УХВАЛА

13 лютого 2024 року

м. Київ

cправа № 917/1762/21

Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного господарського суду:

Волковицька Н. О. - головуючий, Могил С. К., Случ О. В.,

секретар судового засідання - Мельникова Л. В.,

розглянув у відкритому судовому засіданні касаційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю «Інвестиційно-кредитно-будівельна спілка»

на рішення Господарського суду Полтавської області від 24.03.2023 та постанову Східного апеляційного господарського суду від 22.08.2023 у справі

за позовом Кременчуцької окружної прокуратури Полтавської області в інтересах держави в особі Кременчуцької міської ради Кременчуцького району Полтавської області

до: 1) Товариства з обмеженою відповідальністю «Інвестиційно-кредитно-будівельна спілка»,

2) державного реєстратора Департаменту державної реєстрації виконавчого комітету Кременчуцької міської ради Гарник Світлани Юріївни

про визнання протиправним та скасування рішення, припинення права власності та зобов`язання повернути земельну ділянку.

У судовому засіданні взяли участь: прокурор - Костюк О. В., представник позивача - Шинкаренко Н. М., представники Товариства з обмеженою відповідальністю «Інвестиційно-кредитно-будівельна спілка» - Нестеренко Т. О., Пінчук Ю. В. та державний реєстратор Департаменту державної реєстрації виконавчого комітету Кременчуцької міської ради - Гарник С. Ю.

ВСТАНОВИВ:

У листопаді 2021 року Кременчуцька окружна прокуратура Полтавської області в інтересах держави в особі Кременчуцької міської ради Кременчуцького району Полтавської області (далі - Кременчуцька міськрада) звернулася до Господарського суду Полтавської області з позовною заявою до відповідачів: Товариства з обмеженою відповідальністю «Інвестиційно-кредитно-будівельна спілка» (далі - ТОВ «ІКБ спілка» та державного реєстратора Департаменту державної реєстрації виконавчого комітету Кременчуцької міськради Гарник Світлани Юріївни (далі - державний реєстратор), в якій просила:

- скасувати у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно державну реєстрацію права власності ТОВ «ІКБ спілка» на незавершене будівництво багатоквартирного житлового будинку з вбудованими адміністративно-торговельними приміщеннями на вул. О. Білаша в м. Кременчуці, зареєстроване у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно на підставі рішення державного реєстратора від 07.09.2020, індексний номер 53930749, та припинити право власності ТОВ «ІКБ спілка» на вказаний об`єкт незавершеного будівництва;

- зобов`язати ТОВ «ІКБ спілка» (вул. Котлова, буд. 2, м. Кременчук, Полтавська область, 39600, ) повернути Кременчуцькій міськраді (площа Перемоги, 2, м. Кременчук, Полтавська область, ) земельну ділянку з кадастровим номером :12:004:0188 загальною площею 2568 кв. м;

- стягнути з відповідачів на користь Полтавської обласної прокуратури понесені витрати на сплату судового збору в сумі 4 540,00 грн.

На обґрунтування позовних вимог позивач із посиланнями, зокрема, на положення статей 10, 18, 27-1 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень», пункту 40 Порядку державної реєстрації речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 25.12.2015 № 1127, у редакції, чинній на час проведення реєстрації (далі - Порядок № 1127), зазначає, що спірну державну реєстрацію здійснено за відсутності правовстановлюючих документів на земельну ділянку.

Позивач акцентував увагу на тому, що під час державної реєстрації права власності ТОВ «ІКБ спілка» на об`єкт незавершеного будівництва державним реєстратором враховано договір оренди земельної ділянки, строк дії якого закінчився 03.12.2018. Відомості про інші правовстановлюючі документи, що посвідчують речове право ТОВ «ІКБ спілка» на земельну ділянку, в Реєстрі речових прав на нерухоме майно відсутні. Державним реєстратором у процесі державної реєстрації права власності документи, які підтверджують речове право на земельну ділянку з кадастровим номером :12:004:0188, не витребовувалися та не перевірялися, в матеріалах реєстраційної справи вказані документи відсутні. Отже, державним реєстратором не встановлено відповідність заявленого права ТОВ «ІКБ спілка» на реєстрацію права власності на незавершене будівництво вимогам законодавства щодо наявності у заявника зареєстрованого речового права на земельну ділянку під таким об`єктом.

Позивач також звернув увагу на те, що незаконна реєстрація права власності юридичної особи на об`єкт нерухомості на земельній ділянці комунальної форми власності є підставою для неправомірного виникнення у відповідача права на отримання земельної ділянки в користування за процедурою, визначеною у частині 2 статті 134 Земельного кодексу України (далі - ЗК України), без проведення земельних торгів.

Також позивач наголошував на тому, що у ході державної реєстрації відповідачем надано неінформативний документ, який не встановлює відповідність між фактично виконаними будівельними роботами та відсотками готовності об`єкта незавершеного будівництва, а також не підтверджує здійснення будівництва житлового будинку на земельній ділянці. Зазначені дії, порушують встановлений чинним законодавством порядок реєстрації права власності на об`єкти нерухомого майна, що є підставою для захисту інтересів держави у судовому порядку. Так, на підставі спірного рішення державного реєстратора зареєстровано право власності на об`єкт незавершеного будівництва без законних на те підстав.

Із посиланнями на положення пункту 38 договору оренди землі від 16.07.2015, статей 317, 319, 1212 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України), статті 152 ЗК України та звертаючи увагу на те, що ТОВ «ІКБ спілка» продовжує утримувати спірну земельну ділянку після припинення дії договору оренди землі до теперішнього часу, не звільнивши її від будівельних матеріалів та іншого рухомого майна, Прокурор просив суд зобов`язати ТОВ «ІКБ спілка» повернути Кременчуцькій міськраді земельну ділянку з кадастровим номером :12:004:0188 загальною площею 2 568 кв. м.

Рішенням Господарського суду Полтавської області від 24.03.2023 у справі № 917/1762/21 (суддя Солодюк О. В.), залишеним без змін постановою Східного апеляційного господарського суду від 22.08.2023 (Радіонова О. О. - головуючий, судді Істоміна О. А., Стойка О. В.) позов задоволено; скасовано у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно державну реєстрацію права власності ТОВ «ІКБ спілка», , на незавершене будівництво багатоквартирного житлового будинку з вбудованими адміністративно-торговельними приміщеннями на вул. Олександра Білаша в м. Кременчуці, зареєстроване у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно на підставі рішення державного реєстратора від 07.09.2020, індексний номер 53930749, та припинено право власності ТОВ «ІКБ спілка», , на вказаний об`єкт незавершеного будівництва; зобов`язано ТОВ «ІКБ спілка» повернути Кременчуцькій міській раді Кременчуцького району Полтавської області земельну ділянку з кадастровим номером :12:004:0188 загальною площею 2568 кв. м; стягнуто з ТОВ «ІКБ спілка» на користь Полтавської обласної прокуратури витрати зі сплати судового збору 2 270,00 грн; стягнуто з державного реєстратора на користь Полтавської обласної прокуратури витрати зі сплати судового збору в сумі 2 270,00 грн.

Рішення суду мотивовано обґрунтованістю та доведеністю позовних вимог. Так, місцевий господарський суд, із висновками якого погодився суд апеляційної інстанції, зазначив, що спірна державна реєстрація права власності на об`єкт незавершеного будівництва здійснена з порушенням статей 10, 18, 27-1 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» за відсутності правовстановлюючих документів на земельну ділянку з кадастровим номером :12:004:0188 та підлягає скасуванню.

При цьому місцевий господарський суд зазначив про безпідставність посилань ТОВ «ІКБ спілка» на те, що у Державному реєстрі зареєстровано речове право на земельну ділянку згідно з договором оренди від 16.11.2015, оскільки строк дії цього договору припинив свою дію 03.12.2018, про що також зазначено в постановах судів апеляційної та касаційної інстанцій у справі № 917/424/19.

Пославшись на положення статті 26 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» (у редакції, чинній на дату звернення з позовом до суду), суди зазначили, що рішення державного реєстратора (індексний номер рішення 53930749 від 07.09.2020) щодо реєстрації права власності на об`єкт незавершеного будівництва багатоквартирного житлового будинку з вбудованими адміністративно - торговельними приміщеннями на вул. Олександра Білаша в м. Кременчуці підлягає скасуванню, а право власності ТОВ «Інвестиційно-кредитно-будівельна спілка» припиненню.

Суди попередніх інстанцій також визнали безпідставним посилання ТОВ «ІКБ спілка» на договір від 26.10.2005 № 15, укладений між Відкритим акціонерним товариством «Крюківський вагонобудівний завод» та Закритим акціонерним товариством «Інвестиційно-будівельна спілка» (далі - договір від 26.10.2005 № 15), оскільки відповідно до частини 3 статті 27-1 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» (у редакції, чинній на дату здійснення державної реєстрації права власності на незавершене будівництво) державна реєстрація права власності на об`єкт незавершеного будівництва, набутого на підставі договору, здійснюється на підставі такого договору. З матеріалів справи вбачається, що заявником (ТОВ «ІКБ спілка») до державного реєстратора подано документи для реєстрації права власності на об`єкт незавершеного будівництва відповідно до частини 1 статті 27-1 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень». При цьому в судовому засіданні 24.03.2023 державний реєстратор заперечила проти посилання ТОВ «ІКБ спілка» на те, що для реєстрації права власності державному реєстратору надавався договір від 26.10.2005 № 15 і такі докази в матеріалах справи відсутні. Крім цього, суди звернули увагу, що стаття 27-1 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» не передбачає можливості державної реєстрації права власності на об`єкт незавершеного будівництва одночасно за декількома підставами (правилами). Договір від 26.10.2005 № 15, на який посилається ТОВ «ІКБ спілка» як на підставу набуття права власності на незавершене будівництво, не є предметом спору в даній справі.

Безпідставним також є посилання ТОВ «ІКБ спілка» на висновок експерта від 10.03.2020 № 2/6-20 та на звіт про оцінку майна від 19.08.2020, оскільки такі документи не надавалися державному реєстратору для розгляду заяви про реєстрацію права власності на об`єкт незавершеного будівництва.

Крім цього, суди зазначили, що є обґрунтованою і такою, що підлягає задоволенню, вимога про зобов`язання ТОВ «ІКБ спілка» повернути Кременчуцькій міській раді Кременчуцького району Полтавської області земельну ділянку з кадастровим номером :12:004:0188 загальною площею 2 568 кв. м, ураховуючи те, що строк дії договору оренди землі від 16.11.2015 закінчився 03.12.2018. Суди виходили з того, що в пункті 38 цього договору оренди визначено, що у разі припинення або розірвання договору оренди землі орендар зобов`язаний повернути орендодавцеві земельну ділянку на умовах, визначених договором. Орендар не має права утримувати земельну ділянку для задоволення своїх вимог до орендодавця. Матеріалами справи підтверджується, що ТОВ «ІКБ спілка» продовжує користуватися спірною земельною ділянкою після припинення дії договору оренди землі від 16.11.2015 (протокол огляду місця події від 02.08.2021 у кримінальному провадженні від 07.12.2020 № 0000136), акт комісійного обстеження об`єкта - земельної ділянки на вул. Олександра Білаша площею 2568 кв. м, кадастровий номер :12:004:0188 від 08.05.2020. Правовстановлюючі документи на право користування ТОВ «ІКБ спілка» вищезазначеною земельною ділянкою в матеріалах справи відсутні.

Посилання ТОВ «ІКБ спілка» на здійснення ним платежів за земельну ділянку суди визнали безпідставним з огляду на фактичне користування товариством землею після закінчення строку договору оренди землі від 16.11.2015, що узгоджується з вимогами статті 206 ЗК України.

Не погоджуючись із рішенням Господарського суду Полтавської області від 24.03.2023 та постановою Східного апеляційного господарського суду від 22.08.2023 у справі № 917/1762/21, ТОВ «ІКБ спілка» звернулося до Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду із касаційною скаргою, в якій просить скасувати рішення та постанову, справу направити на новий розгляд до Господарського суду Полтавської області.

За змістом касаційної скарги її подано на підставі положень пункту 1 частини 2 статті 287 Господарського процесуального кодексу України (далі - ГПК України).

На обґрунтування підстави касаційного оскарження, передбаченої пунктом 1 частини 2 статті 287 ГПК України, скаржник зазначає, що суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норми матеріального та процесуального права, а саме положення частини 1 статті 334 ЦК України, статті 75 ГПК України без урахування висновків щодо застосування цих норм права у подібних правовідносинах, викладених у пунктах 62, 63 постанови Верховного Суду від 28.09.2022 у справі № 940/4277/21 (частина 1 статті 334 ЦК України), та пунктах 31- 31 постанови Верховного Суду від 24.05.2018 у справі № 922/2391/16, пунктах 43- 45 постанови Верховного Суду від 14.09.2023 у справі № 920/874/22 (частина 4 статті 75 ГПК України).

У контексті наведених доводів скаржник зазначає, що, придбавши у 2005 році за договором від 26.10.2005 № 15 незавершене будівництво житлового будинку, технічну документацію та освоєний будівельний майданчик, ТОВ «ІКБ спілка» відповідно до положень статті 334 ЦК України з моменту передачі цього майна набуло право власності на нього. Відповідно до положень статті 204 ЦК України, укладений у 2005 році договір купівлі-продажу від 26.10.2005 № 15 є правомочним, оскільки до цього часу не визнаний судом недійсним. Проте всупереч вимогам положень статей 204, 328, 334 ЦК України та доказам, наявним у справі, зокрема, договору від 26.10.2005 № 15 та постанови Вищого господарського суду України від 14.01.2010 у справі № 16/410-5/463 суди попередніх інстанцій дійшли помилкового висновку, що ТОВ «ІКБ спілка» не набуло право власності на одержане за договором майно, а тому, крім договору купівлі-продажу та акта приймання-передачі, має надати суду рішення про визнання за товариством права власності на об`єкт незавершеного будівництва. Скаржник також звертає увагу на те, що, приймаючи рішення у справі, суди надали оцінку рішенню Вищого господарського суду України від 14.01.2010 у справі 16/410-5/463, проте безпідставно не погодилися з таким рішенням суду, що набрало чинності, тобто не застосували положення статті 75 ГПК України.

На обґрунтування підстави касаційного оскарження, передбаченої пунктом 1 частини 2 статті 287 ГПК України, скаржник також зазначає, що суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норми матеріального права, а саме статті 2 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень», без урахування висновків щодо застосування цієї норми права у подібних правовідносинах, викладених Верховним Судом у постановах від 03.06.2020 у справі № 363/4852/17, від 18.01.2022 у справі № 917/10/21 (пункти 73-75), від 12.03.2019 у справі № 911/3594/17, від 27.02.2018 у справі № 925/1121/17, від 17.04.2019 у справі № 916/675/15. У контексті наведених доводів скаржник наголошує, що реєстрація за ТОВ «ІКБ спілка» права власності на об`єкт нерухомого майна не є підставою для виникнення права власності на цей об`єкт.

Скаржник звертає увагу на те, що Велика Палата Верховного Суду у пункті 57 постанови від 31.08.2021 у справі № 903/1030/19 зазначила, що: «у разі наявності в особи права власності саме на об`єкт нерухомості відсутність підстав для поновлення договору оренди землі не може бути перешкодою для реалізації такою особою права користування земельною ділянкою, необхідною для обслуговування її об`єкта, а також для оформлення відповідних договірних відносин щодо цієї ділянки».

Крім цього, у тексті касаційної скарги ТОВ «ІКБ спілка» також посилається на те, що: суди першої та апеляційної інстанцій, так же як і позивач, ототожнили поняття права власності та речові права, перелік яких зазначений у статті 4 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» та статті 395 ЦК України, серед яких зазначено право оренди земельної ділянки; позовна заява позивача не містить посилання на положення статті 346 ЦК України, яка визначає підстави припинення права власності; припинення права власності ТОВ «ІКБ спілка» на спірний об`єкт нерухомого майна можливе за умови розгляду судами позовних вимог про скасування договору від 26.10.2005 № 15 та скасування рішення Вищого господарського суду України від 14.01.2010 у справі № 16/410-5/463, однак такі позовні вимоги не заявлялися; суди першої та апеляційної інстанцій всупереч правовим нормам цивільного законодавства України безпідставно припинили право власності ТОВ «ІКБ спілка» на об`єкт незавершеного будівництва; під час здійснення реєстраційних дій державний реєстратор керувався даними Державного земельного кадастру, в якому на час здійснення спірної реєстрації був запис про зареєстроване речове право ТОВ «ІКБ спілка» на спірну земельну ділянку, кадастровий номер :12:004:0188, загальною площею 2 568 кв. м. на вул. Олександра Білаша в м. Кременчуці Полтавської області, і таке речове право ТОВ «ІКБ спілка» на земельну ділянку зареєстровано до теперішнього часу, а тому закон не вимагав у даному випадку надання документа, що посвідчує речове право на земельну ділянку; закінчення строку дії договору оренди земельної ділянки не впливає на рішення, прийняте державним реєстратором з огляду на те, що дані Держаного земельного реєстру мають офіційний характер, підтверджують речове право ТОВ «ІКБ спілка» на земельну ділянку, яке може бути припинено після внесення відповідних змін до реєстру за клопотанням Кременчуцької міської ради Кременчуцького району Полтавської області, з яким рада не зверталася до держателя реєстру; суди першої та апеляційної інстанцій прийняли рішення про скасування зареєстрованого за ТОВ «ІКБ спілка» права власності на незавершене будівництво за відсутності позовних вимог позивача про скасування реєстрації у Державному земельному кадастрі речового права ТОВ «ІКБ спілка» на земельну ділянку, на якій знаходиться об`єкт незавершеного будівництва, на підставі якого державний реєстратор прийняв рішення про реєстрацію права власності; прийнявши рішення про повернення земельної ділянки суди фактично прийняли рішення про знесення нерухомого майна, наявність якого на земельній ділянці визнавали позивач та Кременчуцька міська рада Кременчуцького району Полтавської області, чим порушили право власності на це майно; дії посадових осіб Кременчуцької міської ради Кременчуцького району Полтавської області мають ознаки зловживання службовим становищем, не відповідають вимогам Закону України 02.02.2021 № 1174-ІХ «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо єдиної правової долі земельної ділянки та розміщеного на ній об`єкта нерухомості», яким були внесені зміни до статті 120 ЗК України, за якими власник об`єкта нерухомості має звернутися до відповідного органу місцевого самоврядування з клопотанням про передачу йому у власність або користування земельної ділянки, на якій розміщений об`єкт нерухомості, а орган місцевого самоврядування відповідно до повноважень, визначених у статті 122 цього Кодексу, зобов`язаний передати земельну ділянку у власність або в оренду. На виконання приписів чинного законодавства ТОВ «ІКБ спілка» подавало до Кременчуцької міської ради Кременчуцького району Полтавської області документи для укладання нового договору, які не були розглянуті у визначеному законом порядку; у провадженні Господарського суду Полтавської області вже є справа № 917/855/20 між тими самими сторонами, про той самий предмет і з тих самих підстав. З наведеного випливає, що рішення щодо позовних вимог позивача про повернення земельної ділянки у даній справі не могло бути прийнято до розгляду; законні права та інтереси Кременчуцької міської ради Кременчуцького району Полтавської області не порушені, а тому немає підстав для їх захисту.

Кременчуцька міська рада Кременчуцького району Полтавської області у відзиві просить касаційну скаргу залишити без задоволення, а рішення та постанову - залишити без змін.

Кременчуцька окружна прокуратура Полтавської області у відзиві просить касаційну скаргу залишити без задоволення, а рішення та постанову - залишити без змін.

Державний реєстратор у письмових поясненнях просить ухвалити законне та обґрунтоване рішення та повідомити про результати справи шляхом надіслання копії судового рішення.

Верховний Суд заслухав суддю-доповідача, дослідив наведені у касаційній скарзі доводи, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, та зазначає, що обставини, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, у цьому випадку не підтвердилися з огляду на таке.

Як свідчать матеріали справи та установили суди попередніх інстанцій, рішенням Кременчуцької міської ради Полтавської області від 30.09.2015 «Про поновлення та відмову в поновленні договорів оренди земельних ділянок» ТОВ «ІКБ спілка» (далі - рішення) затверджено технічну документацію із землеустрою щодо встановлення (відновлення) меж земельної ділянки для закінчення будівництва жилого будинку № 3 з вбудованими адміністративно-торговими приміщеннями на вул. Дем`яна Бєдного (Олександра Білаша) в м. Кременчуці.

Також вищезазначеним рішенням ТОВ «ІКБ спілка» поновлено шляхом укладення договору оренди землі з 26.04.2012 строком на 3 (три) роки, з дати державної реєстрації права оренди земельної ділянки, за умови виконання пункту 3.2 цього рішення, договір оренди землі, зареєстрований у книзі записів реєстрації державних актів на право власності на земельну ділянку та на право постійного користування землею, договорів оренди землі від 26.04.2010, укладений між Кременчуцькою міською радою та ЗАТ «Інвестиційно-кредитно-будівельна спілка», правонаступником якого є ТОВ «ІКБ спілка», на підставі якого у користуванні перебувала земельна ділянка площею 2568 кв. м з кадастровим номером :12:004:0188 для закінчення будівництва жилого будинку № 3 з вбудованими адміністративно-торговими приміщеннями на вул. Дем`яна Бєдного (Олександра Білаша) в м. Кременчуці.

Пунктом 3.2.9 рішення зобов`язано ТОВ «ІКБ спілка» завершити будівництво та ввести об`єкт в експлуатацію в установленому законом порядку до закінчення терміну оренди земельної ділянки. Пунктом 3.3.2 рішення встановлено, що у разі невикористання земельної ділянки для забудови протягом трьох років поспіль, право користування земельною ділянкою може бути припинено відповідно до вимог статті 416 ЦК України.

На підставі вищезазначеного рішення 16.11.2015 між Кременчуцькою міською радою Полтавської області та ТОВ «ІКБ спілка» укладено договір оренди землі (далі - договір оренди від 16.11.2015) щодо земельної ділянки загальною площею 2568 кв. м (кадастровий номер :12:004:0188) для закінчення будівництва жилого будинку № 3 з вбудованими адміністративно-торговими приміщеннями на вул. Дем`яна Бєдного (вул. Олександра Білаша) в м. Кременчуці.

Згідно з пунктом 4 договору оренди від 16.11.2015 земельна ділянка передається в оренду без будинків, будівель, споруд та інших об`єктів.

Пунктом 8 договору оренди від 16.11.2015 передбачено, що договір оренди укладено строком на 3 роки з дати державної реєстрації права оренди земельної ділянки. Після закінчення строку дії договору орендар, який належно виконував обов`язки відповідно до умов договору, має переважне право поновити його на новий строк. У цьому разі орендар повинен не пізніше ніж за 60 днів до закінчення строку дії договору повідомити письмово орендодавця про намір продовжити його дію.

Земельна ділянка передається в оренду для закінчення будівництва жилого будинку з вбудованими адміністративно-торговими приміщеннями (пункт 15 договору оренди від 16.11.2015).

Абзацами 9-13 пункту 31 договору оренди від 16.11.2015 передбачено, що орендар зобов`язаний: до закінчення терміну оренди земельної ділянки завершити будівництво та ввести об`єкт в експлуатацію в установленому законом порядку; після введення об`єкта в експлуатацію та реєстрації права власності на нерухоме майно переоформити право користування земельною ділянкою для експлуатації та обслуговування об`єкта; після закінчення будівельних робіт відновити благоустрій та озеленення земельної ділянки; виконати огорожу будівельного майданчика із сучасних матеріалів; виконати благоустрій прилеглої території.

Згідно з інформаційною довідкою з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно державну реєстрацію даного договору проведено 03.12.2015. Отже, договір оренди від 16.11.2015 діяв до 03.12.2018.

Рішенням Кременчуцької міської ради Полтавської області від 13.12.2018 «Про поновлення та відмову в поновленні договорів оренди земельних ділянок» ТОВ «ІКБ спілка» відмовлено в поновлені договору оренди землі у зв`язку з порушенням умов договору оренди землі, зареєстрованого 03.12.2015, в частині дотримання умов використанням земельної ділянки - для закінчення будівництва жилого будинку № 3 з вбудованими адміністративно-торговими приміщеннями та невикористанням земельної ділянки для забудови протягом трьох років підряд згідно зі статею 416 ЦК України, чим порушено вимоги статті 33 Закону України «Про оренду землі» щодо переважного права орендаря перед іншими особами на укладення договору оренди землі на новий строк (поновлення договору оренди землі).

Відповідно до пункту 26.1 рішення від 13.12.2018 зобов`язано ТОВ «ІКБ спілка» повернути земельну ділянку загальною площею 2568 кв. м (кадастровий номер :12:004:0188) за актом приймання-передачі у стані, не гіршому порівняно з тим, в якому одержано її в оренду.

Постановою Східного апеляційного господарського суду від 24.10.2019 у справі № 917/424/19, яку залишено без змін постановою Верховного Суду у складі колегії суддів Касаційного господарського суду від 11.03.2020, в задоволенні позову ТОВ «ІКБ спілка» до Кременчуцької міської ради про визнання протиправним та скасування рішення Кременчуцької міської ради Полтавської області від 13.12.2018 «Про поновлення та відмову в поновленні договорів оренди земельних ділянок» та зобов`язання вчинити дії відмовлено.

У справі № 917/424/19 суди виходили з того, що згідно з матеріалами справи договір оренди від 16.11.2015 був зареєстрований 03.12.2015. Відтак, строк його дії закінчився 03.12.2018. До закінчення дії договору оренди від 16.11.2015 будівництво жилого будинку № 3 з вбудованими адміністративно-торговими приміщеннями на вул. Дем`яна Бєдного у м. Кременчуці, як того вимагали умови договору оренди, не завершено і об`єкт в експлуатацію не введено. Про це свідчить наданий позивачем до матеріалів справи звіт за результатами обстеження та оцінки технічного стану незавершеного будівництва 102-квартирного житлового будинку з вбудовано-прибудованими адміністративно-торговельними приміщеннями на вул. Олександра Білаша, 3 в м. Кременчуці Полтавської області, складений 19.04.2019 ФОП Кольба В. М. на замовлення ЗАТ «Інвестиційно-кредитно-будівельна спілка», в якому зазначено, що станом на 19.04.2019 виконано такі наступні види будівельних робіт: пальове поле; ростверк; монолітна залізобетонна плита (замість бетонних блоків, які були демонтовані). Будівельно-монтажні роботи розпочаті. Враховуючи результати обстеження та матеріали проекту, експертом встановлено орієнтований відсоток готовності - 21%. До звіту додані фотографічні зображення, з яких вбачається, що об`єкт будівництва не побудований, на земельній ділянці знаходиться монолітна залізобетонна плита, на якій будівництво цокольного поверху, стін жилого будинку не розпочато. Із фотографічних зображень також не вбачається, що будівництво жилого будинку взагалі здійснюється: техніка відсутня, огороджена земельна ділянка не розчищена від заростів та кустарників, перебуває у занедбаному стані, що свідчить про те, що тривалий час роботи з будівництва на ділянці не ведуться. На фотографічних зображеннях вбачається, що були прокладені труби в траншеях, однак, зазначене не свідчить про здійснення забудови жилого будинку. Доказів про інше матеріали справи не містять. Зазначене спростовує доводи ТОВ «ІКБ спілка» про те, що умови договору виконувались ним належним чином, оскільки відповідно до пункту 31 договору оренди землі від 16.11.2015 орендар був зобов`язаний, зокрема, до закінчення терміну оренди земельної ділянки завершити будівництво та ввести об`єкт в експлуатацію в установленому законом порядку, чого останнім здійснено не було. У постанові суду апеляційної інстанції також зазначено, що «позивач, маючи на меті реалізацію свого переважного права на поновлення договору оренди на новий строк, лише за 17 днів до закінчення строку дії договору, тобто з порушенням встановленого договором оренди від 16.11.2015 і Законом України «Про оренду землі» строку, направив відповідачу повідомлення про намір продовжити дію договорів оренди. До заяви позивачем не був доданий проект додаткової угоди до договору оренди землі. Усі перелічені обставини свідчать про недотримання позивачем процедури реалізації свого переважного права на поновлення договору оренди відповідно до частин 1-5 Закону України «Про оренду землі». Разом з цим судова колегія зазначила, що оскаржуваним рішенням міської ради також було зараховано до земель запасу земельну ділянку площею 2 568 кв. м (кадастровий номер :12:004:0188) по вулиці Олександра Білаша (попередня назва - Дем`яна Бєдного) в м. Кременчуці, визнано зазначену земельну ділянку землями комунальної власності та вирішено зареєструвати право комунальної власності на земельну ділянку. Крім того, включено цю земельну ділянку до переліку земельних ділянок для продажу або продажу права оренди на них на земельних торгах у місті Кременчуці Полтавської області. Відтак, позивач (ТОВ «ІКБ спілка»), втративши переважне право на поновлення договору оренди землі, не позбавлений у встановленому законодавством порядку взяти участь у земельних торгах».

У постанові Східного апеляційного господарського суду від 24.10.2019 у справі № 917/424/19 також зазначено, що «згідно наданого позивачем звіту за результатами обстеження та оцінки технічного стану незавершеного будівництва, об`єкт будівництва не побудований, на земельній ділянці знаходиться лише монолітна залізобетонна плита, на якій будівництво навіть цокольного поверху, стін жилого будинку не розпочато, відтак, суд вважає цей звіт неналежним доказом, що будівництво жилого 9-ти поверхового будинку з вбудованими адміністративно-торговими приміщеннями виконано на 21%».

На підставі заяви ТОВ «ІКБ спілка» від 25.08.2020 державним реєстратором прийнято рішення про державну реєстрацію права власності ТОВ «ІКБ спілка» на незавершене будівництво багатоквартирного житлового будинку з вбудованими адміністративно-торговельними приміщеннями на вул. Олександра Білаша в м. Кременчуці, індексний номер 53930749 від 07.09.2020, номер запису про право власності 38059321.

Відповідно до частини 1 статті 300 ГПК України, переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, та на підставі встановлених фактичних обставин справи перевіряє правильність застосування судом першої чи апеляційної інстанції норм матеріального і процесуального права.

Ухвалою Верховного Суду від 19.12.2023, взявши до уваги обґрунтування скаржником підстави касаційного оскарження, передбаченої пунктом 1 частини 2 статті 287 ГПК України, відкрито касаційне провадження за касаційною скаргою ТОВ «ІКБ спілка» на рішення Господарського суду Полтавської області від 24.03.2023 та постанову Східного апеляційного господарського суду від 22.08.2023 у справі № 917/1762/21.

Відповідно до пункту 1 частини 2 статті 287 ГПК України підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пунктах 1, 4 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права виключно у випадку, якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку.

Відповідно до положень цієї норми касаційний перегляд з указаних підстав може відбутися за наявності таких складових: суд апеляційної інстанції застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права, викладеного у постанові Верховного Суду; спірні питання виникли у подібних правовідносинах.

Згідно з правовим висновком Великої Палати Верховного Суду, який було сформульовано у постанові від 12.10.2021 у справі № 233/2021/19, для цілей застосування приписів процесуального закону, в яких вжитий термін «подібні правовідносини», зокрема і вказаного вище пункту 1 частини 2 статті 287 ГПК України, таку подібність слід оцінювати за змістовим, суб`єктним та об`єктним критеріями.

При цьому з-поміж цих критеріїв змістовий (оцінювання спірних правовідносин за характером урегульованих нормами права та договорами прав і обов`язків учасників) є основним, а два інші - додатковими.

Подібність правовідносин суд касаційної інстанції визначає з урахуванням обставин кожної конкретної справи. Це врахування слід розуміти як оцінку подібності насамперед змісту спірних правовідносин (обставин, пов`язаних із правами й обов`язками сторін спору, регламентованими нормами права чи умовами договорів), а за необхідності, зумовленої специфікою правового регулювання цих відносин, - також їх суб`єктів (видової належності сторін спору) й об`єктів (матеріальних або нематеріальних благ, щодо яких сторони вступили у відповідні відносини).

Водночас колегія суддів суду касаційної інстанції зазначає, що слід виходити також з того, що підставою для касаційного оскарження є неврахування висновку Верховного Суду саме щодо застосування норми права, а не будь-якого висновку, зробленого судом касаційної інстанції на обґрунтування мотивувальної частини постанови. Саме лише зазначення у постанові Верховного Суду норми права також не є його правовим висновком про те, як саме повинна застосовуватися норма права у подібних правовідносинах.

Не можна посилатися на неврахування висновку Верховного Суду як на підставу для касаційного оскарження, якщо відмінність у судових рішеннях зумовлена не неправильним (різним) застосуванням норми, а неоднаковими фактичними обставинами справ, які мають юридичне значення.

Проаналізувавши обставини правовідносин у цій справі та у справах, на неврахування правових висновків у яких посилається скаржник у касаційній скарзі, колегія суддів Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду дійшла висновку про те, що правовідносини у порівнюваних справах не є подібними з огляду на таке.

Так, у справі № 910/4277/21 (постанова Верховного Суду від 28.09.2022), на яку посилається скаржник, розглядався спір за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «Автоальянс-Стар» до Товариства з обмеженою відповідальністю «Віра» (далі - ТОВ «Віра»), ОСОБА_1 за участю третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, на стороні відповідачів - державного реєстратора Вінницької районної державної адміністрації у Вінницькій області Стиран Наталії Леонідівни про визначення розміру статутного капіталу товариства з обмеженою відповідальністю та розміру часток його учасників, скасування реєстраційної дїї/запису в Єдиному державному реєстрі.

Позовні вимоги обґрунтовані безпідставним виключенням з ЄДР у квітні 2010 року відомостей про ТОВ «Автоальянс» як учасника ТОВ «Віра» із часткою у статутному капіталі 3 346 671,00 грн (99,6%) та внесенням відомостей про передачу цієї частки (відступлення) на користь ОСОБА_1 , прийняттям останнього до складу учасників ТОВ «Віра» замість ТОВ «Автоальянс», затвердженням нового розподілу часток у статутному капіталів товариства, внесенням змін до установчих документів за відсутності волевиявлення позивача, укладенням правочину про відступлення частки у статутному капіталі товариства відповідно до статті 147 ЦК України, статті 53 Закону «Про господарські товариства», внаслідок чого було порушено корпоративні права позивача, внесено недостовірні відомості про ТОВ «Віра», фактичний склад його учасників та розмір належних їм часток.

У постанові Верховного Суду від 28.09.2022 у справі № 910/4277/21 суд касаційної інстанції зазначив, що відступлення частки у статутному капіталі є правовим механізмом, за яким відбувається її відчуження на підставі договору купівлі-продажу, міни, дарування або іншого зобов`язального договору. Наслідком відчуження частки є набуття іншою стороною договору права на частку. Під переданням частки у статутному капіталі товариства слід розуміти надання набувачу можливості здійснювати права учасника товариства. Право власності на частку у статутному капіталі переходить до особи на підставі відповідного укладеного договору (купівлі-продажу, міни, дарування або іншого зобов`язального договору). Натомість правомочність із володіння такою часткою особа набуває після прийняття загальними зборами учасників товариства, частка у якому передається, рішення про внесення змін до статуту та здійснення державної реєстрації зміни складу учасників та відповідних змін до статуту.

З викладено слідує, що у справі № 910/4277/21 Верховним Судом викладено висновок щодо застосування положень частини 1 статті 334 ЦК України, виходячи з обставин переходу права власності на частку у статутному капіталі до особи на підставі відповідного укладеного договору (купівлі-продажу, міни, дарування або іншого зобов`язального договору).

Проте спір у справі № 917/1762/21, що розглядається, стосується скасування у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно державної реєстрації права власності ТОВ «ІКБ спілка» на незавершене будівництво багатоквартирного житлового будинку з вбудованими адміністративно-торговельними приміщеннями на вул. Олександра Білаша в м. Кременчуці, зареєстроване у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно на підставі рішення державного реєстратора від 07.09.2020, індексний номер 53930749, припинення права власності ТОВ «ІКБ спілка» на вказаний об`єкт незавершеного будівництва та зобов`язання ТОВ «ІКБ спілка» повернути Кременчуцькій міській раді Кременчуцького району Полтавської області земельну ділянку з кадастровим номером :12:004:0188, загальною площею 2568 кв. м.

З викладеного слідує, що правовідносини у справі, яка розглядається та справі № 910/4277/21 різняться як за суб`єктним складом учасників, об`єктами та предметами правового регулювання, умовами застосування правових норм (зокрема, часу, місця, підстав виникнення, припинення та зміни відповідних правовідносин), а також обґрунтуванням позовних вимог, а саме щодо порушених прав позивачів, що свідчить про неподібність наведених справ.

Стосовно доводів касаційної скарги про неврахування апеляційним господарським судом висновків, викладених у постановах Верховного Суду від 24.05.2018 у справі № 922/2391/16 та від 14.09.2023 у справі № 920/874/22 щодо застосування частини 4 статті 75 ГПК України, Верховний Суд зазначає таке.

Частиною 4 статті 75 ГПК України передбачено, що обставини, встановлені рішенням суду в господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, стосовно якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.

Обставинами справи, на яких ґрунтуються позовні вимоги, є юридичні факти, що призвели до виникнення спірного правовідношення, настання відповідальності або інших наслідків, тобто такі факти, з якими норми матеріального права пов`язують виникнення, зміну чи припинення прав та обов`язків суб`єктів спірного матеріального правовідношення.

Преюдиціальність - обов`язковість фактів, установлених судовим рішенням, що набрало законної сили в одній справі, для суду при розгляді інших справ. Преюдиціально встановлені факти не підлягають доказуванню, оскільки їх з істинністю вже встановлено у рішенні чи вироку і немає необхідності встановлювати їх знову, тобто піддавати сумніву істинність і стабільність судового акта, який вступив в законну силу. Суть преюдиції полягає в неприпустимості повторного розгляду судом одного й того ж питання між тими ж сторонами. Правила про преюдицію спрямовані не лише на заборону перегляду фактів і правовідносин, які встановлені в судовому акті, що вступив в законну силу. Вони також сприяють додержанню процесуальної економії в новому процесі. У випадку преюдиціального установлення певних обставин особам, які беруть участь у справі (за умови, що вони брали участь у справі при винесенні преюдиціального рішення), не доводиться витрачати час на збирання, витребування і подання доказів, а суду - на їх дослідження і оцінку. Усі ці дії вже здійснювалися у попередньому процесі і їхнє повторення було б не лише недоцільним, але й неприпустимим з точки зору процесуальної економії. Для рішень господарських судів важливою умовою преюдиціальності фактів, що містяться в рішенні господарського суду, є суб`єктний склад спору. Отже, преюдиціальне значення мають лише рішення зі справи, в якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини. Преюдицію утворюють виключно лише ті обставини, які безпосередньо досліджувалися і встановлювалися судом, що знайшло відображення в мотивувальній частині судового акта. Лише згадувані, але такі, що не одержали оцінку суду, обставини не можуть розглядатися як встановлені судом і не набувають властивостей преюдиціальності. Також преюдиціальні факти слід відрізняти від оцінки іншим судом певних обставин.

Верховний Суд вважає за необхідне зазначити, що відповідно до приписів частини 7 статті 75 ГПК України правова оцінка, надана судом певному факту при розгляді іншої справи, не є обов`язковою для господарського суду. Преюдиціальне значення мають лише рішення зі справи, в якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини. Преюдицію утворюють виключно ті обставини, які безпосередньо досліджувались і встановлювались судом, що знайшло відображення у мотивувальній частині судового рішення. Преюдиціальні факти відрізняються від оцінки іншим судом обставин справи. Отже, господарський суд під час розгляду конкретної справи на підставі встановлених ним обставин (у тому числі з урахуванням преюдиційних обставин) повинен самостійно оцінювати обставини (факти), які є предметом судового розгляду, та ухвалити рішення з відповідним застосуванням необхідних матеріально-правових норм. Близька за змістом правова позиція викладена у постанові Верховного Суду від 29.04.2021 у справі № 920/1111/19.

Скаржник у контексті порушення положень частини 4 статті 75 ГПК України звертав увагу на договір від 26.10.2005 № 15 та постанову Вищого господарського суду України від 14.01.2010 у справі № 16/410-5/463 як докази про набуття ТОВ «ІКБ спілка» права власності на одержане за договором майно, а саме об`єкт незавершеного будівництва.

Колегія суддів вважає за необхідне зазначити, що висновки судів попередніх інстанції у цій справі концептуально не суперечать правовим позиціям, викладеним у постановах Верховного Суду від 24.05.2018 у справі № 922/2391/16 та від 14.09.2023 у справі № 920/874/22. Так, зміст оскаржуваних судових рішень свідчить про те, що суди попередніх інстанцій не залишили поза своєю увагою наведені скаржником докази, зокрема, договір від 26.10.2005 № 15 та судове рішення, при цьому встановили, що:

- відповідно до частини 3 статті 27-1 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» (у редакції станом на дату здійснення державної реєстрації права власності на незавершене будівництво) державна реєстрація права власності на об`єкт незавершеного будівництва, набутого на підставі договору, здійснюється на підставі такого договору. Проте з матеріалів справи та доводів державного реєстратора вбачається, що заявником (ТОВ «ІКБ спілка») до державного реєстратора подано документи для реєстрації права власності на об`єкт незавершеного будівництва відповідно до частини 1 статті 27-1 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень». При цьому стаття 27-1 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» не передбачає можливості державної реєстрації права власності на об`єкт незавершеного будівництва одночасно за декількома підставами (правилами);

- матеріали справи не містять доказів про дотримання сторонами договору від 26.10.2005 № 15 вимог частини 3 статті 331 ЦК України. Відсутні також судові рішення: про визнання права власності на недобудоване нерухоме майно (частина 4 статті 331 ЦК України, у редакції станом на 26.10.2005 - дату укладення договору від 26.10.2005 № 15) чи про визнання права власності на об`єкт незавершеного будівництва за ВАТ «Крюківський вагонобудівний завод». Немає також рішення суду про визнання права власності на об`єкт незавершеного будівництва за ЗАТ «Інвестиційно-будівельна спілка»;

- у матеріалах справи також відсутнє рішення суду про визнання за ТОВ «ІКБ спілка» права власності на об`єкт незавершеного будівництва, яке набрало законної сили, і яке відповідно до частини 4 статті 27-1 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» є підставою для державної реєстрації права власності на вищезазначений об`єкт.

Враховуючи наведене, Верховний Суд вважає, що господарські суди під час розгляду справи № 917/1762/21 на підставі встановлених ним обставин (у тому числі з урахуванням доказів, на які посилається скаржник) самостійно оцінили обставини (факти), які є предметом судового розгляду у цій конкретній справі, та ухвалили рішення з відповідним застосуванням необхідних матеріально-правових норм, а тому посилання скаржника на порушення частини 4 статті 75 ГПК України є необґрунтованими.

Крім цього, Верховний Суд звертає увагу на те, що предметом спору у справі № 16/410-5/463 були позовні вимоги Відкритого акціонерного товариства «Крюківський вагонобудівний завод» до відповідачів: Закритого акціонерного товариства «Інвестиційно-будівельна спілка» та виконавчого комітету Кременчуцької міської ради (із позовом з урахуванням заяви від 04.03.2008 про зміну підстави позову) про повернення позивачеві усього майна, одержаного згідно з договором від 26.10.2005 № 15 та зобов`язання повернути позивачеві функції замовника на об`єкт незавершеного будівництва.

Верховний Суд вважає за необхідне відзначити, що доводи касаційної скарги в наведеній частині переважно стосуються питань, пов`язаних з встановленими обставинами справи та з оцінкою доказів у ній, що не узгоджується з правилами перегляду судових рішень судом касаційної інстанції як «суду права», а не «суду факту», повноваження якого визначені у статті 300 ГПК України. Перевірка відповідних доводів (аргументів) перебуває поза визначеними цією статтею межами розгляду справи судом касаційної інстанції.

Варто також звернути увагу на те, що у справі № 363/4852/17 (постанова Верховного Суду від 03.06.2020), на висновки в якій посилається скаржник як на підставу касаційного оскарження, передбачену пунктом 1 частини 2 статті 287 ГПК України, ОСОБА_2 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_3 , третя особа - приватний нотаріус Вишгородського районного нотаріального округу Київської області Голуб Людмила Андріївна, з огляду на те, що садовий будинок, що знаходиться на земельній ділянці площею 0,0494 га з кадастровим номером :24:050:0104 за адресою: АДРЕСА_1 , є спільною сумісною власністю її та ОСОБА_4 як подружжя. Однак ОСОБА_4 за життя, всупереч вимогам законодавства, без її згоди, подарував зазначений будинок дочці ОСОБА_3 . Враховуючи викладене, ОСОБА_2 просила: визнати недійсним договір дарування від 14.03.2012 садового будинку, що знаходиться на земельній ділянці площею 0,0494 га з кадастровим номером :24:050:0104 за адресою: АДРЕСА_1 ; скасувати рішення про державну реєстрацію права власності ОСОБА_3 на зазначений садовий будинок, реєстраційний номер 3113159, яке зареєстровано 17.04.2012 Комунальним підприємством Київської обласної ради «Вишгородське БТІ»; визнати за нею в порядку поділу спільної сумісної власності право власності на 1/2 частину вказаного садового будинку; визнати за нею в порядку спадкування за законом після смерті чоловіка ОСОБА_4 право власності на 1/4 частину спірного садового будинку.

Із постанови Верховного Суду від 18.01.2022 у справі № 917/10/21, на висновки в якій також посилається скаржник у касаційній скарзі, вбачається, що спір виник у власника земельної ділянки з відповідачами, які у незаконний спосіб оформили право власності на нерухоме майно та зареєстрували його. Обґрунтовуючи позов, власник земельної ділянки зазначив, що спірне нерухоме майно розміщене на земельній ділянці, яка перебуває у власності територіальної громади. Рішення суду від 12.05.2015 у справі № 554/5283/15-ц, яким визнано право власності за Приватним підприємством "Карсад-1" на це майно, скасоване постановою Полтавського апеляційного суду від 02.12.2020, у зв`язку із чим позивач вказував, що порушене право територіальної громади в особі Ради мало бути відновлено після набрання законної сили вказаною постановою Полтавського апеляційного суду, однак цього не відбулося, оскільки в період чинності рішення Октябрського районного суду міста Полтави від 12.05.2015 у справі № 554/5283/15-ц відповідачі вчинили дії щодо реєстрації права власності на спірне нерухоме майно, а саме спочатку зареєстровано право власності за одним відповідачем, а в подальшому згідно з актом приймання-передачі від 20.05.2020 - за іншим.

Приймаючи постанову від 18.01.2022 у справі № 917/10/21, Верховний Суд, крім наведеного, виходив із встановлених обставин справи про те, що припинення права власності Приватного підприємства «Карсад-1» на спірне майно підтверджується наявною в матеріалах справи інформацією з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна № 238663321 від 24.12.2020, де вказана інформація про припинення права власності на нерухоме майно 22.05.2020.

У справі № 911/3594/17 (постанова Великої Палати Верховного Суду від 12.03.2019) предметом позову були вимоги ТОВ «Баришівська друкарня» про визнання протиправним та скасування рішення виконавчого комітету Баришівської селищної ради Київської області від 14.07.2017 № 58 «Про надання згоди на реєстрацію права спільної власності територіальних громад сіл, селищ Баришівського району на 28/100 частини будівлі».

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що ТОВ «Баришівська друкарня» є власником цілісного майнового комплексу, щодо якого надано згоду на реєстрацію права власності на його частину за територіальною громадою відповідно до спірного рішення, а отже, це рішення порушує майнові права ТОВ «Баришівська друкарня»; спірне рішення прийняте з перевищенням компетенції, визначеної статтею 30 та частиною 2 статті 52 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні», оскільки виконавчий комітет Баришівської селищної ради не має права на надання згоди на реєстрацію права власності на нерухоме майно.

Виходячи з того, що згідно зі статтями 11, 316, 328 ЦК України, пунктом 1 частини 1 статті 2 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» реєстрація права власності на нерухоме майно є лише офіційним визнанням права власності з боку держави і сама собою не є безспірним підтвердженням наявності у відповідної особи права власності, Велика Палата Верховного Суду дійшла висновку, що оскаржуване позивачем рішення не є підставою для державної реєстрації права власності на майно за відповідачем чи іншими особами, спірне рішення не створює жодних юридичних наслідків, а тому не може порушити будь-чиїх прав.

У справі № 925/1121/17 предметом спору є визнання права власності на частину будівлі. Підставами позову зазначено те, що позивач не є іпотекодавцем за іпотечними договорами та не набував такого статусу в силу положень статті 23 Закону України «Про іпотеку», а отже, його право власності на спірне нерухоме майно не могло бути припинене внаслідок звернення стягнення на нього за цими іпотечними договорами.

У справі № 916/675/15 (постанова Верховного Суду від 17.04.2019) предметом позову були вимоги Обслуговуючого кооперативу «Гаражний кооператив «Глушко 11Е» про визнання незаконним та скасування рішення Одеської міської ради від 16.04.2013 за № 3368-VI «Про передачу фізичній особі-підприємцю Кіктенку О. М. в оренду земельної ділянки площею 0,0721 га, за адресою: м. Одеса, проспект Академіка Глушка, 11-Е, для експлуатації та обслуговування відкритої автостоянки на 50 машиномісць» та визнання недійсним договору оренди земельної ділянки від 12.06.2013 щодо передачі в оренду земельної ділянки площею 721 кв. м, що знаходиться у місті Одесі, проспект Академіка Глушка, 11-Е, укладений між Одеською міською радою та ФОП Кіктенко О. М.

Позовні вимоги обґрунтовані порушенням охоронюваного законом інтересу позивача з набуття у користування земельної ділянки на умовах конкурсу. При цьому, посилаючись на положення статті 19 Конституції України, статті 181, частини 1 статті 203, частини 1 статті 215 ЦК України, частини 1 статті 116, статей 123, 124 ЗК України, статті 6 Закону України від 06.10.1998 № 161-XIV «Про оренду землі», позивач зазначав про недотримання встановленого законом порядку надання земельної ділянки в оренду із земель комунальної власності, а саме - без проведення земельних торгів.

Ухвалюючи рішення про задоволення позову, місцевий суд встановив, що на момент прийняття рішення Одеської міської ради від 16.04.2013 № 3368-VI і укладання договору оренди земельної ділянки від 12.06.2013, ухвалою Верховного Суду України від 02.02.2011 у справі за № 6-121св09 були скасовані ухвала Апеляційного суду Одеської області від 27.02.2009 та рішення Київського районного суду міста Одеси від 24.11.2008 у справі № 2-5896/08, якими було визнано за Кіктенком О. М. право власності, зокрема на автостоянку на 50 машино-місць, що розташована у м. Одесі, просп. Ак. Глушка, 11-Е, як на спадщину за законом після смерті матері відповідача ФОП Кіктенко О. М.

Верховний Суд погодився з рішенням суду першої інстанції про задоволення позову, виходячи з того, що на момент прийняття оспорюваного рішення Одеської міської ради від 16.04.2013 № 3368-VI та укладання спірного договору оренди земельної ділянки від 12.06.2013, були відсутні підстави, встановлені частиною 2 статті 124, частини 2 статті 134 ЗК України, для передачі земельної ділянки в оренду без проведення земельних торгів, зокрема, розташування на ній об`єктів нерухомого майна (будівель, споруд), що перебувають у власності відповідача ФОП Кіктенка О. М.

Отже, наведені скаржником висновки, викладені у постановах Верховного Суду від 03.06.2020 у справі № 363/4852/17, від 18.01.2022 у справі № 917/10/21, від 12.09.2019 у справі № 911/3594/17, від 27.08.2018 у справі № 925/1121/17, від 17.04.2019 у справі № 916/675/15, правовідносини в яких не є подібними до спірних правовідносин у справі № 917/1762/21, оскільки відмінними є предмет позову, його підстави, зміст позовних вимог, а також має місце неоднакове матеріально-правове регулювання цих правовідносин.

Верховний Суд також враховує, що у касаційній скарзі наявні посилання на постанову Верховного Суду від 31.08.2021 у справі № 903/1030/19, однак скаржник не зазначає, що у такій постанові містяться висновки щодо застосування норм права, які не враховані судами попередніх інстанцій. Водночас Верховний Суд не наділений повноваженнями за скаржника доповнювати касаційну скаргу та встановлювати, які саме висновки Верховного Суду та щодо застосування якої саме норми права не було враховано судами попередніх інстанцій під час ухвалення оскаржуваних судових рішень. Подібні висновки викладені у постановах Верховного Суду від 19.09.2023 у справі № 912/1263/22, від 13.09.2022 у справі № 910/13873/21, від 31.05.2022 у справі № 910/3406/21, від 05.07.2022 у справі № 911/3448/20.

За таких обставин доводи скаржника про неврахування апеляційним господарським судом під час розгляду справи відповідних (наведених вище) висновків Верховного Суду є безпідставним, оскільки висновки щодо застосування норм права, які викладені у зазначених постановах Верховного Суду, стосується правовідносин, які не є подібними з правовідносинами у справі № 917/1762/21.

Тобто наведена скаржником підстава касаційного оскарження, передбачена пунктом 1 частини другої статті 287 ГПК України, не знайшла підтвердження під час касаційного провадження.

Інші доводи касаційної скарги підставами касаційного оскарження не обґрунтовані, підставою відкриття касаційного провадження не слугували, а тому судом касаційної інстанції і не розглядаються.

Відповідно до пункту 5 частини 1 статті 296 ГПК України суд касаційної інстанції закриває касаційне провадження, якщо після відкриття касаційного провадження на підставі пункту 1 частини другої статті 287 цього Кодексу судом встановлено, що висновок щодо застосування норми права, який викладений у постанові Верховного Суду та на який посилався скаржник у касаційній скарзі, стосується правовідносин, які не є подібними.

При цьому колегія суддів суду касаційної інстанції зазначає, що в Україні визнається і діє принцип верховенства права, одним з елементів якого є принцип правової визначеності.

Основним елементом принципу правової визначеності є однозначність та передбачуваність правозастосування, а отже, системність і послідовність у діяльності відповідних органів насамперед судів. Суб`єкти (учасники спору) завжди повинні мати можливість орієнтувати свою поведінку таким чином, щоб вона відповідала вимогам норми права на момент вчинення дії.

Відповідно до пункту 8 частини 1 статті 129 Конституції України основними засадами судочинства є забезпечення права на апеляційний перегляд справи та у визначених законом випадках - на касаційне оскарження судового рішення.

Згідно зі статтею 14 Закону України «Про судоустрій і статус суддів" учасники справи, яка є предметом судового розгляду, та інші особи мають право на апеляційний перегляд справи та у визначених законом випадках - на касаційне оскарження судового рішення.

Аналогічно й частина 1 статті 17 ГПК України регламентує, що учасники справи, а також особи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, інтереси та (або) обов`язки, мають право на апеляційний перегляд справи та у визначених законом випадках - на касаційне оскарження судового рішення.

Відповідно до статті 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують при розгляді справ практику Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) як джерело права.

У рішенні ЄСПЛ у справі «Ґарсія Манібардо проти Іспанії» («Garcia Manibardo v.» від 15.02.2000, № 38695/97) зазначалося, що спосіб, у який стаття 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод застосовується до апеляційних та касаційних судів, має залежати від особливостей процесуального характеру, а також до уваги мають бути взяті норми внутрішнього законодавства та роль касаційних судів у них (див. також рішення у справі «Monnel and Morris v. the United Kingdom» від 02.03.1987, № 9562/81, серія A, № 115, с. 22, п. 56, а також рішення у справі «Helmers v. Sweden» від 29.10.1996, серія A, № 212-A, с. 15, п. 31).

Отже, із встановленням законодавцем процесуальних фільтрів доступу до касаційного суду право на касаційне оскарження в Україні не є безумовним, що є передбачуваним для учасників судового процесу, виходячи із наведених вище норм ГПК України.

За вказаних обставин суд касаційної інстанції дійшов висновку про закриття касаційного провадження, відкритого за касаційною скаргою ТОВ «ІКБ спілка», згідно з пунктом 5 частини 1 статті 296 ГПК України.

Керуючись статтями 234, 235, 296 Господарського процесуального кодексу України, Верховний Суд

УХВАЛИВ:

Касаційне провадження за касаційною скаргою Товариства з обмеженою відповідальністю «Інвестиційно-кредитно-будівельна спілка» на рішення Господарського суду Полтавської області від 24.03.2023 та постанову Східного апеляційного господарського суду від 22.08.2023 у справі № 917/1762/21 закрити.

Ухвала набирає законної сили з моменту її оголошення та оскарженню не підлягає.

Головуючий Н. О. Волковицька

Судді С. К. Могил

О. В. Случ