ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ЛЬВІВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
УХВАЛА

04.03.2024 Справа№914/498/24

Суддя Господарського суду Львівської області Гоменюк З.П., розглянувши матеріали

заяви Товариства з додатковою відповідальністю «Львівська автобаза №1», м. Львів

про вжиття заходів забезпечення позову

у справі №914/498/24

за позовом Товариства з додатковою відповідальністю «Львівська автобаза №1», м. Львів

до відповідача Львівської міської ради, м. Львів

про визнання наявним права оренди на земельну ділянку, визнання незаконними та скасування ухвал та зобов`язання вчинити дії.

Представники сторін не викликалися.

ВСТАНОВИВ:

На розгляд Господарського суду Львівської області надійшла позовна заява Товариства з додатковою відповідальністю «Львівська автобаза №1» до відповідача Львівської міської ради про визнання наявним права оренди на земельну ділянку, визнання незаконними та скасування ухвал та зобов`язання вчинити дії.

Відповідно до протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 21.02.2024, справу №914/498/24 передано на розгляд судді Гоменюк З.П..

Одночасно із позовом Товариство з додатковою відповідальністю «Львівська автобаза №1» подало до суду заяву про забезпечення позову (вх.№751/24 від 21.02.2024).

Ухвалою від 26.02.2024 суд повернув заяву Товариства з додатковою відповідальністю «Львівська автобаза №1» про забезпечення позову у справі №914/498/24 (вх.№751/24 від 21.02.2024).

Відповідно до протоколу передачі судової справи раніше визначеному складу суду від 01.03.2024 для розгляду заяви визначено суддю Гоменюк З.П..

В обґрунтуванні заяви про забезпечення позову представник ТзДВ «Львівська автобаза №1» зазначає про те, що позивач, звернувся до Господарського суду Львівської області із позов про визнання наявним права оренди на земельну ділянку (кадастровий номер :04:002:0049) площею 0,5692 га по вул. Пасічна, 127 у м. Львові, визнати незаконними та скасувати ухвали Львівської міської ради №1905 від 14.11.2012 «Про розірвання договору оренди землі від 22.07.2008 №С1-1995» (з урахуванням ухвали Львівської міської ради №2386 від 30.05.2013 «Про внесення змін до ухвали Львівської міської ради №1905 від 14.11.20212»), ухвали Львівської міської ради від 01.07.2016 року №724 «Про відмову у продовженні терміну оренди земельної ділянки площею 0,5692 га на вул. Пасічній, 127» вважає, що фактично договір оренди№1195 від 22.07.2008 не був припинений, адже припинення права користування спірною земельною ділянкою, на думку заявника, не відбулося у встановленому законодавством порядку.

Відтак, заявник зазначає про те, що існує ризик того, що право ТзДВ «Львівська автобаза №1» на оренду земельної ділянки з кадастровим номером :04:002:0049 площею 0,5692 га на вул. Пасічній, 127 може бути втрачено або передано іншим особам під виглядом прийняття органом місцевого самоврядування рішень щодо вищезгаданої ділянки чи вчинення інших дій.

Відтак, заявник покликається на те, що 20.06.2023 Львівська міська рада звернулась до Господарського суду Львівської області з позовом до відповідача Товариства з додатковою відповідальністю «Львівська автобаза №1» про звільнення самовільно зайнятої земельної ділянки шляхом демонтажу встановленої огорожі.

Заявник припускається до твердження, що Львівська міська рада може після отримання позовної заяви звернутися до державного реєстратора для здійснення державної реєстрації договору оренди землі, адже, на момент звернення ТзДВ «Львівська автобаза №1» із відповідною заявою, ЛМР не внесла відповідних відомості до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про припинення права постійного користування земельної ділянкою.

Внаслідок зазначеного, Товариство з додатковою відповідальністю «Львівська автобаза №1» просить суд вжити заходи забезпечення позову у справі №914/498/24 шляхом заборони Львівській міській раді вчиняти будь-які реєстраційні дії відносно земельної ділянки площею 0,5692 га з кадастровим номером :04:002:0049, яка знаходиться за адресою: м. Львів, вул. Пасічна, 127; заборонити державним реєстраторам будь-яких органів (місцевого самоврядування, виконавчих комітетів, місцевих державних адміністрацій, акредитованих підприємств Міністерства юстиції України), а також нотаріусам та особам, уповноваженим на виконання функцій державних реєстраторів вчиняти будь-які реєстраційні дії, пов`язанні з державною реєстрацією речових прав на нерухоме майно щодо земельної ділянки площею 0,5692 га з кадастровим номером :04:002:0049, яка знаходиться за адресою: м. Львів, вул. Пасічна, 127; заборонити Львівській міській раді приймати рішення (нормативно-правові акти індивідуальної дії) про відчуження, передання в оренду, використання земельної ділянки, виставляти на земельні торги та вчиняти інші дії щодо земельної ділянки площею 0,5692 га з кадастровим номером :04:002:0049, яка знаходиться за адресою: м. Львів, вул. Пасічна, 127.

На думку заявника, такий захід забезпечення позову дозволить забезпечити ефективний захист або поновлення порушених прав Товариства з додатковою відповідальністю «Львівська автобаза №1», що і є основною метою і підставою вжиття заходів забезпечення позову.

Таким чином, на думку заявника, не вжиття заходів забезпечення позову про які останній просить суд, у майбутньому не призведе до ефективного захистом прав позивача у разі задоволення позовник вимог.

Дослідивши матеріали поданої заяви, суд зазначає про відсутність підстав для забезпечення позову з наступних підстав.

Відповідно до ст. 136 Господарського процесуального кодексу України, господарський суд за заявою учасника справи має право вжити передбачених статтею 137 цього Кодексу заходів забезпечення позову. Забезпечення позову допускається як до пред`явлення позову, так і на будь-якій стадії розгляду справи, якщо невжиття таких заходів може істотно ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду або ефективний захист або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача, за захистом яких він звернувся або має намір звернутися до суду.

Відповідно до ч. 1 ст. 137 Господарського процесуального кодексу України, позов забезпечується: - накладенням арешту на майно та (або) грошові кошти, що належать або підлягають передачі або сплаті відповідачу і знаходяться у нього чи в інших осіб; - забороною відповідачу вчиняти певні дії; - забороною іншим особам вчиняти дії щодо предмета спору або здійснювати платежі, або передавати майно відповідачеві, або виконувати щодо нього інші зобов`язання; - зупиненням стягнення на підставі виконавчого документа або іншого документа, за яким стягнення здійснюється у безспірному порядку; - зупиненням продажу майна, якщо подано позов про визнання права власності на це майно, або про виключення його з опису і про зняття з нього арешту; - зупиненням митного оформлення товарів чи предметів, що містять об`єкти інтелектуальної власності; - арештом морського судна, що здійснюється для забезпечення морської вимоги; - іншими заходами у випадках, передбачених законами, а також міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України.

Згідно з ч. 1 ст. 140 Господарського процесуального кодексу України заява про забезпечення позову розглядається судом не пізніше двох днів з дня її надходження без повідомлення учасників справи.

При цьому, при вирішенні питання про забезпечення позову господарський суд має здійснити оцінку обґрунтованості доводів заявника щодо необхідності вжиття відповідних заходів з урахуванням: розумності, обґрунтованості і адекватності вимог заявника щодо забезпечення позову; забезпечення збалансованості інтересів сторін, а також інших учасників судового процесу; наявності зв`язку між конкретним заходом до забезпечення позову і предметом позовної вимоги; запобігання порушенню у зв`язку із вжиттям таких заходів прав та охоронюваних законом інтересів осіб, що не є учасниками даного судового процесу. Заходи до забезпечення позову повинні бути співмірними із заявленими позивачем вимогами. Співмірність передбачає співвідношення господарським судом негативних наслідків від вжиття заходів до забезпечення позову з тими негативними наслідками, які можуть настати в результаті невжиття цих заходів, з урахуванням відповідності права чи законного інтересу, за захистом яких заявник звертається до суду, та майнових наслідків заборони відповідачу здійснювати певні дії.

З огляду на положення ст. ст. 13, 74, 80 Господарського процесуального кодексу України особа, яка подала заяву про забезпечення позову, повинна обґрунтувати причини звернення із заявою про забезпечення позову. З цією метою та з урахуванням загальних вимог, передбачених статтею 74 Господарського процесуального кодексу України, обов`язковим є подання доказів наявності фактичних обставин, з якими пов`язується застосування певного заходу до забезпечення позову.

Підставами забезпечення позову є: 1) наявність очевидної небезпеки заподіяння шкоди правам, свободам та інтересам позивача до ухвалення рішення у справі; 2) наявність неможливості захисту прав, свобод та інтересів позивача без вжиття таких заходів; 3) необхідність докладання значних зусиль та витрат для відновлення прав, свобод та інтересів позивача в разі невжиття цих заходів.

За змістом п. 3 постанови пленуму Вищого господарського суду України №16 від 26.12.2011 «Про деякі питання практики застосування заходів до забезпечення позову» заходи до забезпечення позову застосовуються господарським судом як засіб запобігання можливим порушенням майнових прав чи охоронюваних законом інтересів особи та гарантія реального виконання рішення суду.

Достатньо обґрунтованим для забезпечення позову є підтверджена доказами наявність фактичних обставин, з якими пов`язується застосування певного виду забезпечення позову. Про такі обставини може свідчити вчинення відповідачем дій, спрямованих на ухилення від виконання зобов`язання після пред`явлення вимоги чи подання позову до суду (реалізація майна чи підготовчі дії до його реалізації, витрачання коштів не для здійснення розрахунків з позивачем, укладення договорів поруки чи застави за наявності невиконаного спірного зобов`язання тощо). Саме лише посилання в заяві на потенційну можливість вчинення відповідачем певних дій без наведення відповідного обґрунтування не є достатньою підставою для задоволення відповідної заяви. Адекватність заходу до забезпечення позову, що застосовується господарським судом, визначається його відповідністю вимогам, на забезпечення яких він вживається. Оцінка такої відповідності здійснюється господарським судом, зокрема, з урахуванням співвідношення прав (інтересу), про захист яких просить заявник, з вартістю майна, на яке вимагається накладення арешту, або майнових наслідків заборони відповідачеві вчиняти певні дії.

Згідно з п. 1 постанови пленуму Вищого господарського суду України №16 від 26.12.2011 «Про деякі питання практики застосування заходів до забезпечення позову» у вирішенні питання про забезпечення позову господарський суд має здійснити оцінку обґрунтованості доводів заявника щодо необхідності вжиття відповідних заходів з урахуванням, зокрема, запобігання порушенню у зв`язку із вжиттям таких заходів прав та охоронюваних законом інтересів осіб, що не є учасниками даного судового процесу.

Відповідно до ч. 1 ст. 73 Господарського процесуального кодексу України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Частинами 1-2 ст. 74 Господарського процесуального кодексу України встановлено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. У разі посилання учасника справи на невчинення іншим учасником справи певних дій або відсутність певної події, суд може зобов`язати такого іншого учасника справи надати відповідні докази вчинення цих дій або наявності певної події. У разі ненадання таких доказів суд може визнати обставину невчинення відповідних дій або відсутності події встановленою.

Таким чином, суд зазначає, що саме лише посилання заявника на те, що невжиття заходів забезпечення позову може призвести до порушення прав і охоронюваних законом інтересів, без обґрунтування підстав для вжиття таких заходів з посиланням на відповідні докази та без обґрунтування необхідності термінового вжиття заходів забезпечення позову не може бути підставою для винесення ухвали про забезпечення позову.

Отже, самі лише твердження про ті чи інші обставини без належного підтвердження доказами не можуть достеменно свідчити про обставини, зазначені заявником

Метою вжиття заходів щодо забезпечення позову є уникнення можливого порушення в майбутньому прав та охоронюваних законом інтересів позивача, а також можливість реального виконання рішення суду та уникнення будь-яких труднощів і ускладнень ефективного захисту або поновлення оспорюваних прав та інтересів позивача, за захистом яких він звернувся у випадку задоволення позову.

Дослідивши та надавши оцінку матеріалам заяви щодо забезпечення позову в їх сукупності, суд зазначає, що позивачем не надано належних доказів, які б свідчили про вчинення відповідачем дій, котрі в подальшому можуть унеможливити чи утруднити виконання рішення суду у випадку задоволення позову.

Відповідно до статті 86 Господарського процесуального кодексу України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Наведена норма зобов`язує суд у кожному конкретному випадку оцінювати наявні докази в їх сукупності, з урахуванням повноти встановлення всіх обставин справи, які необхідні для правильного вирішення спору.

При цьому, судом має досліджуватися, чи не призведе невжиття заявленого заходу забезпечення позову до порушення вимоги щодо справедливого та ефективного захисту порушених прав, оскільки позивач не зможе відновити свій правовий стан, який існував до імовірного порушення його прав та захистити в межах одного цього судового провадження за його позовом без нових звернень до суду.

Крім того, суд зауважує, що застосування заходів забезпечення позову може мати місце лише за наявності підстав, викладених у законі.

При подачі заяви про забезпечення позову заявник насамперед повинен обґрунтувати звернення із заявою відповідними доказами, що підтверджують необхідність вжиття відповідних заходів.

З цією метою та з урахуванням загальних вимог, передбачених ст. 74 Господарського процесуального кодексу України, обов`язковим є подання доказів наявності фактичних обставин, з якими пов`язується застосування певного заходу забезпечення позову.

Окрім того, до заяви не надано жодних доказів на які посилається позивач у свої заяві.

За таких обставин, оскільки, заявником не надано суду жодних належних та допустимих доказів на підтвердження наявності обставин, які можуть істотно ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду або ефективний захист або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача, суд дійшов висновку про відмову у задоволенні заяви про забезпечення позову.

Враховуючи вищевикладене, суд дійшов висновку, що заява про забезпечення позову не містить обґрунтування необхідності забезпечення позову та відомостей, потрібних для забезпечення позову, а тому у задоволенні такої слід відмовити.

Відповідно до ч. 6 ст. 140 Господарського процесуального кодексу України, про забезпечення позову або про відмову у забезпеченні позову суд постановляє ухвалу.

На підставі ст. 129 Господарського процесуального кодексу України, судовий збір в сумі 1514,00 грн, за подання заяви про забезпечення позову залишається за заявником.

При цьому, слід наголосити, що у разі виникнення дійсних належним чином підтверджених обставин, які були б достатніми для забезпечення позову, позивач не позбавлений права та можливості звернутись з відповідною заявою до суду в процесі розгляду спору.

Керуючись ст. ст. 136, 140, 234, 235 Господарського процесуального кодексу України, суд

УХВАЛИВ:

У задоволенні заяви Товариства з додатковою відповідальністю «Львівська автобаза №1» про забезпечення позову у справі №914/498/24 (вх.№839/24 від 01.03.2024) відмовити повністю.

Ухвала набирає законної сили в порядку та строк, передбачені ст. 235 Господарського процесуального кодексу України.

Ухвала може бути оскаржена в апеляційному порядку в порядку та строки, визначені ст. ст. 256, 257 Господарського процесуального кодексу України.

Суддя Гоменюк З.П.