ЗАХІДНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
_________________________________________________________________________________________________________
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"13" лютого 2024 р. Справа №462/5157/17

Західний апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючого судді Галушко Н.А.

суддів Желіка М.Б.

Орищин Г.В.

секретар судового засідання - Костерева О.А.

за участю представників учасників справи:

від позивача - Буловчак В.І.;

від відповідача - Куцик В.Б.- адвокат;

від третіх осіб - не з`явилися;

розглянувши апеляційну скаргу Акціонерного товариства "Оператор газорозподільної системи "Львівгаз" б/н від 17.07.2023 (вх.№01-05/2322/23 від 18.07.2023)

на рішення Господарського суду Львівської області від 13.06.2023 (повний текст рішення складено 23.06.2023, суддя Козак І.Б.)

у справі №462/5157/17

за позовом: ОСОБА_1 , м.Львів,

до відповідача: Публічного акціонерного товариства по газопостачанню та газифікації "Львівгаз", м.Львів,

за участю третьої особи-1, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору: Голови Правління Акціонерного товариства "Оператор газорозподільної системи "Львівгаз" Войсович Юрія Володимировича , с. Сокільники, Пустомитівський район,

за участю третьої особи-2, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору: Голови Правління Акціонерного товариства "Оператор газорозподільної системи "Львівгаз" Китриш Тараса Михайловича , м.Львів,

про: поновлення на роботі та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу

Вирішення процесуальних питань під час розгляду справи.

Голови Правління Акціонерного товариства "Оператор газорозподільної системи "Львівгаз" Войсович Юрій Володимирович та Китриш Тарас Михайлович участі уповноважених представників в судове засідання 13.02.2024 не забезпечили, хоча про час та місце розгляду справи були повідомлені належним чином.

Наслідки неявки в судове засідання учасника справи визначено у статті 202 ГПК України.

Так, за змістом частини 1 і пункту 1 частини 2 статті 202 ГПК України неявка у судове засідання будь-якого учасника справи за умови, що його належним чином повідомлено про дату, час і місце цього засідання, не перешкоджає розгляду справи по суті, крім випадків, визначених цією статтею. Суд відкладає розгляд справи в судовому засіданні в межах встановленого цим Кодексом строку з підстав, зокрема неявки в судове засідання учасника справи, щодо якого немає відомостей про направлення йому ухвали з повідомленням про дату, час і місце судового засідання.

Ураховуючи положення статті 202 ГПК України наявність відомостей про направлення зазначеним учасникам справи ухвали з повідомленням про дату, час і місце судового засідання, що підтверджено матеріалами справи, висновки Європейського суду з прав людини у справі «В`ячеслав Корчагін проти Росії», також те, що зазначені учасники справи не зверталися до суду з будь-якими заявами щодо розгляду справи, явка учасників справи не визнавалася судом обов`язковою, а участь у засіданні суду є правом, а не обов`язком сторони, Апеляційний Суд дійшов висновку про можливість розгляду апеляційної скарги по суті за відсутності представників зазначених учасників справи.

07.02.2024 через систему «Електронний Суд» позивачем подано клопотання в порядку ст.46 ГПК України, в якому останній просить повідомити Секретаріат Енергетичного Співтовариства, що в ході провадження у справі №462/5157/17 порушується питання щодо тлумачення та застосування законодавства Енергетичного співтовариства, а саме: Директиви 2009/73/ЄС про спільні правила внутрішнього ринку природного газу та про скасування Директиви 2003/55/ЄС.

Відповідно до п. 8 ч. 3 ст. 162 ГПК України позовна заява повинна містити, зокрема, перелік документів та інших доказів, що додаються до заяви; зазначення доказів, які не можуть бути подані разом із позовною заявою (за наявності); зазначення щодо наявності у позивача або іншої особи оригіналів письмових або електронних доказів, копії яких додано до заяви.

У відповідності до п. 2 ст. 164 ГПК України при поданні позовної заяви позивач зобов`язаний додати до позовної заяви всі наявні в нього докази, що підтверджують обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги та у відповідності до п. 3 ст. 164 ГПК України, у разі необхідності до позовної заяви додається клопотання про призначення експертизи, витребування доказів тощо.

Матеріали справи не містять доказів подання разом із позовною заявою клопотання позивача про необхідність звернення суду до Секретаріату Енергетичного Співтовариства з метою тлумачення та застосування законодавства Енергетичного Співтовариства.

В підготовчому засіданні господарським судом було з`ясовано, чи було надано сторонами по справі всі наявні докази, однак, клопотання позивача щодо надання/витребування додаткових доказів також не було заявлено.

Крім цього, ухвалою Західного апеляційного господарського суду від 28.07.2023 про відкриття провадження у цій справі позивачу запропоновано протягом 10 днів з дня вручення ухвали про відкриття апеляційного провадження надати до суду: власні заяви, клопотання відповідно до ст.ст. 38, 169, 170 Господарського процесуального кодексу України, додаткові докази та обґрунтування щодо неможливості надати їх до суду першої інстанції (копії вказаних документів у цей же строк направити іншим учасникам справи, докази чого надати суду). У встановлений апеляційним судом строк позивачем також не подано жодного клопотання щодо подання чи витребування додаткових доказів.

У відповідності до ст. 118 ГПК України право на вчинення процесуальних дій втрачається із закінченням встановленого законом або призначеного судом строку. Заяви, скарги і документи, подані після закінчення процесуальних строків, залишаються без розгляду, крім випадків, передбачених цим Кодексом.

Згідно з приписами частини третьої статті 269 ГПК України докази, які не були подані до суду першої інстанції, приймаються судом апеляційної інстанції лише у виняткових випадках, якщо учасник справи надав докази неможливості їх подання до суду першої інстанції з причин, що об`єктивно не залежали від нього.

Більше того, Верховний Суд вказав, що така обставина, як відсутність існування доказів на момент прийняття рішення суду першої інстанції, взагалі виключає можливість прийняття судом апеляційної інстанції додаткових доказів у порядку статті 269 ГПК України незалежно від причин неподання позивачем таких доказів. Навпаки, саме допущення такої можливості судом апеляційної інстанції матиме наслідком порушення вищенаведених норм процесуального права, а також принципу правової визначеності, ключовим елементом якого є однозначність та передбачуваність правозастосування, а отже системність та послідовність у діяльності відповідних органів, насамперед судів.

Аналогічна правова позиція з цього питання викладена у постановах Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 25.04.2018 у справі № 911/3250/16, від 06.02.2019 у справі № 916/3130/17, від 26.02.2019 у справі № 913/632/17 та від 06.03.2019 у справі № 916/4692/15.

Враховуючи вищенаведене, колегія суддів, в судовому засіданні 13.02.2024, протокольною ухвалою залишила вказане клопотання без розгляду.

Короткий зміст позовних вимог та рішення суду першої інстанції.

На розгляд Господарського суду Львівської області надійшла позовна заява ОСОБА_1 до Публічного акціонерного товариства по газопостачанню та газифікації "Львівгаз" за участю третіх осіб-1,2 які не заявляють самостійних вимог на предмет спору: 1) Голови Правління Акціонерного товариства "Оператор газорозподільної системи "Львівгаз" Войсович Юрія Володимировича 2) Голови Правління Акціонерного товариства "Оператор газорозподільної системи "Львівгаз" Китриш Тараса Михайловича про поновлення на роботі та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу.

Позовні вимоги обгрунтовані тим, що з 01.07.2016 ОСОБА_1 на підставі контракту працював у ПАТ «Львівгаз» на посаді директора з капітального будівництва та відповідно до рішення Наглядової ради був обраний членом Правління цього товариства.

12 жовтня 2017 року отримав повідомлення за підписом начальника відділу кадрів ПАТ «Львівгаз», в якому йшлося про необхідність прибуття до відділу кадрів товариства для отримання трудової книжки у зв`язку із розірванням 10.10.2017 укладеного з ним контракту та у зв`язку із припиненням його повноважень. На час отримання цього повідомлення перебував на лікарняному, про що завчасно письмово повідомив ПАТ «Львівгаз».

Зателефонувавши у відділ кадрів, ОСОБА_1 дізнався, що звільнений з роботи відповідно до п. 8 ч. 1 ст. 36 КЗпП України (підстави, передбачені контрактом) та причиною звільнення стало прийняття Наглядовою радою рішення про припинення його повноважень як члена Правління товариства.

Вважає своє звільнення незаконним, оскільки роботодавець у будь-якому випадку був зобов`язаний завчасно повідомити його про намір розірвати трудовий договір, роботодавець без його згоди не мав права припинити трудовий договір з власної ініціативи у період його тимчасової непрацездатності.

Рішенням Господарського суду Львівської області від 13.06.2023 у справі №462/5157/17 позовні вимоги задоволено повністю. Скасовано рішення Наглядової ради ПАТ «Львівгаз», оформлене Протоколом №10/10-2017 засідання Наглядової ради Публічного Акціонерного Товариства по газопостачанню та газифікації «Львівгаз» (заочне голосування) від 10.10.2017р. Скасовано наказ про звільнення від 10.10.2017, виданий ПАТ «Львівгаз» про звільнення ОСОБА_1 з посади директора з капітального будівництва ПАТ «Львівгаз». Поновлено ОСОБА_1 на посаді директора з капітального будівництва Акціонерного товариства «Оператор газорозподільної системи «Львівгаз». Стягнуто з Акціонерного товариства «Оператор газорозподільної системи «Львівгаз» на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час вимушеного прогулу.

Рішення суду мотивовано тим, що на момент звільнення (10.10.2017) ОСОБА_1 перебував на лікарняному, відтак у роботодавця були відсутні підстави для звільнення його з посади як члена правління, оскільки це порушує ч. 3 ст. 40 КЗпП, якою унормовано, що не допускається звільнення працівника з ініціативи роботодавця в період його тимчасової непрацездатності.

Короткий зміст вимог апеляційної скарги та відзиву на апеляційну скаргу.

Акціонерним товариством "Оператор газорозподільної системи "Львівгаз" (згідно протоколу загальних зборів ПАТ по газопостачанню та газифікації «Львівгаз» від 23.03.2019 №20 змінено найменування підприємства з ПАТ по газопостачанню та газифікації «Львівгаз» на Акціонерне товариство «Оператор газорозподільної системи «Львівгаз») подано апеляційну скаргу, в якій просить скасувати рішення Господарського суду Львівської області від 16.06.2023 у справі №462/5157/17 та прийняти нове рішення, яким в задоволенні позовних вимог відмовити в повному обсязі.

Зокрема, скаржник зазначає, що рішення Господарського суду Львівської області підлягає скасуванню у зв?язку з неправильним застосуванням судом першої інстанції норм матеріального (ст.ст. 99, 167 ГК України, ст. 52 Закону України "Про акціонерні товариства") та процесуального (ст.ст. 76-79, 86, 236, 237 ГПК України) права, а також неповним з`ясуванням судом обставин, що мають значення для справи, що призвело до неправильного її вирішення.

Задовольняючи позовні вимоги ОСОБА_1 3., суд першої інстанції дійшов висновку, що звільнення позивача відбулось з порушенням встановленого законом порядку, при цьому зазначивши єдину підставу для задоволення позову - перебування ОСОБА_1. на лікарняному у день звільнення.

Позивачем подано письмові пояснення, в яких останній спростовує доводи апеляційної скарги, посилаючись при цьому на акти законодавства Енергетичного співтовариства у сфері енергетики та Конвенцію МОП №158, та вважає, що роботодавець у будь-якому випадку був зобов`язаний завчасно повідомити його про намір розірвати трудовий договір., а відтак його звільнення є незаконним.

Процесуальні дії суду у справі.

Відповідно до витягу з протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 18.07.2023, вказану справу розподілено колегії суддів Західного апеляційного господарського суду у складі головуючого судді (судді - доповідача) Галушко Н.А., суддів Желіка М.Б. та Орищин Г.В.

Ухвалою Західного апеляційного господарського суду від 24.07.2023 відкладено вирішення питання щодо залишення апеляційної скарги Акціонерного товариства «Оператор газорозподільної системи «Львівгаз» без руху чи відкриття апеляційного провадження до надходження на адресу Західного апеляційного господарського суду матеріалів справи №462/5157/17.

Ухвалою Західного апеляційного господарського суду від 28.07.2023 поновлено пропущений процесуальний строк на апеляційне оскарження рішення Господарського суду Львівської області від 13.06.2023 у справі №462/5157/17 та відкрито апеляційне провадження за апеляційною скаргою Акціонерного товариства "Оператор газорозподільної системи "Львівгаз" на рішення Господарського суду Львівської області від 13.06.2023 у справі №462/5157/17, розгляд справи призначено на 29.08.2023.

Ухвалами Західного апеляційного господарського суду від 29.09.2023, 19.09.2023, 07.11.2023, 05.12.2023, 16.01.2024 розгляд справи відкладено до 13.02.2024

У судовому засіданні 13.02.2024 проголошено вступну та резолютивну частини постанови.

Обставини справи, встановлені судом першої інстанції та перевірені судом апеляційної інстанції.

30.06.2016 протоколом №30/06-2016 засідання Наглядової ради ПАТ «Львівгаз» затверджено організаційну структуру Товариства, в якій відображено посаду директор з капітального будівництва-член правління, як єдину посаду.

Вищевказаним протоколом обрано Голову та членів Правління, про що зазначено в питанні другому порядку денного: «Відповідно до затвердженої організаційної структури обрати Правління в наступному складі: ОСОБА_1 - директор з капітального будівництва. Вважати повноваження новообраних Голови та членів Правління Товариства такими, що набули чинності з 01.07.2016, строком на 3 (три) роки, а саме до 30.06.2019 (включно). Затвердити умови контракту з Головою та членами Правління Товариства»

Наказом №148-к/тр від 30.06.2016 ОСОБА_1 - начальника Управління клієнтського сервісу, обраного Членом Правління, переведено з 01.07.2016 на посаду директора з капітального будівництва строком на 3 (три) роки до 30.06.2019 (включно) відповідно до рішення Наглядової ради ПАТ "Львівгаз" від 30.06.2016 на умовах укладення контракту.

01.07.2016 укладено контракт з позивачем, в преамбулі якого вказано, що контракт укладається з громадянином України ОСОБА_1 , обраним членом Правління Товариства за рішенням Наглядової ради Товариства від 30.06.2016.

За цим Контрактом Працівник приймається (наймається) на роботу в Товариство до складу Правління: членом Правління Товариства на посаду Директора з капітального будівництва, відповідно до рішення Наглядової ради Товариства від 30.06.2016 (протокол Nє30/06-2016) (п.1.1. контракту).

Пунктом 5.3.5. Контракту передбачено, що працівник може бути звільнений з займаної посади, а цей контракт розірваний до закінчення строку його дії у разі прийняття Загальними зборами акціонерів або Наглядовою радою Товариства рішення про дострокове припинення повноважень (відкликання) члена Правління. З припиненням повноважень (відкликанням) члена Правління за рішенням Загальних зборів акціонерів або Наглядової ради Товариства, припиняється дія цього Контракту з дати прийняття такого рішення або з дати, встановленої в такому рішенні.

Контракт укладений з 01.07.2016 по 30.06.2019 включно.

Протоколом №10/10-2017 засідання Наглядової ради від 10.10.2017 припинено повноваження члена Правління Товариства ОСОБА_1 - директора з капітального будівництва, у зв?язку з чим припинено дію укладеного з ним Контракту, згідно п. 5.3.5 та звільнено з займаної посади 10.10.2017 на підставі п. 8 ст. 36 КЗпП України.

На підставі рішення Наглядової ради видано наказ №192-к/тр від 10.10.2017 про звільнення ОСОБА_1 - директора з капітального будівництва з роботи 10.10.2017 згідно п. 8 ст. 36 КЗпП України .

У зв`язку із звільненням посадової особи Товариства, ОСОБА_1 проведено виплату вихідної допомоги в розмірі шестимісячного середнього заробітку, про що зазначено в наказі.

12.10.2017 року на адресу реєстрації позивача надійшло повідомлення за підписом начальника відділу кадрів ПАТ «Львівгаз» наступного змісту: «У зв`язку із розірванням 10.10.2017 укладеного з Вам Контракту у зв`язку із припиненням повноважень повідомляємо про необхідність прибути до відділу кадрів ПАТ «Львівгаз» для отримання трудової книжки».

На дату отримання цього повідомлення ОСОБА_1 перебував на лікарняному, про що завчасно письмово повідомив ПАТ «Львівгаз» заявою від 09.10.2017 (вх.№зГ-4277-Lv01-1017).

У відділі кадрів позивач дізнався, що звільнений з роботи відповідно до п. 8 ч. 1 ст. 36 КЗпП України (підстави, що передбачені контрактом). Причиною звільнення стало прийняття Наглядовою радою рішення про припинення повноважень члена Правління Товариства.

На сайті ПАТ «Львівгаз» з`явилося повідомлення, у якому зазначено, що відповідно до рішення Наглядової ради Публічного акціонерного товариства по газопостачанню та газифікації "Львівгаз" від 10.10.2017 (протокол №10/10-2017) відбулись зміни у складі посадових осіб емітента, а саме: прийнято рішення припинити повноваження члена Правління Товариства ОСОБА_1 - директора з капітального будівництва, у зв`язку з чим припинити дію укладеного з ним Контракту згідно п.5.3.5 та звільнити з займаної посади 10.10.2017 на підставі п.8 ст.36 КЗпП України.

Вказані обставини стали підставою для звернення ОСОБА_1 з позовом до Публічного акціонерного товариства по газопостачанню та газифікації "Львівгаз" про поновлення на роботі та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу. З врахуванням заяви в порядку ст. 46 ГПК України від 21.03.2022 про скасування рішення Наглядової ради ПАТ «Львівгаз», оформленого протоколом №10/10-2017 від 10.10.2017.

Мотиви та джерела права, з яких виходить суд апеляційної інстанції при прийнятті постанови.

Згідно з частиною четвертою статті 13 Конституції України держава забезпечує захист прав усіх суб`єктів права власності та господарювання. Корпоративні права учасників товариства є об`єктом такого захисту, зокрема у спосіб, передбачений частиною третьою статті 99 ЦК України.

За змістом пункту 4 частини першої статті 12 ГПК України господарським судам підвідомчі справи у спорах, що виникають з корпоративних відносин у спорах між юридичною особою та її учасниками (засновниками, акціонерами, членами), у тому числі учасником, який вибув, а також між учасниками (засновниками, акціонерами, членами) юридичної особи, пов`язаними зі створенням, діяльністю, управлінням та припиненням діяльності такої особи, крім трудових спорів.

Управління товариством здійснюють його органи. Органами управління товариством є загальні збори його учасників і виконавчий орган, якщо інше не встановлено законом (стаття 97 ЦК України).

За змістом статті 160 ЦК України наглядова рада акціонерного товариства у разі її створення здійснює контроль за діяльністю його виконавчого органу та захист прав акціонерів товариства. Статутом акціонерного товариства і законом встановлюється виключна компетенція наглядової ради. Питання, віднесені статутом до виключної компетенції наглядової ради, не можуть бути передані нею для вирішення виконавчому органу товариства (частина друга цієї статті).

Частиною першою статті 51 Закону України "Про акціонерні товариства" встановлено, що наглядова рада акціонерного товариства є органом, що здійснює захист прав акціонерів товариства, і в межах компетенції, визначеної статутом та цим Законом, контролює та регулює діяльність виконавчого органу.

Згідно з положеннями пункту 8 частини другої статті 52 Закону України "Про акціонерні товариства", до виключної компетенції наглядової ради належить обрання та припинення повноважень голови і членів виконавчого органу.

Право наглядової ради акціонерного товариства у будь-який момент прийняти рішення про припинення повноважень члена виконавчого органу передбачено також частиною третьою статті 99 ЦК України.

Так, у відповідності з положеннями частини третьої статті 99 ЦК України, яка узгоджується з частиною другою статті 61 Закону України "Про акціонерні товариства", повноваження члена виконавчого органу можуть бути в будь-який час припинені або він може бути тимчасово відсторонений від виконання своїх повноважень.

Згідно з абзацом третім пункту 3.2 мотивувальної частини рішення Конституційного Суду України від 12.01.2020 № 1-рп/2010 у справі про офіційне тлумачення частини третьої статті 99 ЦК України усунення членів виконавчого органу товариства від виконання обов`язків (частина третя статті 99 ЦК України) або відсторонення голови виконавчого органу товариства від виконання повноважень (абзац перший частини другої статті 61 Закону України "Про акціонерні товариства") за своєю правовою природою, предметом регулювання правовідносин і правовими наслідками відрізняється від відсторонення працівника від роботи на підставі статті 46 Кодексу законів про працю.

Реалізація учасниками товариства корпоративних прав на участь у його управлінні шляхом прийняття компетентним органом рішень про обрання (призначення), усунення, відсторонення, відкликання членів виконавчого органу цього об`єднання стосується також наділення або позбавлення їх повноважень на управління товариством.

У зв`язку з цим "усунення" відповідно до частини третьої статті 99 ЦК України є дією уповноваженого органу товариства, спрямованою на унеможливлення здійснювати членом його виконавчого органу в межах корпоративних відносин з товариством повноважень у сфері управлінської діяльності. Необхідність такої норми зумовлена специфічним статусом члена виконавчого органу, який отримав від уповноваженого органу товариства право на управління.

Згідно зі статтею 55 Конституції України, статей 15, 16 ЦК України, кожна особа має право звернутись до суду за захистом свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорення.

Учасники товариства (акціонери), а також інші особи, права та законні інтереси яких порушено рішенням наглядової ради чи виконавчого органу товариства, вправі оскаржити до суду відповідні рішення як акти, оскільки наглядова рада та виконавчий орган товариства є його органами управління, що приймають обов`язкові для виконання рішення. Це відповідає також нормі статті 55 Конституції України.

З огляду на наведені положення законодавства, член виконавчого органу товариства, якого звільнено за рішенням Наглядової ради, та з яким припинено трудовий договір, може звертатися до суду з позовом про визнання вказаного рішення незаконним та поновлення його на посаді.

Як вже зазначалось вище, 01.07.2016 було укладено контракт між ОСОБА_1 та ПАТ «Львівгаз» (надалі -Контракт), за умовами якого позивача прийнято до складу Правління: членом Правління - на посаду директора з капітального будівництва (відповідно до рішення Наглядової ради від 30.06.2016).

Відповідно до абзацу 2 пункту 1.2 Контракту: Кодекс законів про працю України, інші нормативні акти, що регулюють трудові відносини, поширюються на взаємовідносини сторін за цим Контрактом у частині, яка йому не суперечить.

Відповідно до п. 5.3.5 Контракту працівник може бути звільнений із займаної посади, а цей Контракт розірваний до закінчення строку його дії у разі прийняття Наглядовою радою Товариства рішення про дострокове припинення повноважень (відкликання) члена Правління.

На момент звільнення Позивача ПАТ «Львівгаз» у своїй діяльності керувалось положеннями Статуту у редакції, затвердженій рішенням загальних зборів акціонерів від 29.03.2016.

Відповідно до п. 11.1.1 Статуту Правління є виконавчим органом Товариства, яке здійснює управління поточною діяльністю Товариства.

Обрання та припинення (відкликання) повноважень членів Правління Товариства, прийняття рішення про відсторонення члена Правління від здійснення повноважень належить до виключної компетенції Наглядової ради (п. 10.2.2.7 Статуту).

Відповідно до п. 11.1.5 Статуту Наглядова рада вправі прийняти рішення щодо дострокового припинення (відкликання) повноважень будь-кого (або всіх) із членів Правління Товариства.

Колегія суддів зазначає, що за природою корпоративних відносин учасникам товариства має бути надано можливість у будь-який час оперативно відреагувати на дії особи, яка здійснює представницькі функції зі шкодою для інтересів товариства, шляхом позбавлення її відповідних повноважень.

Зважаючи на це, зміст положень частини третьої статті 99 ЦК України треба розуміти як право компетентного (уповноваженого) органу товариства усунути члена виконавчого органу від виконання обов`язків, які він йому визначив, у будь-який час, на свій розсуд, з будь-яких підстав, але за умови, якщо в установчих документах товариства не були зазначені підстави усунення (абзац шостий пункту 3.2 мотивувальної частини, абзац перший пункту 1 резолютивної частини рішення Конституційного Суду України від 12.01.2010 № 1-рп/2010).

Така форма захисту є специфічною дією носіїв корпоративних прав у відносинах з особою, якій вони довірили здійснювати управління товариством, і не може розглядатися в площині трудового права, зокрема в аспекті статті 46 КЗпП України.

Враховуючи наведене, припинення повноважень члена виконавчого органу чи його тимчасове відсторонення від виконання повноважень відповідно до частини третьої статті 99 ЦК України, статті 61 Закону України "Про акціонерні товариства" є діями уповноваженого органу відповідного товариства, необхідними для оперативного реагування на певні діяння члена виконавчого органу й унеможливлення здійснення ним повноважень з управління товариством.

Аналогічна правова позиція викладена в постановах Великої Палати Верховного Суду від 10.04.2019 у справі № 510/456/17, від 10.09.2019 №921/36/18, від 04.02.2020 у справі №915/540/16, від 18.05.2022 у справі №922/2339/21.

Отже, зазначеними нормами законодавства та положеннями статуту відповідача передбачено виключну компетенцію Наглядової ради товариства приймати рішення про припинення повноважень члена дирекції та розірвання з ним трудового договору у будь-який час, на свій розсуд, з будь-яких підстав. При цьому, при реалізації вказаної процедури має бути дотримано відповідні вимоги законодавства та положення установчих документів юридичної особи, які регламентують цю процедуру.

Таким чином, рішення Наглядової ради Товариства № 10/10-2017 від 10.10.2017 щодо припинення повноважень члена Правління ОСОБА_1. та звільнення його із займаної посади на підставі п.8 ст.36 КЗпП України відповідає вимогам чинного законодавства.

З приводу твердження Позивача про відсутність повідомлення його про намір розірвати контракт та розірвання такого у період тимчасової непрацездатності, колегія суддів зазначає наступне.

Відповідно до ч. 3 ст. 21 КЗпП України контракт є особливою формою трудового договору, в якому строк його дії, права, обов?язки і відповідальність сторін (у тому числі матеріальна), умови матеріального забезпечення і організації праці працівника, умови розірвання договору, в тому числі дострокового, можуть встановлюватися угодою сторін.

Крім того відповідно до Постанови Пленуму Верховного суду України №6-127 цс12 від 23.01.2013 вказано, що на контрактну форму трудового договору не поширюється положення ст. 9 КЗпП України про те, що умови договорів про працю, які погіршують становище працівників порівняно із законодавством України про працю, є недійсними.

Виходячи з особливостей зазначеної форми трудового договору, спрямованої на створення умов для виявлення ініціативності та самостійності працівників з урахуванням їх індивідуальних здібностей і професійних навичок, закон надав право сторонам при укладенні контракту самим установлювати їхні права, обов?язки та відповідальність, зокрема, як передбачену нормами Кодексу законів про працю України, так і підвищену відповідальність керівника та додаткові підстави розірвання трудового договору.

Як вже зазначалось, між сторонами виникли корпоративні, а не трудові відносини, і такого обов?язку відповідача при припиненні повноважень члена Правління не прописано ні в законодавстві, ні в Статуті АТ "Львівгаз", ані в контракті, укладеному з ОСОБА_1

Крім того, позивач посилається на те, що у п. 17 постанови Пленуму Верховного Суду України від 6 листопада 1992 №9 "Про практику розгляду судами трудових спорів" містяться роз?яснення про недопустимість звільнення працівника у період тимчасової непрацездатності, а також у період перебування у відпустці (ч. 3 ст. 40 К3пП України), які стосуються як передбачених ст. ст. 40, 41 КЗпП України випадків, так і інших випадків, коли розірвання трудового договору відповідно до чинного законодавства провадиться з ініціативи власника або уповноваженого ним органу.

Однак, у правовій позиції Постанови Пленуму Верховного суду України №є6-127 цс12 від 23.01.2013 вказано, що разом з тим, зміст поняття "розірвання трудового договору з ініціативи власника або уповноваженого ним органу" розкрито законодавцем у п. 4 ст. 36 КЗпП України, до якого віднесено лише звільнення з підстав, передбачених ст. ст. 40, 41 КЗпП України. Це виключає охоплення змістом терміну "розірвання трудового договору з ініціативи власника або уповноваженого ним органу" будь-якого іншого звільнення, підстава якого не зазначена в ст. ст. 40, 41 КЗпП України або яке законодавець спеціально не визначив як розірвання трудового договору з ініціативи власника або уповноваженого ним органу.

Виходячи з нормативного тлумачення пп. 4, 8 ст. 36, ч.3 ст. 40, ч.3 ст. 41 КЗпП України на припинення трудового договору з працівником з підстав, передбачених контрактом - п. 8 ст. 36 КЗпП України, а не у зв`язку зі звільненням працівника з ініціативи власника або уповноваженого ним органу, ч. 3 ст. 40 КЗпП України не поширюється.

Більше того, навіть у трудових відносинах звільнення під час лікарняного не має наслідком поновлення на роботі, а лише зміну дати припинення трудових відносин на перший день після закінчення періоду непрацездатності чи відпустки (аналогічна правова позиція висловлена в постанові Великої Палати Верховного Суду України від 15.09.2020 у справі №205/4196/18).

Посилання позивача на порушення ПАТ «Львівгаз» ст. 11 Конвенції МОП №158 про припинення трудових відносин з ініціативи роботодавця 1982 року" не відповідає дійсності, оскільки останній цитує лише частину ст. 11 Конвенції, а саме : "працівник, з яким намічено припинити трудові відносини, має право бути попередженим про це за розумний строк» та зазначає, що такого попередження він не отримував, проте ця стаття повністю звучить наступним чином: "Працівник, з яким намічено припинити трудові відносини, має право бути попередженим про це за розумний строк або має право на грошову компенсацію замість попередження, якщо він не вчинив серйозної провини, тобто такої провини, у зв?язку з якою було б недоцільно вимагати від роботодавця продовжувати з ним трудові відносини протягом строку попередження".

Так, ПАТ "Львівгаз" виплатило позивачу вихідну допомогу в розмірі шестимісячного середнього заробітку, про що вказано в наказі про звільнення. Фактично позивач, не працюючи, отримав заробітну плату за шість місяців, що узгоджується з ст. 11 Конвенції і перевищує двомісячний термін попередження.

Більше того, відповідно до ч.2а ст. 2 Конвенції МОП №158 про припинення трудових відносин з ініціативи роботодавця 1982 року, - Член організації може вилучити зі сфери застосування всіх або деяких положень цієї Конвенції такі категорії осіб, які працюють за наймом: а) працівників, найнятих за договором про найняття на певний термін чи для виконання певної роботи.

Умовами Контракту, укладеного між сторонами від 01.07.2016 передбачено, що цей контракт є строковим трудовим договором (п.1.2.), відтак, посилання Позивача з приводу порушень норм даної Конвенції, не можуть застосовуватися, до контракту.

Окрім того, колегія суддів зазначає, що термін дії укладеного контракту закінчився ще 30.06.2019, а чинним законодавством не передбачено можливості поновлення працівника на роботі після закінчення строку дії трудового договору в судовому порядку.

Вказана позиція узгоджується з позицією Верховного Суду, викладеною в постанові від 01.07.2020 у справі 760/7225/16-ц.

Щодо покликань ОСОБА_1. на необхідність застосування в даних правовідносинах актів законодавства Енергетичного Співтовариства у сфері енергетики, колегія суддів зазначає наступне.

Відповідно до ст. 9 Конституції України чинні міжнародні договори, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, є частиною національного законодавства України. Отже, Конституція не встановлює пріоритету міжнародного договору над законами України. Дія міжнародних договорів України на території України регулюється ст. 19 Закону України «Про міжнародні договори України», в якій зазначено, що чинні міжнародні договори України, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою, є частиною національного законодавства і застосовуються у порядку, передбаченому для норм національного законодавства.

Відповідно до ст. 19 Договору про Європейський Союз, Суд Європейського Союзу повинен забезпечувати дотримання закону у застосуванні установчих договорів.

У частині 1 ст. 2 Закону України «Про ринок природного газу» встановлено, що на виконання зобов`язань України за Договором про заснування Енергетичного Співтовариства та Угодою про асоціацію між Україною, з однієї сторони, та Європейським Союзом, Європейським співтовариством з атомної енергії і їхніми державами-членами, з іншої сторони, цей Закон спрямований на імплементацію актів законодавства Енергетичного Співтовариства у сфері енергетики, а саме Директиви 2009/73/ЄС про спільні правила внутрішнього ринку природного газу та про скасування Директиви 2003/55/ЄС, Регламенту (ЄС) 715/2009 про умови доступу до мереж транспортування природного газу та скасування Регламенту (ЄС) 1775/2005, Директиви 2004679/ЄС про здійснення заходів для забезпечення безпеки постачання природного газу.

Суб`єкти владних повноважень, а також суди при застосовуванні норм цього Закону беруть до уваги правозастосовну практику Енергетичного Співтовариства та Європейського Союзу, зокрема рішення Суду Європейського Союзу (Європейського Суду, Загального Суду), практику Європейської Комісії та Секретаріату Енергетичного Співтовариства щодо застосовування положень актів законодавства Європейського Союзу, зазначених у цій статті (ч. 2 ст. 2 Закону України «Про ринок природного газу»).

Таким чином, законодавець імперативно не визначає, що правозастосовна практика цих європейських інституцій є джерелом права в формально-юридичному сенсі (на відміну від рішень Європейського Суду з прав людини, щодо практики якого є пряма вказівка в ст. 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини»: суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику Суду як джерело права).

По-друге, йдеться про практику Енергетичного Співтовариства та Європейського Союзу, зокрема рішення Суду Європейського Союзу (Європейського Суду, Загального Суду), практику Європейської Комісії та Секретаріату Енергетичного Співтовариства щодо застосування Директиви 2009/73/ЄС про спільні правила внутрішнього ринку природного газу та про скасування Директиви 2003/55/ЄС, Регламенту (ЄС) 715/2009 про умови доступу до мереж транспортування природного газу та скасування Регламенту (ЄС) 1775/2005, Директиви 2004679/ЄС про здійснення заходів для забезпечення безпеки постачання природного газу.

Враховуючи те, що Україна не є членом ЄС, на сучасному етапі юридичні акти ЄС відіграють роль зразку, у напрямку розвитку законодавства України, який, наближатиме його до європейських аналогів.

Окрім того, Касаційний адміністративний суд у складі Верховного Суду у своїй постанові від 08.09.2021 у справі №640/3041/20 вказав: «…Суд Європейського Союзу діє лише в межах правової системи Європейського Союзу. Верховний Суд бере до уваги, що враховуючи європейський напрямок розвитку України, а також початок дії Угоди про асоціацію між Україною та Європейським Союзом, правові позиції, сформульовані у рішеннях Європейського суду справедливості (Суду ЄС), можуть враховуватися адміністративними судами як аргументація, міркування стосовно гармонійного тлумачення національного законодавства України згідно з усталеними стандартами правової системи Європейського Союзу, однак не як правова основа (джерело права) врегулювання відносин, стосовно яких виник спір».

У цій самій постанові викладено правову позицію щодо повідомлень, які містяться в листах Секретаріату Енергетичного Співтовариства. Верховний Суд, посилаючись на те, що: а) повноваження Секретаріату енергетичного Співтовариства встановлені статтею 67 Договору про заснування Енергетичного Співтовариства (який набрав чинності для України 01.02.2011), якою визначено, що Секретаріат Енергетичного Співтовариства спостерігає за виконанням Сторонами взятих на себе зобов`язань за цим Договором та передає щорічні звіти про хід виконання зобов`язань Раді Міністрів; б) ратифікацією Договору про заснування Енергетичного Співтовариства Україна уповноважила Секретаріат Енергетичного Співтовариства на оцінку правомірності дій України, як сторони Договору про заснування Енергетичного Співтовариства, робить висновок, що повідомлення, які містяться в листах Секретаріату Енергетичного Співтовариства, носять лише рекомендаційний та інформативний характер.

Позовні вимоги про скасування наказу про звільнення ОСОБА_1 від 10.10.2017 з посади директора з капітального будівництва ПАТ «Львівгаз», поновлення на роботі та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу є похідними від позовної вимоги про скасування рішення Наглядової ради ПАТ «Львівгаз» від 10.10.2017, відповідно, також не підлягають до задоволення.

Пунктами 1, 3 частини 1 статті 129 Конституції України одними з основних засад судочинства визначені рівність усіх учасників судового процесу перед законом і судом, змагальність сторін та свобода в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.

Відповідно до ст.13 ГПК України судочинство у господарських судах здійснюється на засадах змагальності. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом.

Відповідно до ст.73 ГПК України доказами у справі є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність чи відсутність обставин (фактів), що обгрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Згідно із п.1 ст.76 ГПК України суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування.

Відповідно до ст.86 ГПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також вірогідність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

У рішеннях Європейського суду з прав людини у справах «Ryabykh v.Russia» від 24.07.2003 року, «Svitlana Naumenko v. Ukraine» від 09.11.2014 року зазначено, що право на справедливий судовий розгляд, гарантоване частиною 1 статті 6 Конвенції, повинно тлумачитись у світлі Преамбули Конвенції, яка проголошує верховенство права спільною спадщиною Високих Договірних Сторін.

Обов`язок судів обґрунтовувати свої рішення не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (п.58 рішення Європейського суду з прав людини у справі "Серявін та інші проти України" від 10.02.2010, остаточне від 10.05.2011).

Підсумовуючи усе вищенаведене, зважаючи на те, що доводи апеляційної скарги знайшли своє підтвердження під час апеляційного розгляду, суд апеляційної інстанції дійшов висновку про наявність правових підстав для скасування рішення Господарського суду Львівської області від 13.06.2023 у справі № 462/5157/17 в порядку статті 277 Господарського процесуального кодексу України.

Висновки за результатами розгляду апеляційної скарги.

Відповідно до ст. 236 ГПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню господарського судочинства, визначеному цим Кодексом.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам.

У відповідності до ст. 269 ГПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обгрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Відповідно до ч.1 ст.277 ГПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є:

1) нез`ясування обставин, що мають значення для справи;

2) недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими;

3) невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, встановленим обставинам справи;

4) порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

Судова колегія, перевіривши юридичну оцінку обставин справи та повноту їх встановлення у рішенні місцевого суду, дійшла висновків, що рішення суду слід скасувати, в позові відмовити.

З огляду на те, що суд задовольняє апеляційну скаргу, судові витрати за розгляд позовної заяви та апеляційної скарги покладаються на позивача відповідно до статті 129 Господарського процесуального кодексу України

На підставі наведеного та відповідно до вимог ст.ст. 129, 269, 270, 273, 275, 277, 282- 284 ГПК України,

Західний апеляційний господарський суд

ПОСТАНОВИВ:

1. Апеляційну скаргу Акціонерного товариства "Оператор газорозподільної системи "Львівгаз" б/н від 17.07.2023 задоволити.

2.Рішення Господарського суду Львівської області від 13.06.2023 у справі №462/5157/17 скасувати. В позові відмовити.

3. Стягнути з ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , ІПН НОМЕР_1 ) в дохід Державного бюджету України 3 721,50 грн витрат на оплату судового збору за розгляд апеляційної скарги.

4.Місцевому господарському суду видати наказ.

5.Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку в строки, передбачені ст.ст. 287-288 ГПК України.

Справу повернути до Господарського суду Львівської області.

Веб-адреса судового рішення в Єдиному державному реєстрі судових рішень: http//reyestr.court.gov.ua.

Повний текст постанови виготовлено 26.02.2024.

Головуючий суддя Галушко Н.А.

Суддя Желік М.Б.

Суддя Орищин Г.В.