РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

м. Київ

13.02.2024Справа № 910/15048/23
Суддя Мудрий С.М. розглянувши справу

за позовом акціонерного товариства "Українські енергетичні машини"

до акціонерного товариства "Національна атомна енергогенеруюча компанія "Енергоатом"

третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні позивача:

Кабінет Міністрів України

про стягнення 350 240 723,73 грн.

При секретарі судового засідання: Габорак О.М.

Представники сторін:

від позивача: Бакулін Андрій Сергійович - посадова особа (витяг з ЄДР);

від відповідача: Найденко Іван Олександрович - посадова особа (витяг з ЄДР);

Балабанов Максим Вікторович - посадова особа (витяг з ЄДР);

від третьої особи: Харчук Роман Ігорович - посадова особа (витяг з ЄДР).

ВСТАНОВИВ:

До Господарського суду міста Києва (через систему "Електронний суд") надійшла позовна заява акціонерного товариства "Українські енергетичні машини" до державного підприємства "Національна атомна енергогенеруюча компанія "Енергоатом" про стягнення 350 240 723,73 грн.

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що між сторонами укладено договір №15-6016/53-129-04-19-01948, відповідно до умов якого позивачем виготовлено і відвантажено продукцію відповідачу в повному обсязі. Проте, відповідачем оплата здійснена не в повному обсязі.

У зв`язку з чим позивач просить суд стягнути з відповідача основний борг в розмірі 249 325 781,60 грн., 3% річних в розмірі 15 902 203,28 грн. та інфляційні втрати в розмірі 85 012 738,85 грн.

02.10.2023 до канцелярії суду (через систему "Електронний суд") від позивача надійшла заява про усунення недоліків з доданими документами.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 03.10.2023 прийнято позовну заяву до розгляду та відкрито провадження у справі. Вирішено справу розглядати за правилами загального позовного провадження. Підготовче засідання у справі призначено на 07.11.2023. Залучено у якості третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні позивача: Кабінет Міністрів України (01008, м. Київ, вул. Грушевського Михайла, будинок 12/2, ).

09.10.2023 до канцелярії суду (через систему "Електронний суд") від позивача надійшла заява про виконання позивачем обов`язку, встановленого судом в ухвалі від 03.10.2023 з доданими документами.

23.10.2023 до канцелярії суду від відповідача надійшов відзив на позовну заяву.

06.11.2023 до канцелярії суду від третьої особи надійшли пояснення.

07.11.2023 судове засіданні не відбулося у зв`язку з перебуванням судді у відпустці.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 14.11.2023 призначено підготовче засідання у справі на 28.11.2023.

27.11.2023 до канцелярії суду від третьої особи надійшло клопотання про долучення доказів.

Протокольною ухвалою від 28.11.2023 судом оголошено про закриття підготовчого провадження та призначення справи до судового розгляду по суті на 12.12.2023.

12.12.2023 через систему "Електронний суд" від відповідача надійшло клопотання про долучення доказів.

Протокольною ухвалою від 12.12.2023 судом оголошено перерву в судовому засіданні до 30.01.2024.

25.01.2024 до канцелярії суду від відповідача надійшла заява про заміну сторони її правонаступником.

30.01.2024 судове засідання не відбулося у зв`язку з оголошенням повітряної тривоги в місті Києві.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 31.01.2024 призначено розгляд справи у судовому засіданні на 13.02.2024.

12.02.2024 до канцелярії суду від відповідача надійшло клопотання про зменшення розміру 3% річних.

В судовому засіданні 13.02.2024 суд протокольною ухвалою суд замінив відповідача - державне підприємство "Національна атомна енергогенеруюча компанія "Енергоатом" на правонаступника акціонерне товариство "Національна атомна енергогенеруюча компанія "Енергоатом".

Представник позивача просив суд позов задовольнити.

Представник відповідача просив суд закрити провадження в частині, в іншій частині відмовити. Також, заявив клопотання про відстрочення виконання рішення на 1 рік, зменшити 3% річних.

Представник відповідач просив суд вирішити спір на розсуду суду.

В судовому засіданні на підставі ст. 240 Господарського процесуального кодексу України проголошено вступну та резолютивну частини рішення.

Заслухавши пояснення представників сторін та третьої особи, дослідивши наявні в матеріалах справи докази, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні дані, на яких ґрунтується позов, об`єктивно оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд закриває провадження у справі в частині стягнення основного боргу в розмірі 1 000 000,00 грн. та вважає, що позовні вимоги позивача в іншій частині позову підлягають задоволенню повністю.

Відповідно до ч.1 статті 202 ЦК України, правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

Згідно з ч.1 статті 509 ЦК України, зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку.

Частина 2 статті 509 ЦК України передбачає, що зобов`язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 цього Кодексу.

Відповідно п.1 ч. 2 статті 11 ЦК України, підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є договори та інші правочини.

Згідно з ч. 1 статті 626 ЦК України, договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

28.08.2019 між акціонерним товариством «Турбоатом» (нова назва акціонерне товариство "Українські енергетичні машини") (постачальник) та державним підприємством "Національна атомна енергогенеруюча компанія "Енергоатом" (покупець) укладено договір № 15-6016/53-129-04-19-01948.

Відповідно до п.1.1 договору постачальник зобов`язується в порядку і на умовах, визначених у договорі, виготовити та поставити конденсатор «Блочно-модульного» виконання типу К-38080 з трубними системами із корозійно-стійкого матеріалу турбоустановки К-100-60/1500-2 (далі - продукція) для енергоблоку №5 ВП «Запорізька АЕС» ДП «НАЕК «Енергоатом» (далі - кінцевий споживач), а покупець зобов`язується в порядку і на умовах, визначених у договорі, прийняти і оплатити продукцію.

Згідно з п. 1 ст. 265 ГК України, за договором поставки одна сторона - постачальник зобов`язується передати (поставити) у зумовлені строки (строк) другій стороні - покупцеві товар (товари), а покупець зобов`язується прийняти вказаний товар (товари) і сплатити за нього певну грошову суму.

Пунктами 1, 2 статті 712 ЦК України передбачено, що за договором поставки продавець (постачальник), який здійснює підприємницьку діяльність, зобов`язується передати у встановлений строк (строки) товар у власність покупця для використання його у підприємницькій діяльності або в інших цілях, не пов`язаних з особистим, сімейним, домашнім або іншим подібним використанням, а покупець зобов`язується прийняти товар і сплатити за нього певну грошову суму.

До договору поставки застосовуються загальні положення про купівлю-продаж, якщо інше не встановлено договором, законом або не випливає з характеру відносин сторін.

Згідно із п. 6 статті 265 ГК України, до відносин поставки, не врегульованих цим Кодексом, застосовуються відповідні положення Цивільного кодексу України про договір купівлі-продажу.

Положеннями ч. 1 статті 656 ЦК України встановлено, що предметом договору купівлі-продажу може бути товар, який є у продавця на момент укладення договору або буде створений (придбаний, набутий) продавцем у майбутньому.

Відповідно до пункту 1.2 договору найменування, одиниці виміру і загальна кількість продукції, її номенклатура і ціни зазначені в специфікації №1 (далі - специфікація), яка є невід`ємною частиною договору (додаток №1).

У додатку № 1 до договору "Специфікація № 1" сторонами погоджено найменування, кількість товару (продукції), ціну за конкретний товар і загальну вартість (ціну) всієї продукції, що має бути виготовлена, поставлена і оплачена покупцем, а саме на загальну суму 484 359 960,00 грн. з ПДВ.

Згідно з пунктом 2.1 договору строк поставки продукції визначений у специфікації (додаток №1) до договору. Поставка продукції здійснюється поетапно складовими частинами. Поетапність постачання продукції має бути узгоджена постачальником з кінцевим споживачем до її постачання.

Пунктом 2.2 договору передбачено, що поставка продукції згідно специфікації здійснюється постачальником на умовах DDP - склад Запорізького відділення ВП «Складське гоподарство» ДП «НАЕК «Енергоатом», 71504, м. Енергодар, Запорізька обл.. (далі - вантажоодержувач) згідно Інкотемс 2010, найменування залізничної станції: ст.. Енергодар, Придніпровської залізниці, код 476906: ВП ЗАЕС, код 1329.

Датою поставки вважається дата видаткової накладної на продукцію (п.2.7 договору).

Належне виконання постачальником свого зобов`язання щодо поставки продукції відповідної якості та кількості підтверджується підписанням сторонами акту приймання-передачі продукції (п.2.8 договору).

Відповідно до п.4.1 договору сума договору складає 484 359 960,00 грн., в тому числі ПДВ - 20% - 80 726 660,00 грн.

Згідно з п.4.3 договору оплата продукції здійснюється в наступному порядку:

4.3.1 аванс в розмірі 246 475 000,00 грн. з ПДВ проводиться покупцем шляхом перерахування коштів постачальнику у строк до 20.02.2020, на підставі виставленого постачальником рахунку-фактури;

4.3.2 остаточний розрахунок в розмірі 237 884 960,00 грн. з ПДВ, здійснюється покупцем у строк до 15.02.2021, за умови відвантаження продукції у повному обсязі та підписання сторонами актів приймання-передачі продукції на весь обсяг продукції.

Договір набуває чинності з моменту його підписання сторонами і діє до 31.12.2021, а в частині оплати за поставлену продукцію, до повного розрахунку (п.11.1 договору).

В подальшому між сторонами укладалися додаткові угоди, якими вносили зміни в умови договору, а саме: №1 від 23.01.2020р., №2 від 19.03.2021р., №3 від 26.03.2021р., №4 від 05.05.2021р., №5 від 09.07.2021р.

Додатковою угодою №5 від 09.07.2021р. сторони погодилися виключити з постачання два вантажні місця (продукцію) на загальну суму 34 178,40 грн. з ПДВ. Та, викласти пункт 4.1 договору в наступній редакції: «Сума договору складає 484 325 781,60 грн. з урахуванням ПДВ».

Як зазначено позивачем у позові, АТ «Українські енергетичні машини» (попередня назва АТ «Турбоатом»), виконуючи обов`язки за договором, виготовило і відвантажило продукцію відповідачу в повному обсязі, що підтверджується актами приймання-передачі ТМЦ і накладними на відпуск готової продукції і матеріальних цінностей, які підписані представниками сторін.

Одночасно з цим, у актах приймання-передачі ТМЦ вказано сторонами, що вони засвідчують факт приймання-передачі ТМЦ для ВП «Запорізька АЕС» ДП «НАЕК «Енергоатом» згідно з умовами договору №15-6016/53-129-04-19-01948 від 28.08.2019 р., і що кількість та якість поставлених товарно-матеріальних цінностей відповідає умовам укладеного договору.

З метою процесуальної економії, до суду позивач надав лише докази поставки тієї продукції, за яку оплата ще не була здійснена Відповідачем у повному обсязі.

У порушення погоджених сторонами умов договору і положень законодавства України, відповідач своє зобов`язання з своєчасної та повної оплати отриманої продукції належним чином не виконав, хоч і отримав належним чином продукцію згідно з умовами договору. Тому що наразі відповідач сплатив за отриману продукцію не повну суму договору згідно з додатковою угодою № 5 лише 235 000 000,00 грн. з ПДВ. Це підтверджується банківськими виписками по рахунках позивача про надходження від відповідача оплат: 16.11.2020 на суму 35 000 000,00 грн.; 30.12.2022 на суму 200 000 000,00 грн.

Також, позивач звертає увагу суду на те, що оплата 35 мільйонів гривень надійшла на рахунок позивача 16.11.2020 р., тобто ще до поставки продукції за документами, які додані до позову; а оплата 200 мільйонів гривень надійшла 30.12.2022, вже задовго після поставки продукції, остання поставка 09.08.2021 р.

Таким чином, борг відповідача перед позивачем з неоплаченої частково продукції за договором на момент звернення до суду складає: загальна сума договору 484 325 781,60 грн. - оплата 235 000 000,00 = 249 325781,60 грн.

Так, в матеріалах справи наявні наступні акти приймання-передачі ТМЦ:

- №2123/61 від 26.03.2021 на суму 138 672 000,00 грн. з ПДВ,

- від 06.07.2021 на суму 25 551 600,00 грн. з ПДВ,

- від 06.07.2021 на суму 25 461 600,00 грн. з ПДВ,

- від 06.07.2021 на суму 21 682 800,00 грн. з ПДВ,

- від 26.07.2021 на суму 21 682 800,00 грн. з ПДВ,

- від 30.07.2021 на суму 24 078 000,00 грн. з ПДВ,

- від 05.08.2021 на суму 20 215 200,00 грн. з ПДВ,

- №2223/61 від 09.08.2021 на суму 17 089,20 грн. з ПДВ.

Також, в матеріалах справи наявні відповідні накладні на відпуск готової продукції і матеріальних цінностей, а саме: №080073 від 26.03.2021, №080219 від 01.07.2021, №080221 від 01.07.2021, №080222 від 01.07.2021, №080224 від 22.07.2021, №080220 від 27.07.2021, №080223 від 02.08.2021, №080513 від 05.08.2021.

Також, позивачем додано відповідні рахунки на оплату.

Про належне виконання позивачем своїх зобов`язань за наведеним договором також свідчить відсутність з боку замовника претензій та повідомлень про порушення виконавцем умов цього правочину.

В матеріалах справи наявні банківські виписки по рахунку акціонерного товариства «Українські енергетичні машини» з яких вбачається здійснення оплат відповідачем по договору, а саме: 16.11.2020 року в розмірі 35 000 000,00 грн., 30.12.2022 року в розмірі 100 000 000,00 грн. та 100 000 000,00 грн.

Доказів оплати товару у строк визначений пунктом 4.3 договору відповідачем суду не надано.

Також, судом враховано, що позивачем зазначено, що обов`язок відповідача зі сплати заборгованості за договором, згідно з строками оплати є простроченим, як мінімум із дати останньої поставки продукції - підписання останнього акту приймання-передачі ТМЦ №223/61 від 09.08.2021.

Відповідно до ст.193 Господарського кодексу України, суб`єкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобов`язання належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобов`язання - відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться.

Зазначене також кореспондується зі ст.ст.525, 526 ЦК України, відповідно до яких зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом.

У відповідності до ст.610 ЦК України, порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання). Боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом (ст. 612 ЦК України).

Як вбачається з матеріалів справи після відкриття провадження у справі, відповідачем сплачено 1 000 000,00 грн., що підтверджується платіжною інструкцією №2517 від 29.11.2023.

Відповідно до п.2 ч. 1 статті 231 ГПК України господарський суд закриває провадження у справі, якщо відсутній предмет спору.

Частиною 3 статті 231 ГПК України передбачено, що у разі закриття провадження у справі повторне звернення до суду із спору між тими самим сторонами, про той самий предмет і з тих самих підстав не допускається.

Таким чином, враховуючи вищезазначене, факт наявності основної заборгованості у відповідача за договором № 15-6016/53-129-04-19-01948 від 28.08.2019 у розмірі 1 000 000,00 грн. спростовано, оскільки, відповідачем сплачено заборгованість, тому суд закриває провадження у справі в частині стягнення основної заборгованості у розмірі 1 000 000,00 грн. у зв`язку з відсутністю предмету спору в цій частині.

Враховуючи вищезазначене, факт наявності основної заборгованості за договором поставки № 15-6016/53-129-04-19-01948 від 28.08.2019 у відповідача перед позивачем в сумі 248 325 781,60 грн. належним чином доведений, документально підтверджений та не спростований відповідачем, тому позовні вимоги визнаються судом обґрунтовані та такими, що підлягають задоволенню.

У зв`язку з неналежним виконання грошових зобов`язань за договором, позивач просить стягнути з відповідача 3% річних в розмірі 15 902 203,28 грн. розраховані за період з 09.08.21 по 23.09.2023 (на суму 249 325 781,60 грн.) та інфляційні втрати в розмірі 85 012 738,85 грн. розраховані з серпня 2021 року по серпень 2023 включно.

Відповідно до статті 625 Цивільного кодексу України, боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

З огляду на вищевикладене, суд погоджується з розрахунком 3% річних в розмірі 15 902 203,28 грн. та індексу інфляції в розмірі 85 012 738,85 грн. наданим позивачем і вважає його обґрунтованим, а вимоги такими, що підлягають задоволенню.

Водночас, відповідачем із посилання на положення ст. 551 ЦК України, ст. 233 ГК України та постанову Великої Палати Верховного Суду від 18.03.2020 у справі № 902/417/18, заявлено клопотання про зменшення 3% річних до 0,3% грн.

Главою 24 Господарського кодексу України загальні засади відповідальності учасників господарських відносин врегульовано таким чином, що господарсько-правова відповідальність передбачена за правопорушення у сфері господарювання шляхом застосування до правопорушників господарських санкцій на підставах і в порядку, передбачених цим Кодексом, іншими законами та договором. Тож справедливість, добросовісність, розумність як загальні засади цивільного законодавства є застосовними у питаннях застосування господарсько-правової відповідальності.

За частиною другою статті 216 Господарського кодексу України застосування господарських санкцій повинно гарантувати захист прав і законних інтересів громадян, організацій та держави, в тому числі відшкодування збитків учасникам господарських відносин, завданих внаслідок правопорушення, та забезпечувати правопорядок у сфері господарювання.

Господарсько-правова відповідальність базується на принципах, згідно з якими: потерпіла сторона має право на відшкодування збитків незалежно від того, чи є застереження про це в договорі; передбачена законом відповідальність виробника (продавця) за недоброякісність продукції застосовується також незалежно від того, чи є застереження про це в договорі; сплата штрафних санкцій за порушення зобов`язання, а також відшкодування збитків не звільняють правопорушника без згоди другої сторони від виконання прийнятих зобов`язань у натурі; у господарському договорі неприпустимі застереження щодо виключення або обмеження відповідальності виробника (продавця) продукції (частина третя статті 216 ГК України).

За частинами першою та другою статті 217 Господарського кодексу України господарськими санкціями визнаються заходи впливу на правопорушника у сфері господарювання, в результаті застосування яких для нього настають несприятливі економічні та/або правові наслідки. У сфері господарювання застосовуються такі види господарських санкцій: відшкодування збитків; штрафні санкції; оперативно-господарські санкції.

Господарські санкції, що встановлюються відповідно до договору чи закону за несвоєчасне виконання зобов`язання, спрямовані передусім на компенсацію кредитору майнових втрат, яких він зазнає внаслідок несвоєчасного здійснення з ним розрахунку з боку боржника. Такі санкції не можуть розглядатися кредитором як спосіб отримання доходів, що є більш вигідним порівняно з надходженнями від належно виконаних господарських зобов`язань.

Якщо відповідальність боржника перед кредитором за неналежне виконання обов`язку щодо своєчасного розрахунку не обмежена жодними межами, а залежить виключно від встановлених договором процентів (штрафу, пені, річних відсотків), то за певних обставин обсяг відповідальності може бути нерозумним з огляду на його непропорційність наслідкам правопорушення. Він може бути несправедливим щодо боржника, а також щодо третіх осіб, оскільки майновий тягар відповідних виплат може унеможливити виконання боржником певних зобов`язань, зокрема з виплати заробітної плати своїм працівникам та іншим кредиторам, тобто цей тягар може бути невиправдано обтяжливим чи навіть непосильним. У таких випадках невизнання за судом права на зменшення розміру відповідальності може призводити до явно нерозумних і несправедливих наслідків. Тобто має бути дотриманий розумний баланс між інтересами боржника та кредитора.

Відповідно до частини першої статті 233 Господарського кодексу України у разі якщо належні до сплати штрафні санкції надмірно великі порівняно із збитками кредитора, суд має право зменшити розмір санкцій. При цьому повинно бути взято до уваги: ступінь виконання зобов`язання боржником; майновий стан сторін, які беруть участь у зобов`язанні; не лише майнові, але й інші інтереси сторін, що заслуговують на увагу.

Справедливість, добросовісність, розумність належать до загальних засад цивільного законодавства, передбачених статтею 3 Цивільного кодексу України, які обмежують свободу договору, встановлюючи певну межу поведінки учасників цивільно-правових відносин.

Ці загальні засади втілюються у конкретних нормах права та умовах договорів, регулюючи конкретні ситуації таким чином, коли кожен з учасників відносин зобов`язаний сумлінно здійснювати свої цивільні права та виконувати цивільні обов`язки, захищати власні права та інтереси, а також дбати про права та інтереси інших учасників, передбачати можливість завдання своїми діями (бездіяльністю) шкоди правам і інтересам інших осіб, закріпляти можливість адекватного захисту порушеного цивільного права або інтересу.

Зокрема, загальною ознакою цивільно-правової відповідальності є її компенсаторний характер. Заходи цивільно-правової відповідальності спрямовані не на покарання боржника, а на відновлення майнової сфери потерпілого від правопорушення. Одним з принципів цивільного права є компенсація майнових втрат особи, що заподіяні правопорушенням, вчиненим іншою особою. Цій меті, насамперед, слугує стягнення збитків. Розмір збитків в момент правопорушення, зазвичай, ще не є відомим, а дійсний розмір збитків у більшості випадків довести або складно, або неможливо взагалі.

З метою захисту інтересів постраждалої сторони законодавець може встановлювати правила, спрямовані на те, щоб така сторона не була позбавлена компенсації своїх майнових втрат. Такі правила мають на меті компенсацію постраждалій стороні за рахунок правопорушника у певному заздалегідь визначеному розмірі (встановленому законом або договором) майнових втрат у спрощеному порівняно зі стягненням збитків порядку, і ця спрощеність полягає в тому, що кредитор (постраждала сторона) не повинен доводити розмір його втрат, на відміну від доведення розміру збитків.

Наприклад, такими правилами є правила про неустойку, передбачені статтями 549-552 Цивільного кодексу України. Для того щоб неустойка не набула ознак каральної санкції, діє правило частини третьої статті 551 Цивільного кодексу України про те, що суд вправі зменшити розмір неустойки, якщо він є завеликим порівняно зі збитками, які розумно можна було б передбачити.

При цьому, суд також звертає увагу, що позивач є таким само господарюючим суб`єктом, як і відповідач, та несе відповідний ризик під час здійснення своєї господарської діяльності.

Також, суд зазначає, що 3% річних за своєю правовою природою не є штрафними санкціями, в розумінні ст. 549 ЦК України та ч. 1 ст. 230 ГК України, з огляду на що у суду відсутні підстави для зменшення розміру нарахованих позивачем 3% річних, які підлягають стягненню з відповідача.

Стосовно посилань відповідача на висновки Великої Палати Верховного Суду, викладені у постанові від 18.03.2020 у справі № 902/417/18 суд зазначає, що викладена правова позиція у вказаній справі щодо права суду зменшувати розмір процентів річних, нарахованих відповідно до ст.625 ЦК України, у даному випадку не може бути застосована, оскільки у зазначеній постанові судом була надана оцінка правовідносинам, в яких сторони в договорі збільшили розмір відсотків річних, передбачених ст. 625 ЦК України. У той же час у даній справі розмір відсотків річних сторонами у договорі не збільшувався, порівняно з розміром, визначеним у ст. 625 ЦК України, застосування позивачем відповідальності за порушення грошового зобов`язання відповідно до ч. 2 ст. 625 ЦК України здійснено з урахуванням 3 % річних, що відповідає чинному законодавству України.

Також, відповідач просить суд відстрочити виконання рішення на один рік з дня його ухвалення.

В обґрунтування цього клопотання відповідач зазначив, що, незважаючи на складний період воєнного стану та обставини непереборної сили, підприємство займає важливе стратегічне значення в галузі енергетики і як наслідок необхідність щоденного перерозподілу наявних коштів за найнеобхіднішими напрямками діяльності, а саме підвищення та підтримання безпеки АЕС України, наявний воєнний стан який був визнаний форс-мажором ТПП України.

Також зазначено, що даний договір вчинений на користь ВП «Запорізька АЕС» ДП «НАЕК «Енергоатом», яка на сьогоднішній день не функціонує та перебуває на окупованій території (загальновідомий факт), що в даному випадку створює критичні умови в розрахунку за вказаним договором, оскільки фінансування здійснюється за рахунок виробленої енергії даною АЕС, а за наслідком настання зазначених обставин створює додаткові фінансові навантаження на відповідача та потребує значних зусиль та часу у пошуках можливостей фінансування.

Внаслідок збільшення кількості ракетних обстрілів було завдано значних матеріальних збитків інфраструктурі підприємства, а відокремлений підрозділ, як фактичний отримувач обумовленої договором продукції, захоплений окупаційними військами.

Відповідно до частини 1 статті 239 Господарського процесуального кодексу України суд, який ухвалив рішення, може визначити порядок його виконання, надати відстрочення його виконання, про що зазначає в рішенні.

Частиною 1 статті 331 Господарського процесуального кодексу України встановлено, що за заявою сторони суд, який розглядав справу як суд першої інстанції, може відстрочити або розстрочити виконання рішення.

За частинами 3, 4 статті 331 Господарського процесуального кодексу України підставою для відстрочки або розстрочки виконання судового рішення є обставини, що істотно ускладнюють виконання рішення або роблять його неможливим. Вирішуючи питання про відстрочення чи розстрочення виконання судового рішення, суд також враховує: ступінь вини відповідача у виникненні спору; стихійне лихо, інші надзвичайні події тощо.

Тобто, підставами для задоволення заяви про відстрочку, розстрочку виконання рішення можуть бути обставини, якими його виконання ускладнюється чи видається неможливим. Відстрочка або розстрочка виконання рішення, ухвали, постанови, зміна способу та порядку їх виконання допускаються у виняткових випадках і залежно від обставин справи.

Винятковість обставин, які повинні бути встановлені судом щодо надання відстрочки виконання судового рішення, повинні бути підтверджені відповідними засобами доказування.

Особа, яка подала заяву про розстрочку або відстрочку виконання рішення, повинна довести наявність обставин, що ускладнюють або роблять неможливим виконання рішення господарського суду у даній справі.

У рішенні Конституційного Суду України №5-пр/2013 від 26.06.2013 зазначено, що розстрочка (відстрочка) виконання рішення має базуватися на принципах співмірності і пропорційності з метою забезпечення балансу прав і законних інтересів стягувача і боржника.

Відстрочення - це відкладення чи перенесення виконання рішення на новий строк, який визначається господарським судом. Відстрочення виконання рішення спрямоване на забезпечення повного виконання рішення суду та є допоміжним процесуальним актом реагування суду на перешкоди, які унеможливлюють або ускладнюють виконання його рішення.

У зв`язку з тим, що відстрочка та розстрочка подовжує період відновлення порушеного права стягувача при їх наданні, необхідно враховувати закріплені в нормах матеріального права, і перш за все у Європейській конвенції про захист прав людини та основних свобод, що є частиною національного законодавства, допустимі межі надання відстрочки та розстрочки виконання судового рішення.

Відповідно до правової позиції Європейського суду з прав людини несвоєчасне виконання рішення суду може бути мотивоване наявністю певних обставин, відстрочка та розстрочка виконання рішення суду не повинна шкодити сутності права, гарантованого частиною першою статті 6 Конвенції, згідно з якою "кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи у продовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру", а у системному розумінні даної норми та національного закону суд не повинен перешкоджати ефективному поновленню у правах шляхом виконання судового рішення, тобто, довготривале виконання рішення суду може набути форми порушення права на справедливий судовий розгляд, що не може бути виправдано за конкретних обставин справи та є наслідком зменшення вимог щодо розумності строку.

Враховуючи особливий статус та діяльність підприємства в галузі енергетики в умовах воєнного стану, а також те, що відповідач віднесений до Переліку підприємств, які мають стратегічне значення для економіки і безпеки держави, затвердженого Постановою Кабінету Міністрів України від 4 березня 2015 року № 83 (із змінами, внесеними постановами Кабінету Міністрів України), суд дійшов висновку про доведення належним чином заявником існування виняткових обставин, які ускладнюють вчасне виконання рішення у даній справі, та наявність виняткових обставин для відстрочення його виконання.

З огляду на викладене, суд дійшов висновку про можливість задоволення заяви відповідача та відстрочення виконання рішення Господарського суду міста Києва від 13.02.2024 у справі № 910/15048/23 до 13.02.2025.

Частинами 3, 4 статті 13 ГПК України передбачено, що кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом.

Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних з вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.

Відповідно до ч.1 ст.73 ГПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Згідно з ч. 1 статті 74 ГПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Належними є докази, на підставі яких можна встановити обставини, які входять в предмет доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування (ч. 1 статті 76 ГПК України).

Відповідно до ч. 1 статті 77 ГПК України обставини, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

Відповідно до положень ст. 2 ГПК України завданням господарського судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів, пов`язаних із здійсненням господарської діяльності, та розгляд інших справ, віднесених до юрисдикції господарського суду, з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав і законних інтересів фізичних та юридичних осіб, держави. При цьому, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, згідно положень ст. 74 ГПК України.

Згідно зі ст. 79 ГПК України наявність обставини, на яку сторона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, вважається доведеною, якщо докази, надані на підтвердження такої обставини, є більш вірогідними, ніж докази, надані на її спростування.

Питання про вірогідність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.

Суд зазначає, що враховуючи положення частини 1 статті 9 Конституції України та беручи до уваги ратифікацію Законом України від 17.07.1997 N475/97-ВР Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і Першого протоколу та протоколів № 2,4,7,11 до Конвенції та прийняття Закону України від 23.02.2006 №3477-IV (3477-15) "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини", суди також повинні застосовувати Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод (Рим, 4 листопада 1950 року) та рішення Європейського суду з прав людини як джерело права.

З приводу висвітлення всіх доводів сторін суд враховує практику Європейського суду з прав людини, який у рішенні в справі "Серявін та інші проти України" вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях, зокрема, судів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожний аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною залежно від характеру рішення.

У рішенні Суду у справі Трофимчук проти України №4241/03 від 28.10.2010 Європейським судом з прав людини зазначено, що хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, це не може розумітись як вимога детально відповідати на кожен довод сторін.

Відповідно до ч.9 статті 129 ГПК України якщо спір виник внаслідок неправильних дій сторони, суд має право покласти на таку сторону судові витрати повністю або частково незалежно від результатів вирішення спору.

Судовий збір згідно ст. 129 Господарського процесуального кодексу України підлягає стягненню з відповідача на користь позивача.

На підставі викладеного, керуючись ч. 3,4 ст. 13, ч.1 ст. 73, ч.1 ст. 74, ч.1 ст. 77, ст.ст. 79, 129, 231, 236-238, 240, 241 Господарського процесуального кодексу України, суд

ВИРІШИВ:

1. Закрити провадження у справі в частині основного боргу в розмірі 1 000 000,00 грн.

2. В іншій частині позов задовольнити повністю.

3. Стягнути з акціонерного товариства "Національна атомна енергогенеруюча компанія "Енергоатом" (01032, місто Київ, вулиця Назарівська, будинок 3; ) на користь акціонерного товариства "Українські енергетичні машини" (61037, Харківська обл., місто Харків, пр. Героїв Харкова, будинок 199; ) основний борг в розмірі 248 325 781 (двісті сорок вісім мільйонів триста двадцять п`ять тисяч сімсот вісімдесят одна) грн. 60 коп., три проценти річних в розмірі 15 902 203 (п`ятнадцять мільйонів дев`ятсот дві тисячі двісті три) грн. 28 коп., індекс інфляції в розмірі 85 012 738 (вісімдесят п`ять мільйонів дванадцять тисяч сімсот тридцять вісім) грн. 85 коп. та судовий збір в розмірі 751 520 (сімсот п`ятдесят одна тисяча п`ятсот двадцять) грн. 00 коп.

4. Після набрання рішенням законної сили видати наказ.

5. Відстрочити виконання рішення Господарського суду міста Києва від 13.02.2024р. у справі № 910/15048/23 до 13.02.2025р.

Відповідно до ч. 1, 2 статті 241 ГПК України, рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Дата підписання рішення: 26.02.2024 року.

Суддя С.М.Мудрий