ПІВДЕННО-ЗАХІДНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
_____________________________________________________________________________________________
П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

21 лютого 2024 року м. ОдесаСправа № 916/4187/23
м. Одеса, проспект Шевченка, 29, зал судових засідань Південно-західного апеляційного господарського суду №6

Південно-західний апеляційний господарський суд у складі:

головуючого судді Савицького Я.Ф.,

суддів: Колоколова С.І.,

Разюк Г.П.,

секретар судового засідання - Андрущенко В.В.,

за участю представників учасників судового процесу:

від позивача: Горець О.А., за ордером;

від відповідача: не з`явився;

розглянувши у відкритому судовому засіданні в режимі відеоконференції апеляційну скаргу Фізичної особи-підприємця Санькової Людмили Гнатівни

на рішення Господарського суду Одеської області

від 28 листопада 2023 року (повний текст складено 28.11.2023)

у справі № 916/4187/23

за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю "ДОЛФІ-УКРАЇНА"

до відповідача Фізичної особи-підприємця Санькової Людмили Гнатівни

про стягнення 292 227,20 грн.,-

суддя суду першої інстанції: Литвинова В.В.,

місце винесення рішення: м. Одеса, проспект Шевченка, 29, Господарський суд Одеської області

Сторони належним чином повідомлені про час і місце засідання суду.

В судовому засіданні 21.02.2024 відповідно до ст. 240 Господарського процесуального кодексу України проголошено вступну та резолютивну частини постанови.

В С Т А Н О В И В:

У вересні 2023 Товариство з обмеженою відповідальністю (ТОВ) "ДОЛФІ-УКРАЇНА" (позивач) звернулось до Господарського суду Одеської області з позовною заявою до фізичної особи-підприємця (ФОП) Санькової Людмили Гнатівни (відповідач) про стягнення з останньої 292 227,20 грн. заборгованості, з яких: 267 834,90 грн. основного боргу та 24 392,30 грн. - 30% річних.

Позов обґрунтований неналежним виконанням відповідача взятих на себе обов`язків за Договором поставки від 25.11.2022 №111/0 у частині повної оплати вартості отриманого товару, на яку позивачем було нараховано 30% річних.

Крім того, позивач просив стягнути з відповідача судові витрати зі сплати судового збору та професійної правничої допомоги.

Рішенням Господарського суду Одеської області від 28.11.2023 у справі №916/4187/23 (суддя Литвинова В.В.) позов Товариства з обмеженою відповідальністю "ДОЛФІ-УКРАЇНА" задоволено у повному обсязі. Стягнуто з фізичної особи-підприємця Санькової Людмили Гнатівни на користь Товариства з обмеженою відповідальністю "ДОЛФІ-УКРАЇНА" 292 227,20 грн. заборгованості, 24 000 грн. витрат на правничу допомогу та 4383,42 грн. витрат зі сплати судового збору.

Задовольняючи позовні вимоги Господарський суд Одеської області дійшов до висновку про доведення позивачем обставин, на які він посилається, належними, достатніми та допустимими доказами.

Не погоджуючись з рішенням суду першої інстанції, Фізична особа-підприємець Санькова Людмила Гнатівна звернулась до Південно-західного апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою, в якій просить скасувати рішення Господарського суду Одеської області від 28.11.2023 у справі №916/4187/23 та ухвалити нове рішення, яким відмовити у задоволенні позовних вимог.

Апелянт вважає, що оскаржуване рішення було ухвалене із порушенням норм матеріального та процесуального права, а також - із неврахуванням аргументів відповідача.

Обгрунтовуючи апеляційну скаргу ФОП Санькова Л.Г. зазначає, зокрема, наступне:

- Судом першої інстанції були залишені без розгляду відзив на позов, клопотання про розгляд справи в порядку загального позовного провадження, клопотання про витребування оригіналів документів та призначення експертизи, у зв`язку із пропуском відповідачем відповідних строків, встановлених ухвалою суду від 27.09.2023 про відкриття провадження у даній справі, яка була направлена відповідачу на електронну пошту останнього. Однак, на думку ФОП Санькової Л.Г., така позиція суду є проявом надмірного формалізму та позбавлення відповідача права на справедливий суд, оскільки будь-яких доказів своєчасного отримання відповідачем вказаної ухвали на електронну адресу, зазначену у позовній заяві позивачем, у суду немає, а відповідач, в свою чергу, зазначав, що він жодного документу від суду не отримував;

- щодо суті позовних вимог, то апелянт заперечує проти поставки товару позивачем, посилаючись на те, що поставка здійснюється на підставі відповідних заявок, що передбачено умовами спірного Договору, проте, жодної заявки відповідач позивачу не надавав. Тому позивач у якості доказів отримання відповідачем товару посилається лише на видаткові накладні, не надаючи копії заявок, які б підтверджували волю відповідача на його замовлення і отримання. Водночас, суд першої інстанції не задовольнив клопотання відповідача про витребування оригіналів відповідних заявок останнього на поставку спірного товару;

- також відповідач не погоджується і з непризначенням судом почеркознавчої експертизи, оскільки за твердженням останнього, на кожній із видаткових накладних відсутній підпис відповідача, а відтиск печатки ним не проставлявся. При цьому, апелянт наполягає на тому, що при прийняття товару ФОП Санькова Л.Г. робить все це самостійно. Тому відповідач вважає, що мали місце шахрайські дії (зловживання довірою), які виразились у підробленні його підписів, використання печатки схожої на його або його, використаної без відому, з метою закріплення за ним певного товару, який відповідач не мав волі та бажання приймати на реалізацію та реалізовувати;

- жодна довіреність на отримання товарів зазначених видаткових накладних відповідачем не видавалась, матеріально-відповідальна особа на приймання товару не визначалась, письмове повідомлення із зразком печатки (штампу) не надавалось.

Таким чином, апелянт зауважує, що незважаючи на відсутність у матеріалах справи заявок покупця на отримання товару та відповіді на такі заявки від продавця, не встановлення судом чи підписаний договір або видаткові накладні відповідачем або іншою особою, чи проставлено на видаткових накладних оригінальні відтиски печатки відповідача або проставлено відтиски схожої печатки, місцевий господарський суд ухвалив неправильне рішення про задоволення позовних вимог.

У зв`язку з цим, апелянт просить суд апеляційної інстанції витребувати у позивача документи на підтвердження отримання відповідачем товару, а саме: оригінали Договору поставки №111/0 від 25.11.2022 та спірних видаткових накладних.

Крім того, ФОП Санькова Л.Г. просить призначити у справі №916/4187/23 судову експертизу, на вирішення якої поставити таки питання:

1. Чи виконано рукописний текст, а саме: проставлено підпис у нижній праві частині 180 видаткових накладних у графі «Отримав (ла)» Саньковою Людмилою Гнатівною або іншою особою, чи проставлено відтиск оригінальної печатки, чи схожої на оригінальну?

2. Чи виконано рукописний текст, а саме: проставлено підпис та зроблено запис Санькова Л.Г. на 4 аркушах, у нижній праві частині Договору поставки №111/0 від 25 листопада 2022 року Саньковою Людмилою Гнатівною або іншою особою, чи проставлено відтиск оригінальної печатки, чи схожої на оригінальну?

На підтвердження своєї позиції апелянтом долучено до апеляційної скарги заяву про вчинення кримінального правопорушення, яка зареєстрована 18.12.2023 за №б/н канцелярією Відділу поліції №2 Одеського районного управління поліції №1.

Однак, з цього приводу судова колегія вказує, що частиною 1, 4 ст. 80 Господарського процесуального кодексу України встановлено, що учасники справи подають докази у справі безпосередньо до суду. Якщо доказ не може бути поданий у встановлений законом строк з об`єктивних причин, учасник справи повинен про це письмово повідомити суд та зазначити: доказ, який не може бути подано; причини, з яких доказ не може бути подано у зазначений строк; докази, які підтверджують, що особа здійснила всі залежні від неї дії, спрямовані на отримання вказаного доказу.

Докази, не подані у встановлений законом або судом строк, до розгляду судом не приймаються, крім випадку, коли особа, яка їх подає, обґрунтувала неможливість їх подання у вказаний строк з причин, що не залежали від неї (ч. 8 ст. 80 Господарського процесуального кодексу України).

Відсутність доказів на момент розгляду справи судом першої інстанції взагалі виключає можливість прийняття судом апеляційної інстанції додаткових доказів у порядку ст. 269 Господарського процесуального кодексу України не залежно від причин неподання позивачем таких доказів. Навпаки, саме допущення такої можливості судом апеляційної інстанції матиме наслідком порушення норм процесуального права, а також принципу правової визначеності, ключовим елементом якого є однозначність та передбачуваність.

Така правова позиція викладена Верховним Судом у постанові від 28.07.2020 у справі №904/2104/19.

Враховуючи те, що на момент ухвалення оскаржуваного рішення надана апелянтом заява від 18.12.2023 до Відділу поліції №2 Одеського районного управління поліції №1 не існувала, а відтак, не могла бути предметом дослідження у суді першої інстанції, судова колегія не приймає до розгляду новий доказ.

Ухвалою Південно-західного апеляційного господарського суду від 27.12.2023 відкрито апеляційне провадження за апеляційною скаргою Фізичної особи-підприємця Санькової Людмили Гнатівни на рішення Господарського суду Одеської області від 28.11.2023 у справі №916/4187/23; розгляд справи призначено на 21 лютого 2024 року об 11:00 год.; позивачу встановлено строк на подання відзиву на апеляційну скаргу.

09.01.2024 від Товариства з обмеженою відповідальністю «ДОЛФІ-УКРАЇНА» до Південно-західного апеляційного господарського суду надійшов відзив на апеляційну скаргу, в якому позивач не погоджується з доводами останньої, вважає її необґрунтованою, а тому просить суд залишити апеляційну скаргу без задоволення, а оскаржуване рішення - без змін.

При цьому, до вказаного відзиву позивачем надано платіжні інструкції на підтвердження часткових оплат ФОП Саньковою Л.Г. на користь ТОВ «ДОЛФІ-УКРАЇНА» поставок товару та копії довіреності від 25.11.2022 №1, в якій зазначено ПІБ належного представника покупця із наведенням зразка його підпису та зразка відбитку печатки ФОП Санькової Л.Г., якою уповноважений співробітник відповідача повинен завіряти свій підпис на видаткових накладних при прийманні товару.

Проте, апеляційна колегія вказує, що згідно з приписами ч. 3 ст. 269 Господарського процесуального кодексу України докази, які не були подані до суду першої інстанції, приймаються судом апеляційної інстанції лише у виняткових випадках, якщо учасник справи надав докази неможливості їх подання до суду першої інстанції з причин, що об`єктивно не залежали від нього.

Відповідно до висновків Верховного Суду стосовно застосування норм ч. 3 ст. 269 Господарського процесуального кодексу України, викладених у постановах: від 21.06.2018 у справі №906/612/17, від 22.08.2018 у справі №910/19776/17, від 05.12.2018 у справі №910/7190/18, приймаючи докази, які не були подані до суду першої інстанції, апеляційний господарський суд повинен мотивувати, в чому полягає винятковість випадку неподання зазначених доказів до суду першої інстанції у встановлений строк, а також зазначити які докази неможливості їх подання до суду першої інстанції з причин, що об`єктивно не залежали від особи, яка їх подає, були надані суду апеляційної інстанції.

Відтак, у вирішенні питань щодо прийняття додаткових доказів суд апеляційної інстанції повинен повно і всебічно з`ясовувати причини їх неподання з урахуванням конкретних обставин справи і об`єктивно оцінити поважність цих причин. У разі прийняття додаткових доказів у постанові апеляційної інстанції мають зазначатися підстави такого прийняття.

Однак, позивачем не заявлено будь-якого клопотання відносно вказаних вище документів, а тому додані позивачем до відзиву додаткові докази не приймаються судом апеляційної інстанції та справа переглядається без їх врахування.

Разом з відзивом на апеляційну скаргу позивачем подано клопотання про можливість участі представника ТОВ "ДОЛФІ-УКРАЇНА" - Горець Оксани Анатоліївни в судовому засіданні в режимі відеоконференції поза межами приміщення суду, з використанням власних технічних засобів - через систему відеоконференцзв`язку "EasyCon".

Вказане клопотання задоволено відповідною ухвалою суду апеляційної інстанції від 15.01.2024; вирішено здійснювати розгляд апеляційної скарги у справі №916/4187/23 в режимі відеоконференції.

21.02.2024 у судове засідання з`явився представник ТОВ "ДОЛФІ-УКРАЇНА", який виклавши свою правову позицію у справі та заперечуючи проти призначення судової експертизи з підстав затягування строку розгляду даної справи, просив суд апеляційної інстанції залишити оскаржуване рішення місцевого господарського суду без змін

Представник відповідача у судове засідання не з`явився, хоча про дату, час та місце розгляду апеляційної скарги повідомлялись належним чином; про причини неявки суд не повідомив.

Відповідно до ч. 12 ст. 270 Господарського процесуального кодексу України, неявка сторін, або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.

Враховуючи те, що судом апеляційної інстанції створено всі необхідні умови для встановлення фактичних обставин справи і правильного застосування законодавства; вжито заходи для належного повідомлення сторін про час та місце розгляду справи; участь в засіданні суду є правом, а не обов`язком сторін; явка учасників судового процесу ухвалами суду не визнана обов`язковою, матеріалів справи достатньо для винесення законного та обґрунтованого рішення, суд апеляційної інстанції вважає, що відсутність представника ФОП Санькової Л.Г. у даному випадку не перешкоджає вирішенню спору та не повинно заважати здійсненню правосуддя у встановлений законом строк.

У судовому засіданні 21.02.2024, яке проводилось у режимі відеоконференції, оголошено вступну та резолютивну частини постанови.

Згідно зі ст. 269 Господарського процесуального кодексу України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї. Докази, які не були подані до суду першої інстанції, приймаються судом лише у виняткових випадках, якщо учасник справи надав докази неможливості їх подання до суду першої інстанції з причин, що об`єктивно не залежали від нього. Суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права. У суді апеляційної інстанції не приймаються і не розглядаються позовні вимоги та підстави позову, що не були предметом розгляду в суді першої інстанції.

Дослідивши матеріали справи, розглянувши доводи та вимоги апеляційної скарги, колегія суддів Південно-західного апеляційного господарського суду встановила наступне.

Матеріали справи свідчать, що 25.11.2022 року між Товариством з обмеженою відповідальністю "ДОЛФІ-УКРАЇНА" (постачальник) та фізичною особою-підприємцем Саньковою Людмилою Гнатівною (покупець) укладено Договір поставки №111/О (далі - Договір), за умовами п. 1.1 якого постачальник зобов`язується передавати (постачати) покупцеві непродовольчі товари (далі товар), а покупець зобов`язується приймати та оплачувати такий товар.

Кількість, ціна і асортимент товару узгоджуються сторонами в видатковій та/або товарно-транспортній накладній (надалі - накладна), яка складається постачальником на підставі замовлення покупця (п. 1.2 Договору).

Загальна вартість цього Договору складає суму всіх поставок здійснених Сторонами в межах даного Договору (п. 1.3 Договору).

Відповідно до п. 1.4 Договору загальна кількість товару, що постачається за даним Договором, визначається як нарастаюча кількість по всіх поставках, проведених згідно підписаних Сторонами накладних.

Згідно з п. 2.1 Договору замовлення товару здійснюється покупцем на підставі письмової або електронної завки та наявності товару у постачальника на момент отримання заявки.

Пунктом 2.3 Договору встановлено, що поставка товару за цим Договором здійснюється окремими партіями, на підставі накладної. Оформлення специфікації є необов`язковим.

Постачальник здійснює поставку кожної партії товару на умовах DDP (Інкотермс 2010), за адресою вказаною в заявці покупця, якщо інші умови поставки не визначені Сторонами (п. 2.4 Договору).

За приписами п. 2.6 Договору, у зв`язку з тим, що поставка товарів за цим Договором може здійснюватись централізовано-кільцевими перевезеннями, то відповідно передача товару покупцю може здійснюватись без довіреності. В даному випадку покупець письмово повідомляє постачальника про зразок печатки (штампу), якою матеріально-відповідальна особа, що буде приймати цінності, завіряє на супровідних документах (накладній, акті, тощо) свій підпис про одержання цінностей. В разі незатвердження графіку перевезень у відповідному письмовому повідомленні, Сторони домовились, що централізовано-кільцеві перевезення будуть здійснюватись щомісяця.

Відповідно до п. 4.1 Договору, ціна на кожне найменування товару за цим Договором визначається виходячи з відпускних цін, встановлених постачальником на дату отримання заявки від покупця, та вважається остаточно узгодженою в розмірі, вказаному у документах, що підтверджують передачу товару (видаткові, товаро-транспортні накладні). В ціну (вартість) товару включено вартість пакування, маркування та доставки товару.

Пунктом 4.2 Договору встановлено, що розрахунок за товар здійснюється в національній валюті України (гривні), в безготівковому порядку, шляхом перерахування покупцем коштів на банківський рахунок постачальника.

При цьому, пунктом 4.3 Договору сторони узгодили, що покупець сплачує 100% від вартості кожної партії товару протягом 45 календарних днів з дати отримання товару. Отримання товару підтверджується (видатковою, товарно-транспортною) накладною, підписаною сторонами. Датою (моментом) оплати вважається дата зарахування коштів на банківський рахунок постачальника.

Згідно з п. 4.5 Договору, при заборгованості за товар по декількох накладних, отримані кошти будуть зараховуватися як погашення заборгованості за раніше отриманий товар покупцем, незалежно від призначення оплати (платежу), вказаного в платіжному дорученні.

У разі невиконання або неналежного виконання зобов`язань за даним Договором, Сторони несуть відповідальність, передбачену цим Договором та чинним законодавством України. Сторони несуть відповідальність за порушення своїх зобов`язань за цим Договором незалежно від їх вини, якщо не доведуть, шо порушення сталося внаслідок непередбаченого випадку або непереборної сили. Не вважається непередбаченим випадком відсутність у боржника необхідних коштів (п. 5.1 Договору).

Приписами п 5.5 Договору встановлено, що за прострочення виконання грошового зобов`язання щодо оплати товарів, покупець сплачує постачальнику 30% (тридцять) річних від простроченої суми заборгованості відповідно до ст. 625 Цивільного кодексу України.

Відповідно до п. 7.1 Договору, він набирає чинності з дати його підписання уповноваженими представниками сторін і діє до 31.12.2022. Сторони дійшли згоди, що без укладання будь-яких додаткових угод, вважати даний Договір пролонгованим на кожний наступний рік на тих самих умовах, якщо жодна із сторін за 30 (тридцять) календарних днів до дати закінчення строку дії Договору, письмово не повідомить іншу сторону про його припинення.

Договір підписано уповноваженими представниками сторін та скріплено печатками контрагентів.

За твердженням позивача, на виконання умов Договору він поставив відповідачу товар на загальну суму 378 980,33 грн., а відповідач частково розрахувався з позивачем на суму 111 145,43 грн.

Таким чином, у відповідача виникла заборгованість перед позивачем за отриманий товар в сумі 267 834,90 грн., що підтверджується видатковими накладними за період з 12.12.2022 по 02.08.2023, які підписані сторонами і засвідчені їх печатками.

Копії зазначених видаткових накладних додано до позовної заяви (т.1 а.с. 29-31, 32, 53-227).

Звертаючись із позовом до суду першої інстанції, позивач зазначив, що відповідач своєчасно та в повному обсязі не оплатив поставлений товар у зв`язку з чим за останнім рахується заборгованість на яку позивачем нараховано 30% річних.

Дослідивши доводи апеляційної скарги, перевіривши правильність юридичної оцінки встановлених фактичних обставин справи, застосування господарським судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права при винесені рішення, колегія суддів Південно-західного апеляційного господарського суду дійшла наступних висновків.

Щодо аргументів відповідача про неотримання останнім ухвали суду першої інстанції про відкриття судового провадження, в якій ФОП Санькової Л.Г. надавався строк на подання будь-яких клопотань, у зв`язку з чим відповідачем було пропущено строк на подання, зокрема, відзиву на позов, клопотання про витребування оригіналів документів та призначення експертизи, що в свою чергу стало підставою для залишення вказаних процесуальних документів відповідача без розгляду.

Як свідчать матеріали справи, 27.09.2023 Господарським судом Одеської області було відкрито провадження у справі №916/4187/23 за позовом ТОВ "ДОЛФІ-УКРАЇНА" до ФОП Санькової Людмили Гнатівни про стягнення з останньої заборгованості у розмірі 292 227,20 грн.

У даній ухвалі визначено здійснювати розгляд справи за правилами спрощеного позовного провадження, без повідомлення (виклику) учасників справи та встановлено відповідачу, зокрема, строк на подання суду відзиву на позов, заяв з процесуальних питань (за наявності) протягом п`ятнадцяти днів з дня вручення ухвали про відкриття провадження у справі, що узгоджується з вимогами ст.ст. 251, 252 Господарського процесуального кодексу України.

Також судом повідомлено відповідача, що у разі ненадання заяв по суті справи у встановлений судом строк без поважних причин, суд вирішує справу за наявними матеріалами (ч. 2 ст. 178 Господарського процесуального кодексу України).

Верховною Радою України 29.06.2023 прийнято Закон України №3200-IX «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо обов`язкової реєстрації та використання електронних кабінетів в Єдиній судовій інформаційно-телекомунікаційній системі або її окремій підсистемі (модулі), що забезпечує обмін документами» (далі - ЄСІТС, Закон №3200-IX). Цей Закон набрав чинності 21.07.2023.

Згідно з новою редакцією ч.ч. 5, 8 ст. 6 Господарського процесуального кодексу України відповідно до Закону №3200-IX та з урахуванням змін внесених відповідно до Закону №3424-ІХ в абзац 1 ч. 6 ст. 6 Господарського процесуального кодексу України та викладення ч. 7 ст. 6 Господарського процесуального кодексу України в новій редакції, суд направляє судові рішення та інші процесуальні документи учасникам судового процесу до їхніх електронних кабінетів, вчиняє інші процесуальні дії в електронній формі із застосуванням ЄСІТС або її окремої підсистеми (модуля), що забезпечує обмін документами, в порядку, визначеному цим Кодексом, Положенням про ЄСІТС та/або положеннями, що визначають порядок функціонування її окремих підсистем (модулів).

Відповідно до п. 3 розділу II «Прикінцеві та перехідні положення» Закону №3200-IX, офіційні електронні адреси, зареєстровані до набрання чинності цим Законом, вважаються електронними кабінетами і використовуються судом, учасниками справи за правилами та в порядку, що діють після введення в дію цього Закону.

Пунктом 5.8 розділу І Положення про порядок функціонування окремих підсистем (модулів) Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи, затвердженого рішенням Вищої ради правосуддя від 17.08.2021 №1845/0/15-21 (далі - Положення), встановлено, що офіційна електронна адреса - це сервіс Електронного кабінету ЄСІТС, адреса електронної пошти, вказана користувачем в Електронному кабінеті ЄСІТС, або адреса електронної пошти, вказана в одному з державних реєстрів.

Таким чином, у розумінні Положення офіційною електронною адресою є адреса електронної пошти, вказана користувачем в Електронному кабінеті ЄСІТС, або адреса електронної пошти, вказана в одному з державних реєстрів.

Подібна позиція висловлена Верховним Судом у постановах: від 28.06.2022 у справі №761/21436/20, від 07.07.2022 у справі №120/4298/21-а.

Відповідно до витягу з Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань електронна пошта відповідача ІНФОРМАЦІЯ_1, яка була зазначена в позовній заяві, є його офіційною електронною адресою.

Частиною 1 та частиною 4 ст. 10 Закону України "Про державну реєстрацію юридичних осіб, фізичних осіб - підприємців та громадських формувань" визначено, що якщо відомості, які підлягають внесенню до Єдиного держаного реєстру, були внесені до нього, то такі відомості вважаються достовірними і можуть бути використані в спорі з третьою особою, доки до них не внесено відповідних змін.

Отже, електронна пошта відповідача (код РНОКПП ) - ІНФОРМАЦІЯ_1, яка зазначена в Єдиному державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань, є офіційною електронною адресою, яка вважається електронним кабінетом відповідача в силу положень п. 3 розділу II «Прикінцеві та перехідні положення» Закону №3200-IX, а тому використовуються судом, а надсилання судом першої інстанції копії ухвали від 27.09.2023 відповідачу на офіційну електронну адресу відповідає приписам ч.ч. 5 та 7 ст. 6 Господарського процесуального кодексу України.

Суд направив ухвалу від 27.09.2023 про відкриття провадження відповідачу на електронну пошту ІНФОРМАЦІЯ_1, що підтверджується довідкою про доставку електронного листа до електронної скриньки 29.09.2023 (т.1 а.с. 231, 235).

Положеннями пункту 2. ч. 6 ст. 242 Господарського процесуального кодексу України (в редакції станом на час направлення ухвали відповідачу) встановлено, що днем врученнясудового рішення є день отримання судом повідомлення про доставлення копії судового рішення на офіційну електронну адресу особи.

Таким чином, матеріалами справи підтверджується те, що ухвала суду від 27.09.2023 вважається врученим ФОП Саньковій Л.Г. відповідно до ч. 6 статті 242 названого Кодексу і з 29.09.2023 відповідач був належним чином повідомлений про відкриття відносно нього судового провадження у господарській справі із встановленням строку на подання необхідних процесуальних документів

А тому посилання апелянта на те, що відповідач не отримував ухвали про відкриття провадження у справі №916/4187/23 є хибними, у зв`язку з чим не враховуються апеляційним судом.

Відповідно до ст. 165 Господарського процесуального кодексу України відзив подається в строк, встановлений судом, який не може бути меншим п`ятнадцяти днів з дня вручення ухвали про відкриття провадження у справі.

Враховуючи вимоги ухвали від 27.09.2023, строк для подання відзиву (15 днів з дня вручення ухвали про відкриття провадження у справі) у ФОП Санькової Л.Г. сплив 16.10.2023 (з урахуванням вихідних днів).

Разом з цим, за положеннями ч.ч. 2, 3 ст. 252 Господарського процесуального кодексу України, розгляд справи по суті в порядку спрощеного провадження починається з відкриття першого судового засідання або через тридцять днів з дня відкриття провадження у справі, якщо судове засідання не проводиться. Якщо для розгляду справи у порядку спрощеного позовного провадження відповідно до цього Кодексу судове засідання не проводиться, процесуальні дії, строк вчинення яких відповідно до цього Кодексу обмежений першим судовим засіданням у справі, можуть вчинятися протягом тридцяти днів з дня відкриття провадження у справі.

Тобто, у даному випадку господарським процесуальним законодавством чітко визначені строки для проведення підготовчих дій - 30 днів з дня відкриття провадження у справі.

Відтак, відповідач повинен був надати до суду будь-які заяви та клопотання в строк до 27.10.2023 включно.

Проте, представником відповідача - адвокатом Васильєвим Ю.Ю. відзив на позов, яким він просить відмовити в задоволенні позову, клопотання про витребування у позивача оригіналів 180 видаткових накладних, клопотання про призначення судової почеркознавчої експертизи та клопотання про розгляд справи в загальному позовному провадженні надіслани суду першої інстанції лише 27.11.2023, тобто, з перепусткою 30 днів від визначеного чинним законодавством строку.

Згідно зі ст. 118 Господарського процесуального кодексу України, право на вчинення процесуальних дій втрачається із закінченням встановленого законом або призначеного судом строку. Заяви, скарги і документи, подані після закінчення процесуальних строків, залишаються без розгляду, крім випадків, передбачених цим Кодексом.

Статтею 207 Господарського процесуального кодексу України встановлено, що суд залишає без розгляду заяви та клопотання, які без поважних причин не були заявлені в підготовчому провадженні або в інший строк, визначений судом.

Таким чином, право подати відзив на позовну заяву та наведені вище клопотання про витребування оригіналів документів та призначення судової експертизи відповідач втратив у зв`язку із пропуском визначеного законом строку для вчинення відповідних процесуальних дій (у випадку, якщо для розгляду справи у порядку спрощеного позовного провадження відповідно до цього Кодексу судове засідання не проводиться), що мало наслідком залишення ціх процесуальних документів без розгляду, що і було здійснено судом першої інстанції.

При цьому, судова колегія звертає увагу на те, що відповідачем не було обгрунтовано поважності причин пропуску строку для подання зазначених судом в ухвалі від 27.09.2023 документів, оскільки поважними причинами визнаються лише такі обставини, які є об`єктивно непереборними та пов`язані з дійсними істотними труднощами для своєчасного вчинення процесуальних дій.

Більш того, дослідивши надані представником відповідача в суд першої інстанції відзив на позовну заяву, клопотання про витребування доказів та призначення експертизи (т. 2 а.с. 7-8, 12-13), судова колегія звертає увагу на те, що останнім взагалі не заявлялось клопотання про поновлення пропущеного процесуального строку, відповідно до ч.1 ст. 119 Господарського процесуального кодексу України.

Закон встановлює рівні можливості для сторін і гарантує їм право на захист своїх інтересів. Принцип рівності учасників судового процесу перед законом і судом є важливим засобом захисту їх прав і законних інтересів, що унеможливлює ущемлення будь-чиїх процесуальних прав. Це дає змогу сторонам вчиняти передбачені законодавством процесуальні дії, реалізовувати надані їм законом права і виконувати покладені на них обов`язки. Особи, які беруть участь у справі, вправі вільно розпоряджатися своїми процесуальними правами.

Водночас, апеляційний суд наголошує, що пропуск процесуального строку - це юридичний факт, який настає внаслідок бездіяльності уповноваженої особи в момент настання (або закінчення) цього строку з поважних причин чи з причини, що не можуть бути визнані такими, і такий, що породжує відповідні правові наслідки.

Ураховуючи вищенаведене, судова колегія зауважує, що у даному випадку не відбулось порушення норм процесуального права судом першої інстанції, оскільки останній діяв, дотримуючись встановлених законом правил, а представник відповідача не підтвердив жодними доказами неможливість виконання відповідних процесуальних дій у встановлений строк.

Щодо заявлених на стадії апеляційного перегляду справи №916/4187/23 клопотань відповідача про призначення почеркознавчої експертизи та витребування оригіналів Договору поставки №111/0 від 25.11.2022 і спірних видаткових накладних, то судова колегія зазначає, що в апеляційній інстанції не приймаються і не розглядаються вимоги, що не були предметом розгляду в суді першої інстанції, в чому і полягає особливість розгляду справ в апеляційній інстанції.

Оскільки рішення по суті спору ухвалюється судом першої інстанції, а на стадії апеляційного провадження здійснюється лише перевірка законності й обґрунтованості рішення суду, то у судової колегії апеляційного суду відсутні правові підстави для розгляду вищевказаних клопотань апелянта про витребування доказів та про проведення судової експертизи, заявлених в суді апеляційної інстанції, відповідно до положень ст. 269 Господарського процесуального кодексу України.

Щодо суті позовних вимог.

Пунктом 1 ч.2 ст.11 Цивільного кодексу України встановлено, що однією із підстав виникнення цивільних прав та обов`язків є договір, який в силу вимог ч.1 ст.629 Цивільного кодексу України є обов`язковим для виконання сторонами.

Як вже зазначалось вище, між сторонами укладено Договір від 25.11.2022 №111/0, який за своєю правовою природою є договором поставки.

Статтею 265 Господарського кодексу України встановлено, що за договором поставки одна сторона - постачальник зобов`язується передати (поставити) у зумовлені строки (строк) другій стороні - покупцеві товар (товари), а покупець зобов`язується прийняти вказаний товар (товари) і сплатити за нього певну грошову суму. До відносин поставки, не врегульованих цим Кодексом, застосовуються відповідні положення Цивільного кодексу України про договір купівлі-продажу.

Аналогічні положення містяться у ст. 712 Цивільного кодексу України.

В свою чергу відповідно до ст. 655 Цивільного кодексу України за договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов`язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов`язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму.

За змістом статей 525, 526 Цивільного кодексу України, які кореспондуються з вимогами ч.1, ч.7 ст.193 Господарського кодексу України, зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться; одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом.

Частиною 1 ст. 692 Цивільного кодексу України передбачено, що покупець зобов`язаний оплатити товар після його прийняття або прийняття товаророзпорядчих документів на нього, якщо договором або актами цивільного законодавства не встановлений інший строк оплати товару.

Як зазначалось вище, умовами п. 4.3 Договору встановлено, що покупець повинен розрахуватись за отриманий товар протягом 45 календарних днів з дати відповідного отримання.

Згідно з ч. 1 ст. 664 Цивільного кодексу України, обов`язок продавця передати товар покупцеві вважається виконаним у момент:

1) вручення товару покупцеві, якщо договором встановлений обов`язок продавця доставити товар;

2) надання товару в розпорядження покупця, якщо товар має бути переданий покупцеві за місцезнаходженням товару.

Статтею 610 Цивільного кодексу України передбачено, що порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).

Як зазначає позивач, ним здійснювалась поставка товару, а покупцем проводилась часткова оплата отриманої продукції. Проте, починаючи з 12.12.2022 покупець почав порушувати умови Договору.

При цьому, на підтвердження своїх вимог ТОВ «ДОЛФІ-УКРАЇНА» долучило до позову видаткові накладні за період з 12.12.2022 по 02.08.2023 на загальну суму 267 834,90 грн.

Судова колегія зазначає, що факт здійснення господарської операції повинно бути підтверджено відповідними первинними документами.

Стаття 1 Закону України "Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні" передбачає, що первинний документ - це документ, який містить відомості про господарську операцію.

Відповідно до положень пп. 2.1 ч. 2 Положення "Про документальне забезпечення записів бухгалтерського обліку", затвердженого наказом Міністерства Фінансів України від 24.05.1995 року №88 первинні документи - це документи, створені у письмовій або електронній формі, які містять відомості про господарські операції, включаючи розпорядження та дозволи адміністрації (власника) на їх проведення. Господарські операції - це факти підприємницької та іншої діяльності, що впливають на стан майна, капіталу, зобов`язань і фінансових результатів.

Відповідно до ст. 9 Закону України "Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні" підставою для бухгалтерського обліку господарських операцій є первинні документи. Для контролю та впорядкування оброблення даних на підставі первинних документів можуть складатися зведені облікові документи. Первинні та зведені облікові документи можуть бути складені у паперовій або в електронній формі та повинні мати такі обов`язкові реквізити:

- назву документа (форми);

- дату складання;

- назву підприємства, від імені якого складено документ;

- зміст та обсяг господарської операції, одиницю виміру господарської операції;

- посади осіб, відповідальних за здійснення господарської операції і правильність її оформлення;

- особистий підпис або інші дані, що дають змогу ідентифікувати особу, яка брала участь у здійсненні господарської операції.

Неістотні недоліки в документах, що містять відомості про господарську операцію, не є підставою для невизнання господарської операції, за умови, що такі недоліки не перешкоджають можливості ідентифікувати особу, яка брала участь у здійсненні господарської операції, та містять відомості про дату складання документа, назву підприємства, від імені якого складено документ, зміст та обсяг господарської операції тощо.

Згідно абз. 1 п. 2.4 Положення "Про документальне забезпечення записів бухгалтерського обліку" первинні документи повинні мати такі обов`язкові реквізити: найменування підприємства, установи, від імені яких складений документ, назва документа (форми), дата складання, зміст та обсяг господарської операції, одиниця виміру господарської операції (у натуральному та/або вартісному виразі), посади і прізвища осіб, відповідальних за здійснення господарської операції і правильність її оформлення, особистий підпис або інші дані, що дають змогу ідентифікувати особу, яка брала участь у здійсненні господарської операції.

Положеннями абз. 1 п. 2.5. Положення "Про документальне забезпечення записів бухгалтерського обліку" передбачено, що документ має бути підписаний особисто, а підпис може бути скріплений печаткою. Електронний підпис накладається відповідно до законодавства про електронні документи та електронний документообіг.

Отже, обов`язковою умовою, що може бути доказом здійснення господарської операції саме з конкретним контрагентом, є наявність у первинному документі даних, що дають змогу ідентифікувати особу, яка брала участь у здійсненні господарської операції з боку саме цього контрагента та дані, що дають змогу визначити повноваження такої особи на вчинення вказаних дій.

Як встановлено судом першої інстанції та перевірено апеляційною колегією, кожна видаткова накладна, що наявна у матеріалах справи, оформлена в межах Договору поставки від 25.11.2022 №111/О, містить інформацію стосовно найменування товару, кількості продукції її ціни та загальної вартості; назву документа та його номер; дату складання; назву підприємства, від імені якого складено документ; ПІБ посадової особи покупця, відповідальної за здійснення господарської операції; особистий підпис відповідальних осіб обох сторін, які брали участь у здійсненні господарської операції; контактний номер телефону відповідальної особи покупця; номер та дату заказу покупця, на підставі якого здійснюється поставка за відповідною видатковою накладною; адресу доставки товару; відтиск печатки покупця тощо.

Отже, судова колегія цілком погоджується із судом першої інстанції, що подані позивачем в якості доказу здійснення господарської операції видаткові накладні, в розумінні положень чинного законодавства, є первинними документами, а відтак такими документами, які є підставою для виникнення у відповідача обов`язку з проведення розрахунку за відпущений позивачем товар.

Щодо заперечення відповідача стосовно ідентичності відтиску печатки, який міститься на спірних видаткових накладних, з оригіналом печатки ФОП Санькової Л.Г.

Відповідно до статті 58-1 Господарського кодексу України суб`єкт господарювання має право використовувати у своїй діяльності печатки. Використання суб`єктом господарювання печатки не є обов`язковим. Виготовлення, продаж та/або придбання печаток здійснюється без одержання будь-яких документів дозвільного характеру.

Згідно пунктів 1, 5, 9, 10 глави 3 розділу 2 Правила організації діловодства та архівного зберігання документів у державних органах, органах місцевого самоврядування, на підприємствах, в установах і організаціях затверджених наказом Міністерства юстиції України 18.06.2015 №1000/5 право на застосування гербових печаток (для установ, які мають право використовувати державну символіку) або печаток установи із зазначенням найменування установи та ідентифікаційного коду (далі - печатка установи) закріплюється у положенні (статуті) установи і зумовлюється її правовим статусом.

На документах, що засвідчують права громадян і юридичних осіб, на яких фіксується факт витрати коштів і проведення операцій з матеріальними цінностями, підпис посадової (відповідальної) особи скріплюється печаткою установи (за наявності).

Розпорядчим документом керівника установи визначаються порядок використання, місце зберігання печатки установи і посадові особи, відповідальні за її зберігання, а також перелік посадових осіб, підписи яких скріплюються печаткою установи.

Облік усіх печаток та штампів, що застосовуються в установі, ведеться у журналі за формою, наведеною в додатку 2 до цих Правил. Видача печаток, штампів посадовим особам здійснюється під підпис у відповідному журналі. Печатки зберігаються у шафах (сейфах), що надійно замикаються і опечатуються.

Як неодноразово зазначав Верховний Суд у своїх правових висновках (зокрема, постанови від 06.11.2018 у справі № 910/6216/17, від 05.12.2018 у справі № 915/878/16, від 03.02.2020 у справі №909/1073/17, від 18.08.2020 у справі №927/833/18) встановивши наявність відбитку печатки відповідача на спірних документах та, враховуючи, що відповідач несе повну відповідальність за законність використання його печатки, зокрема, при нанесенні відбитків на договорах, накладних, суди мають дослідити питання встановлення обставин, що печатка була загублена відповідачем, викрадена в нього або в інший спосіб вибула з його володіння, через що печаткою могла б протиправно скористатися інша особа.

З`ясування відповідних питань і оцінка пов`язаних з ними доказів має істотне значення для вирішення такого спору, оскільки це дозволило б з максимально можливим за даних обставин ступенем достовірності ідентифікувати особу, яка брала участь у здійсненні відповідних господарських операцій.

При цьому, у постанові від 20.12.2018 у справі №910/19702/17 Верховний Суд дійшов висновку, що відсутність у видаткових накладних назви посади особи, яка отримала товар за цією накладною, за наявності підпису у цій накладній, який засвідчений відтиском печатки покупця, не може свідчить про те, що такі видаткові накладні є неналежними доказами у справі. Відтиск печатки на видаткових накладних є свідченням участі особи у здійсненні господарської операції за цими накладними.

Так, як вже було вказано вище, всі видаткові накладні, які наявні у матеріалах справи, крім підпису відповідальної особи відповідача, містять відтиск печатки ФОП Санькової Л.Г.

При цьому, колегія суддів зазначає, що наявні матеріали справи не містять належних та допустимих доказів в підтвердження фактів протиправності використання печатки відповідача чи доказів її втрати, або іншого вибуття її у спірний період з володіння ФОП Санькової Л.Г., через що печаткою могла б протиправно скористатися інша особа. Так само і не надано доказів звернення до правоохоронних органів у спірний період, у зв`язку із втратою чи викраденням печатки.

Відтак, беручи до уваги повну відповідальність відповідача за законність використання його печатки, а також з огляду на відсутність в матеріалах справи доказового підтвердження факту втрати чи викрадення печатки відповідача, а відтак її використання поза волею цієї особи, колегія суддів приходить до висновку, що відтиск печатки на вказаних видаткових накладних є свідченням участі особи у здійсненні господарської операції за цими документами.

Крім того, у постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду по справі №674/461/16-ц зазначено: «підпис є обов`язковим реквізитом правочину, вчиненого в письмовій формі. Наявність підпису підтверджує наміри та волю й фіксує волевиявлення учасника (-ів) правочину, забезпечує їх ідентифікацію та цілісність документу, в якому втілюється правочин. Внаслідок цього підписання правочину здійснюється стороною (сторонами) або ж уповноваженими особами».

Судова колегія зауважує, що посилаючись на невідповідність підписів уповноваженої особи покупця, відповідач не надав суду жодного доказу, якій би свідчив, що товар, зазначений у видаткових накладних, позивачем не поставлявся.

Отже, наявний підпис з боку покупця на спірних видаткових накладних підтверджує волевиявлення відповідача на отримання відповідного товару.

Будь-якого дефекту на жодному з первинних документів, наявних у матеріалах справи, відносно спірних поставок апеляційною колегією не встановлено.

Відсутність довіреності на отримання кожної партії товару передбачена пунктом 2.6 Договору поставки, згідно з яким поставка товарів за цим Договором може здійснюватись централізовано-кільцевими перевезеннями, що передбачає, що передача товару покупцю може здійснюватись без довіреності, з повідомленням постачальника про зразок печатки (штампу), якою матеріально-відповідальна особа, що буде приймати цінності, завіряє на супровідних документах (накладній, акті, тощо) свій підпис про одержання цінностей.

При цьому, як зазначалось вище, судом доведено, що відтиск печатки відповідача на спірних видаткових накладних є свідченням участі особи у здійсненні господарської операції за цими документами.

Більш того, дослідивши видаткові накладні, апеляційним судом встановлено, що поставка протягом 12.12.2022 - 02.08.2023 відбувалась лише за 2 (двома) постійними адресами: м. Одеса, вул. Преображенська, 41 та м. Одеса, вул. Одарія, 12. При цьому, відповідальною особою відповідача, який приймає товар та засвідчує свою підпис відповідною печаткою покупця визначено особу - Гаврильчина Юрія Леонідовича.

У цьому контексті судова колегія звертає увагу на те, що протягом вказаного періоду, а саме: більш, ніж півроку жодних претензій щодо відповідних поставок відповідачем не висувалось. У матеріалах справи відсутні будь-які докази, які б підтверджували зауваження ФОП Санькової Л.Г. стосовно співпраці з ТОВ ДОЛФІ-УКРАЇНА» в частині передачі товару неналежній особі, або поставки товару, що не замовлявся, або поставки товару не на вказану відповідачем адресу. Протягом спірного періоду поставок жодної відмови від надмірно поставленого товару відповідачем не заявлено. Також матеріалами справи не підтверджуються будь-які дії відповідача щодо коригування умов поставки або повернення товару, який за твердженням покупця, не замовлявся.

При цьому, твердження апелянта про те, що ним не надавались позивачу заявки на поставку товару суд апеляційної інстанції оцінює критично, оскільки кожна видаткова накладна має посилання на окрему заявку покупця із зазначенням номеру такої заявки та дати, коли вона була здійснена.

Водночас, позивач зауважує, що між сторонами склались триваючи правовідносини і відповідні заявки відповідач здійснював в усному або телефонному режимі. Враховуючи, що свої обов`язки відповідач протягом певного часу виконував належним чином, то товар поставлявся останньому без письмового підтвердження покупця здійснених заявок на поставку товару.

Разом з цим, апеляційна колегія зазначає, що якщо враховувати доводи апелянта, то слід дійти висновку про те, що ФОП Санькова Л.Г. як суб`єкт господарської діяльності півроку взагалі не цікавилась, який товар та в яких кількостях реалізується у торгових об`єктах відповідача.

Ураховуючи все вищенаведене та з огляду на матеріали справи, судова колегія вказує, що згідно з ч.ч. 1, 3 ст. 74 Господарського процесуального кодексу України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи.

Обов`язок із доказування слід розуміти як закріплену в процесуальному та матеріальному законодавстві міру належної поведінки особи, що бере участь у судовому процесі, із збирання та надання доказів для підтвердження свого суб`єктивного права, що має за мету усунення невизначеності, яка виникає в правовідносинах у разі неможливості достовірно з`ясувати обставини, які мають значення для справи.

На сьогодні у праві існують такі основні стандарти доказування: «баланс імовірностей» (balanceofprobabilities) або «перевага доказів» (preponderanceoftheevidence); «наявність чітких та переконливих доказів» (clearandconvincingevidence); «поза розумним сумнівом» (beyondreasonabledoubt).

Стаття 79 Господарського процесуального кодексу України закріпила в господарському процесі стандарт доказування «вірогідності доказів».

Стандарт доказування «вірогідності доказів» підкреслює необхідність співставлення судом доказів, які надає позивач та відповідач. Необхідним є не надати достатньо доказів для підтвердження певної обставини, а надати їх саме ту кількість, яка зможе переважити доводи протилежної сторони судового процесу.

Відповідно до ст. 79 Господарського процесуального кодексу України, наявність обставини, на яку сторона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, вважається доведеною, якщо докази, надані на підтвердження такої обставини, є більш вірогідними, ніж докази, надані на її спростування. Питання про вірогідність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.

Тлумачення змісту цієї статті свідчить, що нею покладено на суд обов`язок оцінювати докази, обставини справи з огляду на їх вірогідність, яка дозволяє дійти висновку, що факти, які розглядаються, скоріше були (мали місце), аніж не були.

Питання про вірогідність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.

Отже, доводи апелянта про відсутність оригіналів документів та непідтвердження поставки товару - відхиляються судом апеляційної інстанції як необґрунтовані, з урахуванням твердження позивача, що оригінали документів, долучених до позовної заяви, знаходяться у ТОВ «ДОЛФІ-УКРАЇНА» і будуть надані для огляду в судовому засіданні за вимогою суду.

На підставі вищевикладеного, враховуючи приписи ст. 79 Господарського процесуального кодексу України, колегія суддів дійшла висновку, що надані позивачем докази з більшою вірогідністю підтверджують факт поставки товару на суму 267 834,90 грн., аніж доводи, представлені відповідачем на спростовування вказаних обставин.

Відтак, оскільки відповідач не надав суду доказів належного виконання свого зобов`язання щодо оплати поставленого йому товару, правомірним є висновок суду першої інстанції, що відповідачем було порушено умови Договору поставки від 25.11.2022 №111/0 та положень ст.ст. 525, 526 Цивільного кодексу України, ст. 193 Господарського кодексу України, а тому обґрунтовано стягнув з відповідача основну заборгованість у розмірі 267 834,90 грн.

Щодо заявлених до стягнення 24 392,30 грн. 30% річних, нарахованих відповідачу за порушення зобов`язання щодо повної та своєчасної оплати поставленого товару, колегія суддів виходить з такого.

Частиною 2 ст. 625 Цивільного кодексу України передбачено, що боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Передбачене законом право кредитора вимагати сплати боргу з урахуванням індексу інфляції та процентів річних є способом захисту його майнового права та інтересу, суть яких полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів внаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації (плати) від боржника за користування утримуваними ним грошовими коштами, належними до сплати кредиторові.

У пункті 5.5 Договору сторони погодили, що за порушення грошового зобов`язання щодо оплати товарів покупець сплачує постачальнику 30% (тридцять) річних від простроченої суми відповідно до ст. 625 Цивільного кодексу України.

Перевіривши розрахунок 30% річних, апеляційна колегія зазначає, що місцевий господарський суд правомірно задовольнив позовні вимоги у частині стягнення 30% річних у сумі 24 392,30 грн.

З огляду на встановлені обставини судова колегія зазначає, що наведені скаржником у апеляційній скарзі доводи не можуть бути підставами для скасування оскаржуваного судового рішення і ухвалення нового рішення, оскільки вони спростовуються встановленими у справі обставинами та прагнуть до здійснення судом апеляційної інстанції нової переоцінки висновків суду першої інстанції.

Інших доводів щодо суті спору апелянтом в апеляційній скарзі не наведено, як і не висловлено заперечень щодо стягнення з відповідача заявленої суми судових витрат на професійну правничу допомогу, а тому судова колегія не переглядає оскаржуване рішення у даній частині.

Відтак, приймаючи до уваги положення чинного законодавства і встановлені обставини справи, колегія суддів приходить до висновку, що апелянтом не надано належних та допустимих доказів на підтвердження своєї правової позиції, а також не наведено переконливих аргументів у відповідності з нормами чинного законодавства, щодо спростування висновків суду першої інстанції в зв`язку з чим, колегія суддів не вбачає правових підстав для задоволення апеляційної скарги.

Пунктом 1 ч. 1 ст. 275 Господарського процесуального кодексу України встановлено, що суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.

Згідно ст. 276 Господарського процесуального кодексу України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з дотриманням норм матеріального і процесуального права.

Враховуючи вищевикладене колегія суддів приходить до висновку, що судом першої інстанції було повно та всебічно з`ясовано обставини, що мають значення для справи, надано їм належну правову оцінку та винесено рішення з дотриманням норм матеріального і процесуального права, що дає підстави для залишення його без змін.

З огляду на те, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає, в порядку ст. 129 Господарського процесуального кодексу України судові витрати зі сплати судового збору за подання та розгляд апеляційної скарги покладаються на апелянта.

Керуючись ст.ст. 269, 270, 275, 276, 281-284 Господарського процесуального кодексу України, Південно-західний апеляційний господарський суд, -

П О С Т А Н О В И В:

Рішення Господарського суду Одеської області від 28.11.2023 у справі №916/4187/23 залишити без змін, апеляційну скаргу - без задоволення.

Постанова відповідно до вимог ст. 284 Господарського процесуального кодексу України набирає законної сили з дня її прийняття та оскарженню не підлягає, крім випадків передбачених ч. 3 ст.287 Господарського процесуального кодексу України.

Повний текст постанови складений та підписаний 26.02.2024.

Головуючий суддя Савицький Я.Ф.

Суддя Колоколов С.І.

Суддя Разюк Г.П.