УХВАЛА

21 лютого 2024 року

м. Київ

cправа № 910/8979/21

Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного господарського суду:

Случ О. В. - головуючий (доповідач), Волковицька Н. О., Могил С. К.

перевіривши матеріали касаційної скарги Міністерства юстиції України

на ухвалу Господарського суду міста Києва від 17.08.2023 (суддя Стасюк С. В.)

і постанову Північного апеляційного господарського суду від 15.01.2024 (головуючий суддя Пономаренко Є. Ю., судді Барсук М. А., Руденко М. А.)

за скаргою Київської міської ради

на дії Відділу примусового виконання рішень Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України

у справі № 910/8979/21

за позовом Київської міської ради

до Міністерства юстиції України,

треті особи, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору, на стороні відповідача - 1) Фонд державного майна України і 2) Центральне міжрегіональне управління Міністерства юстиції (м. Київ),

про витребування майна з чужого незаконного володіння

ВСТАНОВИВ:

17.08.2023 ухвалою Господарського суду міста Києва, залишеною без змін постановою Північного апеляційного господарського суду від 15.01.2024, скаргу Київської міської ради на дії державного виконавця у справі № 910/8979/21 задоволено частково; визнано бездіяльність головного державного виконавця Відділу примусового виконання рішень Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України Мурихіна Сергія Володимировича (далі - державний виконавець) незаконною; закрито провадження в частині зобов`язання державного виконавця вжити заходи, спрямовані на виконання рішення Господарського суду міста Києва від 04.11.2021 у справі № 910/8979/21.

12.02.2024 Міністерство юстиції України (далі - скаржник) надіслало до Верховного Суду касаційну скаргу на ухвалу Господарського суду міста Києва від 17.08.2023 і постанову Північного апеляційного господарського суду від 15.01.2024 у справі № 910/8979/21.

Відповідно до протоколу передачі судової справи (касаційної скарги, апеляційної скарги, заяви) раніше визначеному складу суду від 12.02.2024 вказану касаційну скаргу передано для розгляду колегії суддів у складі: Случ О. В. - головуючий (доповідач), Волковицька Н. О., Могил С. К.

Здійснивши перевірку матеріалів касаційної скарги на відповідність вимогам Господарського процесуального кодексу України, Суд дійшов висновку про відмову у відкритті касаційного провадження з огляду на таке.

Стаття 129 Конституції України серед основних засад судочинства визначає забезпечення права на апеляційний перегляд справи та у визначених законом випадках - на касаційне оскарження судового рішення.

Згідно з пунктом 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод гарантовано, що кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру.

Наведене повністю узгоджується з правовими позиціями, сформованими Європейським судом з прав людини у справах Levages Prestations Services v. France (Леваж Престасьон Сервіс проти Франції) та Brualla Gomez de la Torre v. Spain (Бруалья Ґомес де ла Торре проти Іспанії), згідно з якими умови прийнятності касаційної скарги, відповідно до норм законодавства, можуть бути суворішими, ніж для звичайної заяви. Зважаючи на особливий статус суду касаційної інстанції, процесуальні процедури у суді касаційної інстанції можуть бути більш формальними, особливо, якщо провадження здійснюється судом після їх розгляду судом першої інстанції, а потім судом апеляційної інстанції.

З оскаржуваних судовий рішень вбачається, що рішенням Господарського суду міста Києва від 04.11.2021, залишеним в силі постановою Верхового Суду від 25.10.2022, витребувано нежитлове приміщення № 1,2,3 (літ. А) загальною площею 3 351,5 кв.м, що знаходиться за адресою: м. Київ, проспект Перемоги, будинок 11, з чужого незаконного володіння Міністерства юстиції України на користь територіальної громади м. Києва в особі Київської міської ради. Стягнуто з відповідача 48 019,35 грн судового збору.

01.11.2022 на виконання вказаного рішення видано накази.

05.01.2023 державний виконавець виніс постанову про відкриття виконавчого провадження та постанову про стягнення з боржника витрат виконавчого провадження.

20.07.2023 до Господарського суду міста Києва від Київської міської ради надійшла скарга на бездіяльність державного виконавця. В обґрунтування поданої скарги представник позивача зазначав, що державний виконавець протягом п`яти місяців не вчинив жодних дій, спрямованих на виконання рішення у справі № 910/8979/21.

01.08.2023 державний виконавець постановив вимогу до Міністерства юстиції України про негайне повідомлення Відділу примусового виконання рішень Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України про виконання наказу Господарського суду міста Києва.

Місцевий господарський суд, задовольняючи скаргу Київської міської ради на дії державного виконавця в частині визнання бездіяльності незаконною, з урахуванням приписів ч. 6 ст. 26, ч. 1 ст. 60, ч. ч. 1, 2 ст. 63 Закону України "Про виконавче провадження", які, зокрема, визначають порядок виконання рішень про передачу стягувачу предметів, зазначених у виконавчому документі, порядок дій державного виконавця щодо перевірки виконання рішення за якими боржник зобов`язаний вчинити певні дії, а також наслідки невчинення відповідних дій, вказав на те, що матеріли справи не містять відомостей про те, що державний виконавець вчиняв дії, передбачені ч. 1 ст. 60 та ч.ч. 1, 2 ст. 63 вказаного Закону. Звідси дійшов висновку про те, що вимоги скаржника про визнання бездіяльності державного виконавця незаконною підлягають задоволенню.

Апеляційний господарський суд, у свою чергу, зазначив, що судове рішення про витребування нежитлового приміщення у боржника - Міністерства юстиції України та повернення його до комунальної власності не визначає імперативно лише спосіб добровільного виконання рішення та може бути виконано із застосуванням іншого порядку з урахуванням положень статей 10, 60 Закону України "Про виконавче провадження", положень Інструкції з організації примусового виконання рішень, затвердженої наказом Міністерства юстиції України від 02.04.2012 № 512/5 для відновлення порушених прав стягувача. Водночас, вказав, що державний виконавець не вчиняв всіх належних заходів, спрямованих на виконання наказу суду, в тому числі передбачених ч. 1 ст. 60 та ч.ч. 1, 2 ст. 63 Закону України "Про виконавче провадження", а відтак визнав обґрунтованими висновки місцевого господарського суду щодо задоволення скарги на бездіяльність державного виконавця.

Скаржник не погоджується з висновками судів попередніх інстанцій про невчинення державним виконавцем дій, спрямованих на виконання наказу Господарського суду міста Києва, оскільки останній звертався до суду із заявою про зміну способу та порядку виконання судового рішення у справі № 910/8979/21, в задоволенні якої відмовлено ухвалою Господарського суду м. Києва від 01.06.2023; з метою подальшого виконання рішення суду, державний виконавець скерував вимогу виконавця від 01.08.2023 №20.1/70668534/20.

За твердженнями скаржника наведене свідчить про те, що державний виконавець вживав заходи, спрямовані на виконання рішення суду. Водночас, наголошує на тому, що статті 60, 63 Закону України "Про виконавче провадження" в діючій редакції не передбачають та не встановлюють стоків для виконання рішень немайнового характеру, отже у державного виконавця відсутні чітко встановлені строки для виконання рішення суду немайнового характеру, а тому підстави для часткового задоволення скарги та визнання бездіяльність державного виконавця незаконною - відсутні.

Колегія суддів зазначає що зміст оскаржуваних судових рішень свідчить про те, що суди, вказуючи на незаконну бездіяльність державного виконавця, виходили із того, що строк виконання рішення немайнового характеру визначений у ч. 6 ст. 26 Закону України "Про виконавче провадження", відповідно до приписів якої, за рішенням немайнового характеру виконавець у постанові про відкриття виконавчого провадження зазначає про необхідність виконання боржником рішення протягом 10 робочих днів (крім рішень, що підлягають негайному виконанню, рішень про встановлення побачення з дитиною).

Суди також зазначили, що відповідно до частини 1 статті 60 Закону України "Про виконавче провадження" під час виконання рішень про передачу стягувачу предметів, зазначених у виконавчому документі, виконавець вилучає такі предмети у боржника і передає їх стягувачу, про що складає акт передачі. У разі знищення предмета, що мав бути переданий стягувачу в натурі, виконавець складає акт про неможливість виконання рішення, що є підставою для закінчення виконавчого провадження, а в разі встановлення факту відсутності предмета, що мав бути переданий стягувачу, повертає виконавчий документ стягувачу.

Окрім того, суди вказали, що положеннями ч.ч. 1, 2 ст. 63 Закону України "Про виконавче провадження" передбачено, що за рішеннями, за якими боржник зобов`язаний особисто вчинити певні дії або утриматися від їх вчинення, виконавець наступного робочого дня після закінчення строку, визначеного частиною шостою статті 26 цього Закону, перевіряє виконання рішення боржником. Якщо рішення підлягає негайному виконанню, виконавець перевіряє виконання рішення не пізніш як на третій робочий день після відкриття виконавчого провадження. У разі невиконання без поважних причин боржником рішення виконавець виносить постанову про накладення на боржника штрафу, в якій також зазначаються вимога виконати рішення протягом 10 робочих днів (за рішенням, що підлягає негайному виконанню, - протягом трьох робочих днів) та попередження про кримінальну відповідальність.

Водночас, суди попередніх інстанцій наголосили на тому, що державний виконавець ані дій, передбачених ч.ч. 1, 2 ст. 63 Закону України "Про виконавче провадження", ані дій, передбачених ч. 1 ст. 60 вказаного Закону, з метою виконання рішення суду не вчиняв.

Доводи касаційної скарги, що для державного виконавця не встановлені строки для виконання рішення немайнового характеру, а також на тому, що державний виконавець вчиняв інші дії (подавав скаргу про зміну способу та порядку виконання рішення суду), які вже були предметом судового розгляду, вищенаведених висновків судів не спростовують, та зводяться до простого заперечення скаржником обставин справи, встановлених судами, та до прохання про їх переоцінку, що не є безумовною підставою для відкриття касаційного провадження у справі.

Не можуть бути такою підставою і доводи скаржника про те, що в нього відсутнє витребуване майно, оскільки відповідні обставини жодним чином не спростовують висновки судів попередніх інстанцій про незаконну бездіяльність державного виконавця, а також не є предметом розгляду в оскаржуваних судових рішеннях.

Відповідно до прецедентної практики Європейського суду з прав людини, яка є джерелом права (стаття 17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини"), умови прийнятності касаційної скарги, відповідно до норм законодавства, можуть бути більш суворими ніж для звичайної заяви. Зважаючи на особливий статус суду касаційної інстанції, процесуальні процедури у суді можуть бути більш формальними, особливо, якщо провадження здійснюється судом після їх розгляду судом першої, а потім судом апеляційної інстанції (рішення у справах: "Levages Prestations Services v. France" від 23.10.1996; "Brualla Gomez de la Torre v. Spain" від 19.12.1997).

Таким чином законодавець цілком свідомо надав Верховному Суду право використовувати процесуальний фільтр, закріплений у частині 2 статті 293 Господарського процесуального кодексу України і це повністю узгоджується із положеннями статті 129 Конституції України, завданнями та принципами господарського судочинства.

Відповідно частини 2 статті 293 Господарського процесуального кодексу України у разі оскарження ухвали (крім ухвали, якою закінчено розгляд справи) суд може визнати касаційну скаргу необґрунтованою та відмовити у відкритті касаційного провадження, якщо правильне застосування норми права є очевидним і не викликає розумних сумнівів щодо її застосування чи тлумачення.

З урахуванням наведеного, суд касаційної інстанції дійшов висновку про відмову у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою Міністерства юстиції України на ухвалу Господарського суду міста Києва від 17.08.2023 і постанову Північного апеляційного господарського суду від 15.01.2024 за скаргою Київської міської ради на дії державного виконавця у справі № 910/8979/21 на підставі частини 2 статті 293 Господарського процесуального кодексу України у зв`язку з її необґрунтованістю, оскільки правильне застосування норм права (зокрема, статей 60, 63 Закону України "Про виконавче провадження") судами попередніх інстанцій є очевидним і не викликає розумних сумнівів щодо їх застосування чи тлумачення.

Керуючись статтями 234, 235, 287, 293 Господарського процесуального кодексу України, Верховний Суд

УХВАЛИВ:

відмовити у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою Міністерства юстиції України на ухвалу Господарського суду міста Києва від 17.08.2023 і постанову Північного апеляційного господарського суду від 15.01.2024 у справі № 910/8979/21.

Ухвала набирає законної сили з моменту її підписання і оскарженню не підлягає.

Головуючий О. В. Случ

Судді Н. О. Волковицька

С. К. Могил