РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

м. Київ

29.02.2024Справа № 910/18646/23
За позовом Приватного акціонерного товариства «Страхова компанія «ПРОВІДНА»

до Товариства з додатковою відповідальністю Страхова компанія «Альфа-Гарант»

про стягнення 7 574,40 грн

Суддя Я.А.Карабань

Без виклику представників сторін (судове засідання не проводилось).

ОБСТАВИНИ СПРАВИ:

Приватне акціонерне товариство «Страхова компанія «ПРОВІДНА» (надалі - позивач) звернулося до Господарського суду міста Києва з позовом до Товариства з додатковою відповідальністю Страхова компанія «Альфа-Гарант» (надалі-відповідач) про стягнення суми страхового відшкодування в розмірі 7 574,40 грн.

Позовні вимоги, з посиланням на ст.22 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів», ст. 27 Закону України «Про страхування» та ст.993, 1187 Цивільного кодексу України, обґрунтовані тим, що позивачем, у зв`язку з виплатою страхового відшкодування, отримано право вимоги до особи, відповідальної за шкоду, завдану внаслідок дорожньо-транспортної пригоди, оскільки відповідальність власника транспортного засобу, водієм якого скоєно дорожньо-транспортну пригоду, застрахована відповідачем на підставі договору обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів, позивач вказує, що обов`язок з відшкодування збитків покладається саме на відповідача.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 11.12.2023 прийнято позовну заяву до розгляду та відкрито провадження, справу вирішено розглядати за правилами спрощеного позовного провадження без виклику сторін (без проведення судового засідання).

18.12.2023 від МТСБУ, на виконання вимог ухвали суду, надійшли відомості щодо умов укладеного відповідачем страхового договору (полісу).

09.01.2024 від відповідача надійшов відзив на позовну заяву, в якому останній заперечує проти задоволення позову та, зокрема, зазначає, що в зв`язку з настанням страхової події - ДТП, у відповідача виник обов`язок відшкодувати завдану шкоду з урахуванням коефіцієнту фізичного зносу, а тому відповідач виконав свій обов`язок та сплатив на користь позивача грошові кошти в розмірі 3 925,60 грн, у той час, як позивачем здійснено відшкодування матеріального збитку страхувальнику без урахування такого зносу. Також вказує, що позивачу було анульовано ліцензію на провадження господарської діяльності з надання фінансових послуг, а тому, на думку відповідача, він має право не здійснювати виплату страхового відшкодування на користь клієнта (кредитора), в зв`язку з наявністю високого ступеня ризику підозрілої фінансової операції згідно Закону України «Про запобігання та протидію легалізації (відмиванню) доходів, одержаних злочинним шляхом, фінансуванню тероризму та фінансуванню розповсюдження зброї масового знищення». Крім того, просить суд поновити строк на подання відзиву, з посиланням на постійні повітряні тривоги та віддалений режим роботи працівників.

Так, пунктом 3 резолютивної частини ухвали про відкриття провадження судом встановлено відповідачу строк для подачі відзиву - протягом 15-ти днів з дня вручення ухвали про відкриття провадження у справі

Приписами частини 8 статті 165 Господарського процесуального кодексу України, зокрема, встановлено, що відзив подається в строк, встановлений судом, який не може бути меншим п`ятнадцяти днів з дня вручення ухвали про відкриття провадження у справі.

Ухвала про відкриття провадження була отримана відповідачем у електронному кабінеті 13.12.2023 о 01.15 год., що підтверджується повідомленням про доставку електронного листа.

Відтак, останній день строку для подання відповідачем відзиву є саме 28.12.2023.

До господарського суду відзив відповідачем направлений в системі «Електронний суд» 09.01.2024, тобто після закінчення строку встановленого судом для його подання.

Враховуючи викладене вище, приймаючи до уваги обставини викладені відповідачем в обґрунтування поважності причин пропуску строку для подання відзиву, суд вважає за можливе визнати причини пропуску строку для подання відзиву поважними та поновити відповідачу пропущений строк для подання відзиву.

10.01.2024 від представника позивача надійшла відповідь на відзив, у якій останній заперечує щодо поновлення відповідачу строку на подання відзиву, а також просить залишити поданий відзив без розгляду, оскільки відповідачем не надано доказів його направлення позивачу. Крім того, позивач заперечує щодо обставин викладених у відзиві та зазначає, що анулювання ліцензії жодним чином не впливає на виконання зобов`язань перед страхувальниками за договорами страхування, видаткові операції за рахунками позивача не заборонені, а також у позивача немає кінцевих бенефіціарних власників, які є резидентами Російської Федерації/Республіки Білорусь, що підтверджується відомостями з Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних-осіб підприємців та громадських формувань. Позивач зазначає, що позиція відповідача про застосування коефіцієнту фізичного зносу є безпідставною, оскільки, коефіцієнт фізичного зносу КТЗ застосовується виключно до вартості пошкоджених деталей, які підлягають заміні, тоді як у даній справі відновлювальний ремонт полягав лише в ремонті та фарбуванні пошкоджених деталей.

Суд, розглянувши клопотання представника позивача про залишення поданого відзиву без розгляду, приходить до висновку, що останнє задоволенню не підлягає, оскільки, як убачається вказаний відзив подано відповідачем через систему «Електронний суд», в якому зареєстровано обидві сторони та в такому випадку відзив автоматично з`являється в кабінеті позивача, який ознайомився з його змістом і доданими до нього документами, а також скористався правом на надання відповіді на такий відзив, а тому з метою дотримання принципу змагальності, суд вважає за можливе прийняти поданий відзив до розгляду.

Заперечень на відповідь на відзив від відповідача до суду не надходило.

Враховуючи викладене вище, беручи до уваги відсутність будь-яких клопотань сторін, у яких останні заперечували проти розгляду даної справи по суті, а також зважаючи на наявність в матеріалах справи всіх документів та доказів, необхідних для повного, всебічного та об`єктивного її розгляду і вирішення цього спору, суд дійшов висновку про можливість вирішення по суті наведеної справи, призначеної до розгляду за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення/виклику представників сторін (без проведення судового засідання), за наявними в ній матеріалами.

Відповідно до ч. 4 ст. 240 Господарського процесуального кодексу України в разі розгляду справи без повідомлення (виклику) учасників справи суд підписує рішення без його проголошення.

Розглянувши подані документи і матеріали, всебічно і повно з`ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об`єктивно оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд

ВСТАНОВИВ:

15.08.2019 між позивачем (страховик) та Іноземним підприємством «Кока-Кола Беверіджиз Україна Лімітед» (страхувальник) укладеного договір добровільного комплексного автострахування: добровільного страхування наземного транспорту, водіїв і пасажирів від нещасних випадків на транспорті та відповідальності власників наземних транспортних засобів, страховий продукт Провідна Авто «КЛАСИКА плюс (індивідуальні умови)» (надалі - договір), предметом якого є страхування транспортних засобів, зокрема, автомобіля «Skoda» державний реєстраційний номер НОМЕР_1 (пункт 457 додатку №1 до договору).

Згідно із п.8.2.1. договору страхова сума за кожен період страхування складає 208 559 000, 00 грн.

Відповідно до п.25. договору строк його дії встановлено 730 днів, з 00 год. 16.08.2019 по 24.00 год. 15.08.2021.

10.12.2020 о 16.01 год. у місті Немирів, по вулиці Соборна, 202, відбулася дорожньо-транспортна пригода за участю транспортного засобу «ЗАЗ 110558-44» державний номер НОМЕР_2 під керуванням ОСОБА_1 та транспортного засобу «Skoda» державний реєстраційний номер НОМЕР_1 під керуванням ОСОБА_2 .

Постановою Немирівського районного суду Вінницької області від 28.12.2020 по справі №930/2810/20 водія ОСОБА_1 визнано винним у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого ст. 124 КУпАП та накладено адміністративне стягнення у виді штрафу.

Вказана дорожньо-транспортна пригода призвела до пошкодження, зокрема, застрахованого позивачем транспортного засобу «Skoda» державний реєстраційний номер НОМЕР_1 .

11.12.2020 страхувальник звернувся до позивача із заявою, в якій просив виплатити страхове відшкодування, в зв`язку з подією, яка має ознаки страхової.

Згідно із рахунком на оплату № від 17.12.2020 виставленого ФОП Чистоколяним І.А. вартість ремонту транспортного засобу «Skoda» державний реєстраційний номер НОМЕР_1 складає 13 500, 00 грн.

Відповідно до страхового акту № від 17.120220 та розрахунку до нього сума страхового відшкодування, в зв`язку з пошкодженням транспортного засобу «Skoda» державний реєстраційний номер НОМЕР_1 , визначена позивачем у розмірі 13 500, 00 грн.

Згідно із платіжним дорученням №045917 від 18.12.2020 сума страхового відшкодування в розмірі 13 500, 00 грн була перерахована на рахунок ФОП Чистоколяного І.А.

З матеріалів справи вбачається те, що дорожньо - транспортна пригода сталася внаслідок порушення правил ПДР водієм транспортного засобу «ЗАЗ 110558-44» державний номер НОМЕР_2 , чия цивільно - правова відповідальність була застрахована на момент ДТП відповідачем на підставі полісу № АР007460222.

Полісом № АР007460222 передбачено ліміт цивільно-правової відповідальності за шкоду майну третіх осіб у розмірі 130 000,00 грн та франшизу в розмірі 2 000,00 грн.

22.01.2021 позивач звернувся до відповідача з вимогою № від 19.01.2021 про виплату в порядку суброгації страхового відшкодування в розмірі 13 500, 00 грн.

10.03.2021 відповідач перерахував на рахунок позивача грошові кошти в розмірі 3 925,60 грн.

Позивач просить суд стягнути з відповідача недоплачену суму виплаченого ним страхового відшкодування з урахуванням ліміту відповідальності в розмірі 7 574,40 грн (- 2 000, 00 грн франшиза).

Відповідно до пункту 3 частини 1 статті 988 Цивільного кодексу України у разі настання страхового випадку страховик зобов`язаний здійснити страхову виплату у строк, встановлений договором. При цьому, страхова виплата за договором майнового страхування здійснюється страховиком у межах страхової суми, яка встановлюється у межах вартості майна на момент укладення договору, і не може перевищувати розміру реальних збитків (втрати, яких особа зазнала у зв`язку зі знищенням або пошкодженням речі, а також витрати, які особа зробила або мусить зробити для відновлення свого порушеного права). Інші збитки вважаються застрахованими, якщо це встановлено договором.

Згідно із статтями 512, 514 Цивільного кодексу України кредитор у зобов`язанні може бути замінений іншою особою у випадках, встановлених законом. До нового кредитора переходять права первісного кредитора у зобов`язанні в обсязі і на умовах, що існували на момент переходу цих прав, якщо інше не встановлено договором або законом.

Такими законами, зокрема, є норми статті 993 Цивільного кодексу України та статті 27 Закону України "Про страхування", відповідно до яких до страховика, який виплатив страхове відшкодування за договором майнового страхування, у межах фактичних витрат переходить право вимоги, яке страхувальник або інша особа, що одержала страхове відшкодування, має до особи, відповідальної за завдані збитки.

Аналіз наведених норм законодавства свідчить, що до страховика за договором майнового страхування (позивача у справі) після виплати страхового відшкодування потерпілій особі у межах фактичних витрат, які не можуть перевищувати розміру реальних збитків, переходить право вимоги до особи, відповідальної за завдані збитки.

За загальним правилом майнова шкода, завдана джерелом підвищеної небезпеки, відшкодовується особою, яка на відповідній правовій підставі (право власності, інше речове право, договір підряду, оренди тощо) володіє транспортним засобом, механізмом, іншим об`єктом, використання, зберігання або утримання якого створює підвищену небезпеку (частина 2 статті 1187 Цивільного кодексу України). Тобто, відповідальність за шкоду несе безпосередньо боржник - особа, яка завдала шкоди. Така особа відповідно до статті 1192 Цивільного кодексу України має відшкодувати завдані збитки у повному обсязі, розмір яких визначається відповідно до реальної вартості втраченого майна на момент розгляду справи або виконання робіт, необхідних для відновлення пошкодженої речі.

Разом з тим, правила регулювання деліктних зобов`язань допускають можливість відшкодування завданої потерпілому шкоди не безпосередньо особою, яка завдала шкоди, а іншою особою, якщо законом передбачено такий обов`язок.

Так, відповідно до статті 999 Цивільного кодексу України законом може бути встановлений обов`язок фізичної або юридичної особи бути страхувальником життя, здоров`я, майна або відповідальності перед іншими особами за свій рахунок чи за рахунок заінтересованої особи (обов`язкове страхування).

У Законі України "Про страхування" встановлено види обов`язкового страхування, одним із яких є страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів (пункт 9 частини 1 статті 7 Закону). Закон України "Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів" (надалі - Закон) є спеціальним законом, що регулює правовідносини у сфері обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів.

За змістом цього Закону (ст. 9, 22 - 31, 35, 36) настання страхового випадку (скоєння ДТП) є підставою для здійснення страховиком виплати страхового відшкодування потерпілому відповідно до умов договору страхування та в межах страхової суми.

Отже, страховик (відповідач) за договором страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів також є відповідальною особою за завдані збитки. Водночас, на відміну від особи, яка завдала шкоди, обсяг відповідальності страховика за договором страхування відповідальності обмежений нормами Закону України "Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів".

Зокрема, правила відшкодування шкоди заподіяної третій особі встановлені статтею 22 Закону України "Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів", згідно пункту 22.1 якої у разі настання страхового випадку страховик у межах страхових сум, зазначених у страховому полісі, відшкодовує у встановленому цим Законом порядку оцінену шкоду, заподіяну внаслідок ДТП життю, здоров 'ю, майну третьої особи.

Згідно зі статтею 29 Закону у зв`язку з пошкодженням транспортного засобу відшкодовуються витрати, пов`язані з відновлювальним ремонтом транспортного засобу з урахуванням зносу, розрахованого у порядку, встановленому законодавством.

Відновлювальний ремонт (або ремонт) - комплекс операцій щодо відновлення справності або роботоздатності КТЗ чи його складника (ів) та відновлення їхніх ресурсів. Ремонт здійснюється методами відновлення чи заміни складових частин (пункт 1.6 Методики товарознавчої експертизи та оцінки колісних транспортних засобів, затвердженої наказом Міністерства юстиції України та Фонду державного майна України від 24 листопада 2003 року № 142/5/2092).

Відповідно до вимог пункту 8.2 цієї Методики вартість відновлювального ремонту з урахуванням коефіцієнта фізичного зносу транспортного засобу розраховується за формулою:

Сврз = С р + С м + С с X (1- Е 3), де:

С р - вартість ремонтно-відновлювальних робіт, грн;

С м - вартість необхідних для ремонту матеріалів, грн;

С с - вартість нових складників, що підлягають заміні під час ремонту, грн;

Е 3 - коефіцієнт фізичного зносу.

Отже, якщо для відновлення пошкодженого у ДТП транспортного засобу ремонт здійснюється методом заміни складових частин, що були пошкоджені, на нові, страховик за договором обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності відшкодовує не повну вартість цих складових частин, а з урахуванням коефіцієнта фізичного зносу складників аварійно пошкодженого транспортного засобу.

Аналогічна правова позиція викладена у постановах Верховного Суду України від 22.03.2017 у справах №№ 910/3650/16, 910/32969/15 та у постановах Верховного Суду від 06.02.2018 у справі №910/3867/16, від 01.02.2018 у справі № 910/22886/16, від 03.10.2018 №686/17155/15-ц, від 12.03.2018 у справі № 910/5001/17.

Суд звертає увагу на правову позицію, викладену в постановах Верховного суду від 06.02.2018 у справі №910/3867/16, від 01.02.2018 у справі №910/22886/16, від 12.03.2018 у справі №910/5001/17, від 13.03.2018 у справі №910/9396/17, від 06.07.2018 у справі №924/675/17, від 25.07.2018 у справі №922/4013/17 з аналогічних спорів, в яких зазначено, що визначаючи розмір заподіяної шкоди при страхуванні наземного транспорту, суди, в разі виникнення спору щодо визначення його розміру, виходять з фактичної суми, встановленої висновком автотоварознавчої експертизи або відповідними документами станції технічного обслуговування, на якій проводиться ремонт автомобіля. Звіт про оцінку транспортного засобу є лише попереднім оціночним документом, в якому зазначається про можливу, але не кінцеву суму, що витрачена на відновлення транспортного засобу, а реальним підтвердженням виплати страхового відшкодування страхувальнику є платіжний документ про здійснення такої виплати.

Відповідно до ст.1192 Цивільного кодексу України, розмір збитків, що підлягають відшкодуванню потерпілому, визначається відповідно до реальної вартості втраченого майна на момент розгляду справи або виконання робіт, необхідних для відновлення пошкодженої речі.

При цьому, визначаючи розмір заподіяної шкоди суди, у разі виникнення спору щодо визначення розміру шкоди, повинні виходити з фактичної (реальної) суми, встановленої висновком автотоварознавчої експертизи, або відповідними документами станції технічного обслуговування, на якій проводився ремонт автомобіля (позиція Верховного Суду, викладена в постановах від 28.01.2020 у справі №917/500/18, від 20.03.2018 у справі №911/482/17).

Отже, визначаючи розмір страхового відшкодування, яке відповідач, як страховик цивільно-правової відповідальності винної в ДТП особи, зобов`язаний виплатити потерпілому, слід враховувати фактичні витрати, розмір яких підтверджується не звітом про оцінку, як попереднього оціночного документу, а відповідними документами станції технічного обслуговування, на якій проводився ремонт автомобіля, та які підтверджують фактичний розмір понесених збитків.

Як установлено судом вище згідно із рахунком на оплату № від 17.12.2020 виставленого ФОП Чистоколяним І.А. вартість ремонту транспортного засобу «Skoda» державний реєстраційний номер НОМЕР_1 складає 13 500, 00 грн.

Також як убачається з вказаного рахунку на оплату № від 17.12.2020 на оплату ФОП Чистоколяним І.А. були виконані наступні роботи: зняття та установка бампера; ремонт крила правого заднього; підготовка для фарбування з матеріалами крила заднього правого; фарбування з матеріалами крила заднього правого; підготовка до фарбування з матеріалами бампера; фарбування з матеріалами бампера.

Тобто, при ремонті транспортного засобу «Skoda» державний реєстраційний номер НОМЕР_1 не здійснювалась заміна складових частин, що були пошкоджені, на нові, а тому посилання відповідача про застосування коефіцієнту фізичного зносу є необґрунтованими, оскільки, коефіцієнт фізичного зносу КТЗ застосовується виключно до вартості пошкоджених деталей, які підлягають заміні, тоді як у даній справі відновлювальний ремонт полягав лише в ремонті та фарбуванні пошкоджених деталей.

Отже, в даному випадку суд не вбачає підстав для застосування коефіцієнту фізичного зносу при визначенні розміру страхового відшкодування, яке має сплатити відповідач на користь позивача.

При цьому суд не бере до уваги аварійний сертифікат 92-D/84/9 з розрахунку вартості матеріального збитку транспортного засобу «Skoda» державний реєстраційний номер НОМЕР_1 від 09.03.2021, що складений спеціалістом (аварійним комісаром) Колядою В.В. і наданий відповідачем, оскільки, по-перше, даний аварійний сертифікат не є висновком експерта в розумінні положень Господарського процесуального кодексу України, по-друге, як установлено судом вище в даному випадку коефіцієнт фізичного зносу не застосовуються, по-третє, в даній справі при розрахунку розміру страхового відшкодування, суд виходить з фактичної (реальної) суми, встановленої рахунком суб`єкта господарювання, який проводив ремонт автомобіля.

Разом з тим, належних та допустимих доказів, у порядку передбаченому Господарським процесуальним кодексом України, на підтвердження своєї позиції відносно розміру шкоди саме в сумі 5 925,60 грн, відповідачем суду надано не було.

Враховуючи зазначене, суд приходить до висновку, що розмір шкоди завданої власнику транспортного засобу «Skoda» державний реєстраційний номер НОМЕР_1 від 09.03.2021 внаслідок ДТП, що мала місце 12.10.2020 складає 13 500, 00 грн.

Так, згідно із платіжним дорученням №045917 від 18.12.2020 сума страхового відшкодування в розмірі 13 500, 00 грн була перерахована на рахунок ФОП Чистоколяного І.А.

З метою досудового врегулювання спору позивач звертався до відповідача з вимогою № від 19.01.2021 про виплату страхового відшкодування (в порядку суброгації) в сумі 13 500, 00 грн, у якій просив останнього в добровільному порядку врегулювати спір та здійснити виплату страхового відшкодування.

У свою чергу, 10.03.2021 відповідач перерахував на рахунок позивача лише 3 925,60 грн страхового відшкодування.

Доказів виплати відповідачем суми страхового відшкодування в розмірі 7 574,40 грн (13 500, 00 грн сума збитку - 2 000, 00 грн франшиза - 3 925, 60 грн сплачені відповідачем кошти) матеріали справи не містять та відповідачем, у порядку передбаченому Господарським процесуальним кодексом України, суду таких доказів надано не було.

Також відповідач, заперечуючи щодо позову вказує на анулювання ліцензії позивача, відносно чого суд зазначає таке.

Так, відповідно до інформації, розміщеної на офіційному Інтернет-представництві Національного банку України, останній своїм рішенням від 23.03.2023, яке набрало чинності 24.03.2023, анулював ліцензію на провадження господарської діяльності з надання фінансових послуг (крім професійної діяльності на ринку цінних паперів), зокрема, Приватному акціонерному товариству «Страхова компанія «Провідна».

Невідповідність структури власності небанківської фінансової установи вимогам законодавства України та невиконання рішення Національного банку про усунення виявлених порушень ліцензійних умов є підставами для анулювання ліцензій на провадження діяльності з надання фінансових послуг відповідно до статті 38-1 Закону України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг».

Як йдеться в офіційному Інтернет-представництві Національного банку України згідно з останньою поданою Товариством звітністю за 2022 рік станом на 31.12.2022 обсяг страхових премій компанії становив 891 226 тис. грн, вартість активів - 971 690 тис. грн, страхові резерви - 462 136 тис. грн. Частка ринку компанії за страховими преміями становила 2,7% (зі страхування цивільної відповідальності власників транспортних засобів (за внутрішніми договорами) - 1,4% ринку).

Суд зазначає, що офіційний текст рішення відсутній на веб-сайті Національного банку України та не був наданий відповідачем.

Разом із цим, суд зазначає, що після відкликання ліцензій фінансова установа позбавляється права провадити діяльність за видами відкликаних ліцензій, однак не звільняє фінансову установу від виконання своїх зобов`язань за договорами про надання фінансових послуг.

Отже, судом відхиляються доводи відповідача відносно того, що він має право не здійснювати виплату страхового відшкодування на користь клієнта (кредитора), в зв`язку з наявністю високого ступеня ризику підозрілої фінансової операції згідно Закону України «Про запобігання та протидію легалізації (відмиванню) доходів, одержаних злочинним шляхом, фінансуванню тероризму та фінансуванню розповсюдження зброї масового знищення».

З урахуванням усіх фактичних обставин справи та в їх сукупності, суд дійшов висновку, що позов про стягнення з відповідача страхового відшкодування в сумі 7 574,40 грн підлягає задоволенню повністю.

Надаючи оцінку іншим доводам учасників судового процесу судом враховано, що обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи (ч.5 ст.236 Господарського процесуального кодексу України).

Відповідно до п.5 ч.4 ст.238 Господарського процесуального кодексу України у мотивувальній частині рішення зазначається, зокрема, мотивована оцінка кожного аргументу, наведеного учасниками справи, щодо наявності чи відсутності підстав для задоволення позову, крім випадку, якщо аргумент очевидно не відноситься до предмета спору, є явно необґрунтованим або неприйнятним з огляду на законодавство чи усталену судову практику.

Згідно усталеної практики Європейського суду з прав людини, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча п.1 ст.6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення від 09.12.1994 Європейського суду з прав людини у справі "Руїс Торіха проти Іспанії"). Крім того, вмотивоване рішення дає стороні можливість оскаржити його та отримати його перегляд вищестоящою інстанцією.

Аналізуючи питання обсягу дослідження доводів учасників справи та їх відображення у судовому рішенні, суд першої інстанції спирається на висновки, що зробив Європейський суд з прав людини від 18.07.2006 у справі "Проніна проти України", в якому Європейський суд з прав людини зазначив, що п.1 ст.6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі ст.6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи.

Аналогічна правова позиція викладена у постановах від 13.03.2018, від 24.04.2019, від 05.03.2020 Верховного Суду по справах №910/13407/17, №915/370/16 та №916/3545/15.

Відповідно до положень ст.2 Господарського процесуального кодексу України завданням господарського судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів, пов`язаних із здійсненням господарської діяльності, та розгляд інших справ, віднесених до юрисдикції господарського суду, з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав і законних інтересів фізичних та юридичних осіб, держави. При цьому, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, згідно положень ст.74 Господарського процесуального кодексу України. Згідно зі ст.79 Господарського процесуального кодексу України наявність обставини, на яку сторона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, вважається доведеною, якщо докази, надані на підтвердження такої обставини, є більш вірогідними, ніж докази, надані на її спростування. Питання про вірогідність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.

Згідно із ст.86 Господарського процесуального кодексу України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також вірогідність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

З огляду на викладене вище, всі інші заяви, клопотання, доводи та міркування учасників судового процесу залишені судом без задоволення та не прийняті до уваги як необґрунтовані, безпідставні та такі, що не спростовують висновків суду.

На підставі викладеного, враховуючи доведення позивачем своїх позовних вимог, а відповідачем не представлення суду більш вірогідних доказів, ніж ті, які надані позивачем, суд прийшов до висновку про задоволення позовних вимог та стягнення з відповідача на користь позивача 7 574,40 грн страхового відшкодування.

Відповідно до статті 129 Господарського процесуального кодексу України, витрати по сплаті судового збору покладаються на відповідача.

Керуючись статтями 129, 233, 237 - 238, 240, 247, 252 Господарського процесуального кодексу України, суд

ВИРІШИВ:

1. Позов задовольнити.

2. Стягнути з Товариства з додатковою відповідальністю Страхова компанія «Альфа-Гарант» (01133, місто Київ, бульвар Лесі України, будинок 26, ідентифікаційний код 32382598) на користь Приватного акціонерного товариства «Страхова компанія «ПРОВІДНА» (03049, місто Київ, проспект Повітрофлотський, будинок 25, ідентифікаційний код 23510137) 7 574 (сім тисяч п`ятсот сімдесят чотири) грн 40 коп. страхового відшкодування та 2 684 (дві тисячі шістсот вісімдесят чотири) грн 00 коп. судового збору.

3. Після набрання рішенням суду законної сили видати наказ.

4. Рішення набирає законної сили відповідно до ст. 241 ГПК України та може бути оскаржено у порядку і строк, встановлені ст. 254, 256, 257 ГПК України.

Суддя Я.А.Карабань