тобто таким, що відповідає змісту відповідного права чи інтересу, характеру його порушення, невизнання або оспорення та спричиненим цими діяннями наслідкам. Подібні висновки сформульовані, зокрема, у постановах Великої Палати Верховного Суду від 05.06.2018 у справі № 338/180/17, від 11.09.2018 у справі № 905/1926/16, від 30.01.2019 у справі № 569/17272/15-ц, від 02.07.2019 у справі № 48/340, від 22.10.2019 у справі № 923/876/16 та постановах Верховного Суду від 20.12.2022 у справі № 914/1688/21, від 18.10.2022 у справі № 912/4031/20, від 13.09.2022 у справі № 910/9727/21.

Застосування судом того чи іншого способу захисту має призводити до відновлення порушеного права позивача без необхідності повторного звернення до суду. Судовий захист повинен бути повним та відповідати принципу процесуальної економії, тобто забезпечити відсутність необхідності звернення до суду для вжиття додаткових засобів захисту. Такі висновки сформульовані у постановах Великої Палати Верховного Суду від 22.09.2020 у справі № 910/3009/18, від 19.01.2021 у справі № 916/1415/19, від 16.02.2021 у справі № 910/2861/18 та постановах Верховного Суду від 20.06.2023 у справі № 904/2470/22, від 20.12.2022 у справі № 914/1688/21, від 04.10.2022 у справі № 914/2476/20, від 08.11.2022 у справі № 917/304/21.

Таким чином, обраний позивачем спосіб захисту, на переконання суду апеляційної інстанції, є ефективним, оскільки спрямований на поновлення порушеного права позивача, повноваження якого як директора Товариства були припинені з порушенням вимог Закону №2275-VIII, ЦК України та Статуту Товариства.

За таких обставин, позовні вимоги документально обґрунтовані та є такими, що підлягають задоволенню повністю.

Доводи апелянта про порушення судом першої інстанції норм процесуального права через відмову у задоволенні клопотання про закриття провадження у справі, оскільки даний спір вже вирішено судами під час розгляду справи №910/8343/21, не заслуговують на увагу, оскільки, як правильно встановив суд першої інстанції позивач обґрунтовуючи позовні вимоги у справі №910/8343/21 зазначав, що довіреність від 03.05.2012 була видана ОСОБА_2 для здійснення представництва Компанії «Конофікс Лімітед» з питань придбання частки, яка належить Компанії «Джі.Ел.Ю.Лімітед» в статутному капіталі ТзОВ «Рівер Холдинг», відтак, ОСОБА_2 не міг приймати участь у загальних зборах товариства, які відбулись 17.12.2020 на підставі цієї довіреності. Крім того, судами під час розгляду справи №910/8343/21 встановлено, що позивачем обрано не ефективний спосіб захисту. Тоді як, позовні вимоги у справі №910/5717/23, обґрунтовані тим, що учасник відповідача - Компанія «Конофікс Лімітед» ліквідована 18.01.2017, таким чином, повноваження ОСОБА_2 щодо представництва Компанії «Конофікс Лімітед» припинені внаслідок ліквідації цієї компанії. Крім того, у даній справі позивач заявив позовну вимогу про поновлення його на посаді директора Товариства.

Відповідно до пункту 3 частини 1 статті 231 ГПК України господарський суд закриває провадження у справі, якщо суд встановить обставини, які є підставою для відмови у відкритті провадження у справі відповідно до пунктів 2, 4, 5 частини першої статті 175 цього Кодексу, крім випадків, передбачених частиною другою статті 175 цього Кодексу.

Згідно із пунктом 2 частини 1 статті 175 ГПК України суддя відмовляє у відкритті провадження у справі, якщо є таке, що набрало законної сили, рішення чи ухвала суду про закриття провадження у справі між тими самими сторонами, про той самий предмет і з тих самих підстав, або є судовий наказ, що набрав законної сили за тими самими вимогами.

З урахуванням встановленого, суд першої інстанції дійшов правильного висновку, що підстави та предмет позовних вимог у справі №910/8343/21 та у справі №910/5717/23 відрізняються, а тому правомірно відмовив відповідачу у задоволенні заяви про закриття провадження у справі.

Щодо доводів відповідача про порушення судом першої інстанції процесуального Закону, оскільки справа розглянута судом за відсутності у судовому засіданні представників відповідача та третіх осіб, поза як представник третьої особи клопотанням повідомив суд про неможливість прибуття у судове засідання у зв`язку із зайнятістю в іншому судовому процесі, а представник відповідача у телефонному режимі повідомила помічника судді про неможливість прибуття у судове засідання, яка запевнила представника у тому, що розгляд справи буде відкладено, то суд апеляційної інстанції, дослідивши матеріали даної справи, вважає, що судом першої інстанції не було допущено порушення норм процесуального Закону, зокрема, щодо доступу учасників справи до розгляду справи, належне повідомлення учасників справи, дотримання строків та стадійності судового процесу у даній справі, а також невизнання судом явки учасників справи обов`язковою.

Посилання апелянта на телефонну розмову з помічником судді не заслуговує на увагу суду апеляційної інстанції, з огляду на те, що попри процесуальний статус помічника судді - учасника судового процесу (статті 62, 63 ГПК України), останній не наділений повноваженнями щодо ведення судового процесу, окрім заміщення секретаря судового процесу за дорученням судді, та більше того приймати рішення, віднесені до компетенції судді. Окрім цього, доводи апелянта про вказане документально не підтверджені.

У справі «Салов проти України» від 06.09.2005 ЄСПЛ наголосив на тому, що згідно ст. 6 Конвенції рішення судів достатнім чином містять мотиви, на яких вони базуються для того, щоб засвідчити, що сторони були заслухані, та для того, щоб забезпечити нагляд громадськості за здійсненням правосуддя (рішення від 27.09.2001 у справі «Hirvisaari v. Finland»). У рішенні звертається увага, що статтю 6 параграф 1 не можна розуміти як таку, що вимагає пояснень детальної відповіді на кожний аргумент сторін. Відповідно, питання, чи дотримався суд свого обов`язку обґрунтовувати рішення, може розглядатися лише в світлі обставин кожної справи (рішення від 09.12.1994 у справі «Ruiz Torija v. Spain»).

ЄСПЛ у рішенні від 10.02.2010 у справі «Серявін та інші проти України» зауважив, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях, зокрема, судів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожний аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною, залежно від характеру рішення.

У справі «Трофимчук проти України» ЄСПЛ також зазначив, хоча пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, це не може розумітись як вимога детально відповідати на кожен довод.

У пункті 53 рішення ЄСПЛ у справі «Федорченко та Лозенко проти України» від 20.09.2012 зазначено, що при оцінці доказів суд керується критерієм доведення «поза розумним сумнівом». Тобто, аргументи сторони мають бути достатньо вагомими, чіткими та узгодженими.

Апеляційним господарським судом при винесені даної постанови було надано обґрунтовані та вичерпні висновки доводам сторін із посиланням на норми матеріального і процесуального права, які підлягають застосуванню для вирішення спірних правовідносин.

У Висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до уваги Комітету Міністрів Ради Європи щодо якості судових рішень, серед іншого (пункти 32-41), звертається увага на те, що усі судові рішення повинні бути зрозумілими, викладеними чіткою і простою мовою і це є необхідною передумовою розуміння рішення сторонами та громадськістю; для цього потрібно логічно структурувати рішення і викласти його в чіткому стилі, доступному для кожного; судові рішення повинні, у принципі, бути обґрунтованим; у викладі підстав для прийняття рішення необхідно дати відповідь на аргументи сторін та доречні доводи, здатні вплинути на вирішення спору; виклад підстав для прийняття рішення не повинен неодмінно бути довгим, оскільки необхідно знайти належний баланс між стислістю та правильним розумінням ухваленого рішення; обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент заявника на підтримку кожної підстави захисту; обсяг цього обов`язку суду може змінюватися залежно від характеру рішення.

У рішеннях ЄСПЛ склалась стала практика, відповідно до якої рішення національних судів мають бути обґрунтованими, зрозумілими для учасників справ та чітко структурованими; у судових рішеннях має бути проведена правова оцінка доводів сторін, однак, це не означає, що суди мають давати оцінку кожному аргументу та детальну відповідь на нього. Тобто мотивованість рішення залежить від особливостей кожної справи, судової інстанції, яка постановляє рішення, та інших обставин, що характеризують індивідуальні особливості справи.

Відповідно до статті 276 ГПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Зважаючи на вищенаведене, колегія суддів Північного апеляційного господарського суду дійшла висновку про те, що рішення Господарського суду міста Києва від 09.10.2023 у справі №910/5717/23 прийняте з дотриманням норм матеріального і процесуального права, у зв`язку з чим апеляційна скарга відповідача задоволенню не підлягає.

Згідно із положеннями статті 129 ГПК України судові витрати за подання апеляційної скарги покладаються на апелянта (відповідача).

Керуючись ст. ст. 129, 269, 270, 275, 276, 281-284 Господарського процесуального кодексу України, Північний апеляційний господарський суд

ПОСТАНОВИВ:

1. Апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю «Рівер Холдинг» на рішення Господарського суду міста Києва від 09.10.2023 у справі №910/5717/23 залишити без задоволення.

2. Рішення Господарського суду міста Києва від 09.10.2023 у справі №910/5717/23 залишити без змін.

3. Судові витрати за подання апеляційної скарги покласти на Товариство з обмеженою відповідальністю «Рівер Холдинг».

4. Матеріали справи №910/5717/23 повернути до Господарського суду міста Києва.

5. Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена до суду касаційної інстанції у господарських справах в порядку і строки, визначені в ст. ст. 287, 288, 289 Господарського процесуального кодексу України.

Повний текст постанови складено та підписано суддями 01.03.2024.

Головуючий суддя С.В. Владимиренко

Судді І.П. Ходаківська

А.М. Демидова