ПІВНІЧНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"20" лютого 2024 р. Справа№ 910/11273/23

Північний апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючого: Іоннікової І.А.

суддів: Михальської Ю.Б.

Тищенко А.І.

за участю секретаря судового засідання Кузьменко А.М.

представники:

від позивача: Носик Б.М. (в режимі відеоконференції)

від відповідача: Касьянов М.Г. (в режимі відеоконференції)

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу Акціонерного товариства "Національна атомна енергогенеруюча компанія "Енергоатом" в особі Відокремленого підрозділу "Південноукраїнська атомна електрична станція"

на рішення Господарського суду міста Києва від 26.09.2023

у справі № 910/11273/23 (суддя Турчин С.О.)

за позовом Корпорації "ТСМ ГРУП"

до Акціонерного товариства "Національна атомна енергогенеруюча компанія "Енергоатом"

про стягнення 565 541,72 грн,

ВСТАНОВИВ:

Корпорація "ТСМ ГРУП" звернулася до Господарського суду міста Києва з позовом до Державного підприємства "Національна атомна енергогенеруюча компанія "Енергоатом" про стягнення 565 541,72 грн, з яких: пеня у розмірі 484 637,52 грн, 3 % річних у розмірі 39 833,22 грн та інфляційні втрати у розмірі 41 070,98 грн.

В обґрунтування позовних вимог, позивач посилався на неналежне виконання відповідачем взятих на себе зобов`язань за договором на виконання комплексу робіт № 07/19 від 03.04.2019 та прострочення заборгованості у сумі 8 214 195,30 грн, яка встановлена рішенням Господарського суду міста Києва від 19.09.2022 у справі № 910/21672/21.

Короткий зміст оскаржуваного рішення суду першої інстанції

Рішенням Господарського суду міста Києва від 26.09.2023 позов задоволено частково; вирішено стягнути з Державного підприємства "Національна атомна енергогенеруюча компанія "Енергоатом" на користь Корпорації "ТСМ ГРУП" пеню у сумі 238 211,66 грн, 3% річних у сумі 39 187,59 грн, інфляційні втрати у сумі 41 070,98 грн, судовий збір у сумі 8350,26 грн та витрати на правову допомогу у сумі 26 577,02 грн. В іншій частині позову відмовлено.

Не погоджуючись із прийнятим рішенням, Державне підприємство "Національна атомна енергогенеруюча компанія "Енергоатом" в особі Відокремленого підрозділу "Південноукраїнська атомна електрична станція" звернулося до Північного апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою, в якій просить суд частково скасувати рішення Господарського суду міста Києва від 26.09.2023 у справі № 910/11273/23, та ухвалити нове рішення, яким позовні вимоги в частині стягнення 3% річних в розмірі 39 187,59 грн залишити без задоволення, а частині стягнення витрати на правову допомогу зменшити їх розмір до 1000,00 грн.

Короткий зміст апеляційної скарги та узагальнення її доводів

Узагальнені доводи апеляційної скарги відповідача зводяться до того, що суд першої інстанції:

- не прийняв до уваги факт знаходження відповідача у скрутному фінансовому становищі;

- не з`ясував обставин об`єктивної неможливості відповідача виконати свої зобов`язання в частині сплати 3 % річних з урахуванням настання форс-мажорних обставини, які зумовлені введенням воєнного стану з 24.02.2022, у зв`язку із повномасштабним вторгненням російської федерації на територію України;

- не врахував висновок Великої Палати Верховного Суду про застосування норм права у подібних правовідносинах, який викладений у постанові від 18.03.2020 у справі № 902/417/18 щодо наявності обґрунтованих підстав для зменшення розміру заявлених до стягнення з відповідача відсотків річних.

Також, на думку відповідача, заявлена позивачем сума витрат на професійну правничу допомогу не відповідає критеріям реальності та розумності.

Короткий зміст відзиву на апеляційну скаргу та узагальнення його доводів

Заперечуючи проти доводів апеляційної скарги, позивач наголошує на тому, що на момент виникнення прострочення заборгованості відповідач мав достатньо коштів для виконання свого зобов`язання, але свідомо ухилявся від його виконання.

При цьому, позивач зазначає, що указ Президента України від 22.09.2020 № 406/2020 "Про невідкладні заходи щодо стабілізації ситуації в енергетичній сфері та подальшого розвитку ядерної енергетики" на який посилається відповідач, не містить жодної інформації щодо фінансового стану саме відповідача.

З огляду на викладене, позивач вважає, що у даному випадку не існувало жодних обставин, які б перешкоджали відповідачу здійснити розрахунки по договору № 07/19 від 03.04.2019.

Також, на переконання позивача, відповідач безпідставно посилається на висновки суду касаційної інстанції, які викладені у постанові № 902/417/18, оскільки такі висновки не є подібними зі справою № 910/11273/23.

Окрім вищевикладеного, на думку позивача, відповідачем не доведено жодними доказами неспівмірність витрат понесених позивачем на правничу допомогу.

Дії суду апеляційної інстанції щодо розгляду апеляційної скарги по суті

Згідно розпорядження Північного апеляційного господарського суду у справі № 910/11273/23 призначено повторний автоматизований розподіл справи. Відповідно до витягу з протоколу повторного автоматизованого розподілу судової справи між суддями, справу № 910/11273/23 передано на розгляд колегії суддів у складі: головуючий суддя Іоннікова І.А., судді: Михальська Ю.Б., Тищенко А.І.

Ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 27.12.2023 відкрито апеляційне провадження за апеляційною скаргою Державного підприємства "Національна атомна енергогенеруюча компанія "Енергоатом" в особі Відокремленого підрозділу "Південноукраїнська атомна електрична станція" на рішення Господарського суду міста Києва від 26.09.2023 у справі № 910/11273/23 колегією суддів Північного апеляційного господарського суду у складі: головуючого судді (судді-доповідача) Іоннікової І.А., суддів: Михальської Ю.Б., Тищенко А.І.; призначено справу № 910/11273/23 до розгляду в судовому засіданні 14.02.2024 в режимі відеоконференції за участю представників сторін.

До Північного апеляційного господарського суду через підсистему "Електронний суд" представником позивача подано клопотання про заміну відповідача - Державного підприємства "Національна атомна енергогенеруюча компанія "Енергоатом" на його правонаступника - Акціонерне товариство "Національна атомна енергогенеруюча компанія "Енергоатом".

У зв`язку з направленням головуючого судді Іоннікової І.А. на навчання 14.02.2024, ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 31.01.2024 було замінено відповідача (скаржника) - Державне підприємство "Національна атомна енергогенеруюча компанія "Енергоатом" його правонаступником, яким є Акціонерне товариство "Національна атомна енергогенеруюча компанія "Енергоатом"; призначено справу № 910/11273/23 до розгляду на 20.02.2024 в режимі відеоконференції за участю представників сторін.

В судове засідання, яке відбулося 20.02.2024, з`явилися представники позивача та відповідача в режимі відеоконференції, які підтримали свої правові позиції щодо апеляційної скарги.

Вивчивши матеріали справи, заслухавши представників сторін, розглянувши доводи апеляційної скарги, дослідивши докази, проаналізувавши на підставі встановлених фактичних обставин справи правильність застосування судом першої інстанції норм законодавства, Північний апеляційний господарський суд встановив наступне.

Обставини справи, встановлені судом першої інстанції та перевірені судом апеляційної інстанції

03.04.2019 між відповідачем (замовником) та позивачем (генеральним підрядником) укладено договір на виконання комплексу робіт № 07/19 (надалі - договір).

Відповідно до п. 1.1. договору генеральний підрядник зобов`язався за завданням замовника з дотриманням вимог законодавства виконати комплекс робіт з теми: "ВП Южно-Українська АЕС. Улаштування майданчика розміщення платформ із завантаженими ВЯП контейнерами ТК-13. Комплекс інженерно-технічних засобів системи фізичного захисту. Будівельно-монтажні та пусконалагоджувальні роботи. ІІ етап" в цілому або за етапами в обсягах та у строки, що зазначені у графіку виконання робіт (додаток № 2) та у відомостях обсягів робіт (додаток № 4) до вказаного правочину.

Згідно п. 1.3 договору генеральний підрядник здає в обумовлені терміни виконані роботи замовнику, за свій рахунок усуває дефекти, що виявилися в процесі виробництва робіт і в межах гарантійного терміну експлуатації. Замовник зобов`язується прийняти та сплатити виконані роботи.

У відповідності до п. 2.1 договору, з урахуванням додаткової угоди від 04.12.2019 № 2 до договору, договірна ціна робіт, доручених до виконання генеральному підряднику, складає 20 497 899,24 грн у тому числі ПДВ 20 % - 3 416 316 ,54 грн.

За змістом п.п. 2.2, 2.3 договору договірна ціна договору є динамічною, визначається відповідно до положень ДСТУ Б Д. 1.1-1:2013 "Правила визначення вартості будівництва". Остаточна ціна договору визначається з урахуванням фактично виконаного обсягу робіт та фактичних витрат генерального підрядника на придбання матеріальних ресурсів у порядку, визначному умовами договору, але не може перевищувати договірної ціни, заявленої в договорі. Зміни, внесені замовником в проектно-кошторисну документацію, оформлюються відповідними додатковими угодами.

Додатковою угодою від 01.10.2019 № 1 до договору сторони доповнили цей правочин п. 2.1.2.1, яким передбачено постачання генеральним підрядником в рамках договору обладнання на загальну суму 30 828,00 грн.

Терміни виконання робіт визначені в графіку виконання робіт (додаток № 2), який є невід`ємною частиною цього договору (п. 3.1 договору).

Згідно із п. 4.1. договору оплата за виконані роботи здійснюється замовником шляхом перерахування грошових коштів на поточний рахунок генерального підрядника після підписання сторонами довідки про вартість виконаних робіт за формою КБ-3, складеної на підставі актів виконаних будівельних робіт за формою КБ-2В протягом 45 банківських днів.

Договір набуває чинності з дати підписання договору сторонами та скріплення його печатками і діє до 30.03.2020 (п. 15.6 договору).

У зв`язку із порушенням відповідачем зобов`язань за договором на виконання комплексу робіт № 07/19 від 03.04.2019 Корпорація "ТСМ ГРУП" звернулася до Господарського суду міста Києва з позовом про стягнення з Державного підприємства "Національна атомна енергогенеруюча компанія "Енергоатом" заборгованості за договором на виконання комплексу робіт № 07/19 від 03.04.2019 у сумі 8 214 195,30 грн, а також 3 % річних у розмірі 74 7716,82 грн (нарахованих за період з 24.07.2019 по 24.12.2021), та інфляційних втрат в сумі 1804316,15 грн (нарахованих за період з 24.07.2019 по 30.11.2021).

Рішенням Господарського суду міста Києва від 19.09.2022 у справі № 910/21672/21, залишеним без змін постановою Північного апеляційного господарського суду від 14.03.2023, позовні вимоги Корпорації "ТСМ ГРУП" про стягнення 10 766 228,27 грн задоволено повністю; стягнуто з Державного підприємства "Національна атомна енергогенеруюча компанія "Енергоатом" в особі Відокремленого підрозділу "Південноукраїнська атомна електрична станція" на користь Корпорації "ТСМ ГРУП" заборгованість у розмірі 8 214 195,30 грн, 3 % річних у розмірі 747 716,82 грн, інфляційні втрати у розмірі 1 804 316,15 грн та 161 493,42 грн судового збору.

Зазначеними вище судовими рішенням було встановлено, що на виконання умов договору позивачем виконані, а відповідачем прийняті по обсягу та якості роботи на суму 20 467 071,21 грн, що підтверджується підписаними повноважними представниками сторін та скріпленими печатками замовника та генерального підрядника:

- актами №№: 1, 2, 3, 4, 5, 6 приймання виконаних будівельних робіт за травень 2019 (форма № КБ-2В) та довідкою від 17.05.2019 про вартість виконаних будівельних робіт та витрати за травень 2019 (форма КБ-3) на 4 941 142,67 грн;

- актами №№: 7, 8, 9 приймання виконаних будівельних робіт за травень 2019 (форма № КБ-2В) та довідкою від 30.05.2019 про вартість виконаних будівельних робіт та витрати за травень 2019 (форма КБ-3) на 1 513 038,67 грн;

- актами №№: 10, 11, 12, 13 приймання виконаних будівельних робіт за червень 2019 (форма № КБ-2В) та довідкою від 27.06.2019 про вартість виконаних будівельних робіт та витрати за червень 2019 (форма КБ-3) на 680 920,16 грн;

- актом № 14 приймання виконаних будівельних робіт за липень 2019 (форма №КБ-2В) та довідкою від 31.07.2019 про вартість виконаних будівельних робіт та витрати за липень 2019 (форма КБ-3) на 148 602,41 грн;

- актами №№: 14,17, 18, 19, 20, 21, 22, 23, 24, 26, 29 приймання виконаних будівельних робіт за жовтень 2019 (форма № КБ-2В) та довідкою від 31.10.2019 про вартість виконаних будівельних робіт та витрати за жовтень 2019 (форма КБ-3) на 5 604 354,22 грн;

- актом № 30 приймання виконаних будівельних робіт за листопад 2019 (форма № КБ-2В) та довідкою від 20.11.2019 про вартість виконаних будівельних робіт та витрати за листопад 2019 (форма КБ-3) на 288 017,29 грн;

- актами №№: 31, 32, 33, 37 приймання виконаних будівельних робіт за листопад 2019 (форма № КБ-2В) та довідкою від 29.11.2019 про вартість виконаних будівельних робіт та витрати за листопад 2019 (форма КБ-3) на 1 037 045,29 грн;

- актом № 34 приймання виконаних будівельних робіт за грудень 2019 (форма №КБ-2В) та довідкою від 16.12.2019 про вартість виконаних будівельних робіт та витрати за грудень 2019 (форма КБ-3) на 123 848,36 грн;

- актом № 35 приймання виконаних будівельних робіт за грудень 2019 (форма №КБ-2В) та довідкою від 16.12.2019 про вартість виконаних будівельних робіт та витрати за грудень 2019 (форма КБ-3) на 126 730,00 грн;

- актом № 36 приймання виконаних будівельних робіт за грудень 2019 (форма №КБ-2В) та довідкою від 20.12.2019 про вартість виконаних будівельних робіт та витрати за грудень 2019 (форма КБ-3) на 34 527,71 грн;

- актами №№: 38, 39 приймання виконаних будівельних робіт за грудень 2019 року (форма № КБ-2В) та довідкою від 26.12.2019 про вартість виконаних будівельних робіт та витрати за грудень 2019 (форма КБ-3) на 5 696 208,43 грн.

Також відповідно до видаткової накладеної № 147 від 26.11.2019 позивачем було поставлено відповідачу обладнання на загальну суму 30 828,00 грн.

Враховуючи наведене, Господарський суд міста Києва під час розгляду справи № 910/21672/21 встановив, що позивач виконав взяті на себе за договором зобов`язання по виконанню робіт та постачанню обладнання в обсягах, зазначених в актах приймання виконаних будівельних робіт та видатковій накладній, а відповідач, у свою чергу, прийняв виконання цих робіт та обладнання у погоджених сторонами обсягах без будь-яких зауважень.

Однак, підтверджена рішенням Господарського суду міста Києва від 19.09.2022 у справі № 910/21672/21 сума основного боргу замовника перед генеральним підрядником за договором у розмірі 8 214 195,30 грн погашена відповідачем не була.

У зв`язку з викладеним, позивач повторно звернувся до Господарського суду міста Києва з даним позовом про стягнення з відповідача 484 637,52 грн пені, 39 833,22 грн 3% річних, які нараховані за період з 18.04.2023 по 15.06.2023 та 41 070,98 грн інфляційних втрат, які нараховані за період 01.04.2023 по 31.05.2023, тобто за періоди які є іншими від того періоду, що був предметом розгляду та дослідження в межах справи № 910/21672/21.

Рішенням Господарського суду міста Києва від 26.09.2023 позов задоволено частково; присуджено до стягнення з Державного підприємства "Національна атомна енергогенеруюча компанія "Енергоатом" на користь Корпорації "ТСМ ГРУП" пеню у сумі 238 211,66 грн, 3% річних у сумі 39 187,59 грн, інфляційні втрати у сумі 41 070,98 грн, судовий збір у сумі 8350,26 грн та витрати на правову допомогу у сумі 26 577,02 грн. В іншій частині позову відмовлено.

Мотиви та джерела права, з яких виходить суд апеляційної інстанції при прийнятті постанови

В силу вимог ч.ч. 1, 2, 5 ст. 269 Господарського процесуального кодексу України, суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї. В суді апеляційної інстанції не приймаються і не розглядаються позовні вимоги та підстави позову, що не були предметом розгляду в суді першої інстанції.

Колегія суддів, беручи до уваги межі перегляду справи у апеляційній інстанції, вивчивши доводи апеляційної скарги, проаналізувавши на підставі фактичних обставин справи застосування судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права при прийнятті оскаржуваного рішення, дійшла висновку про те, що апеляційна скарга відповідача не підлягає задоволенню, а оскаржуване рішення місцевого господарського суду не підлягає зміні або скасуванню з наступних підстав.

Причиною звернення відповідача з даною апеляційною скаргою стала незгода останнього з оскаржуваним судовим рішенням в частині стягнення з відповідача на користь позивача 3 % річних та стягнення витрат на правову допомогу.

Відповідно до ст. 193 Господарського кодексу України та ст.ст. 525, 526 Цивільного кодексу України суб`єкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобов`язання належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору. Одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом.

Порушенням зобов`язання на підставі ст. 610 Цивільного кодексу України є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).

Згідно з ч. 1 ст. 612 Цивільного кодексу України боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом.

У разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом (ст. 611 Цивільного кодексу України).

За змістом ч. 2 ст. 625 Цивільного кодексу України боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Касаційний господарський суд неодноразово наголошував, що за змістом наведеної норми закону нарахування інфляційних втрат та трьох процентів річних на суму боргу входять до складу грошового зобов`язання і вважаються особливою мірою відповідальності боржника за прострочення грошового зобов`язання, оскільки виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів унаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації (плати) від боржника за користування останнім утримуваними грошовими коштами, належними до сплати кредиторові (близькі за змістом правові висновки викладені у постановах Великої Палати Верховного Суду від 19.06.2019 у справах: № 703/2718/16-ц та № 646/14523/15-ц, та у постановах Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 04.10.2019 у справі № 915/880/18, від 26.09.19 у справі № 912/48/19, від 18.09.2019 у справі № 908/1379/17).

Вимагати сплати суми боргу з врахуванням індексу інфляції та трьох процентів річних є правом кредитора, яким останній наділений в силу нормативного закріплення зазначених способів захисту майнового права та інтересу (постанова Об`єднаної палати Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 05.07.2019 у справі № 905/600/18).

Визначене ч. 2 ст. 625 Цивільного кодексу України право стягнення трьох процентів річних є мінімальними гарантіями, які надають кредитору можливість захистити згадані вище інтереси; позбавлення кредитора можливості реалізувати це право порушуватиме баланс інтересів і сприятиме виникненню ситуацій, за яких боржник повертатиме кредитору грошові кошти, які, через інфляційні процеси, матимуть іншу цінність, порівняно з моментом, коли такі кошти були отримані (у тому числі у вигляді прострочення оплати відповідних товарів та послуг).

Колегія суддів зазначає, що суд першої інстанції встановивши, що відповідач допустив прострочення розрахунків з позивачем за виконані роботи, дійшов правильного висновку про наявність підстав для застосування до нього відповідальності, передбаченої ч. 2 ст. 625 Цивільного кодексу України.

Перевіривши наданий позивачем розрахунок заявлених до стягнення з відповідача трьох процентів річних, суд першої інстанції дійшов вірного висновку в частині стягнення з відповідача на користь позивача нарахованих 3 % річних у розмірі 39 187,59 грн (за період з 18.04.2023 - по 14.06.2023).

Відповідач, в обґрунтуванням доводів апеляційної скарги, посилався на відсутність його вини у несвоєчасному виконанні договірних зобов`язань.

Судова колегія вважає, що доводи відповідача викладені в апеляційній скарзі фактично зводяться того, що місцевий господарський суд застосував ч. 2 ст. 625 Цивільного кодексу України в частині стягнення 3 % річних без урахування висновків щодо застосування цієї норми права, викладених у постанові Великої Палати Верховного Суду від 18.03.2020 у справі № 902/417/18.

При цьому, колегія суддів вказує, що у постанові від 18.03.2020 у справі № 902/417/18 Велика Палата Верховного Суду зазначила, що виходячи з принципів розумності, справедливості та пропорційності, суд за певних умов може зменшити розмір як неустойки, штрафу, так і процентів річних за час затримки розрахунку відповідно до ст. 625 Цивільного кодексу України. Велика Палата Верховного Суду дійшла висновку, що з урахуванням конкретних обставин справи, які мають юридичне значення, та, зокрема, зазначених у постанові Великої Палати Верховного Суду критеріїв, суд може зменшити загальний розмір відсотків річних як відповідальності за час прострочення грошового зобов`язання.

Такого висновку Велика Палата Верховного Суду дійшла з урахуванням того, що у справі № 902/417/18 умовами договору сторони передбачили відповідальність за прострочення виконання відповідачем грошового зобов`язання у вигляді пені та штрафу, збільшили позовну давність за відповідними вимогами, а також умовами п. 5.5 договору змінили розмір процентної ставки, передбаченої в ч. 2 ст. 625 Цивільного кодексу України, і встановили її в розмірі 40 % від несплаченої загальної вартості товару протягом 90 календарних днів з дати, коли товар повинен бути сплачений покупцем та 96 % від несплаченої ціни товару до дня повної оплати з дати закінчення дев`яноста календарних днів.

Отже, відповідне зменшення процентів річних Велика Палата Верховного Суду допустила з урахуванням конкретних обставин справи № 902/417/18, а саме - встановлення процентів річних на рівні 40 % та 96 %, і їх явну невідповідність принципу справедливості, в той час як у справі № 910/6316/23, проценти річних нараховані за встановленою у ст. 625 Цивільного кодексу України ставкою у розмірі три проценти, порушення принципів розумності, справедливості та пропорційності під час нарахування позивачем відповідачу трьох процентів річних апеляційним судом не встановлено.

Ці висновки узгоджуються з правовими висновками Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду, які викладені у постановах від 06.02.2024 у справі №910/3323/23, від 07.09.2022 у справі № 910/9911/21, від 21.06.2022 у справі № 910/9905/21, від 07.03.2023 у справі № 910/17556/21.

За таких обставин, доводи відповідача про неправильне застосування судом ст. 625 Цивільного кодексу України не знайшли свого підтвердження під час апеляційного перегляду спору.

Посилання відповідача про те, що заявлена позивачем сума витрат на професійну правничу допомогу не відповідає критеріям реальності та розумності, колегією суддів оцінюється критично, з огляду на наступне.

Статтею 16 Господарського процесуального кодексу України передбачено право учасників справи користуватися правничою допомогою. Представництво у суді, як вид правничої допомоги, здійснюється виключно адвокатом (професійна правнича допомога), крім випадків, встановлених законом.

Відповідно до ст. 26 Закону України "Про адвокатуру і адвокатську діяльність" адвокатська діяльність здійснюється на підставі договору про надання правничої допомоги.

Пунктом 4 частини першої статті 1 Закону України "Про адвокатуру і адвокатську діяльність" визначено, що договір про надання правничої допомоги - це домовленість, за якою одна сторона (адвокат, адвокатське бюро, адвокатське об`єднання) зобов`язується здійснити захист, представництво або надати інші види правничої допомоги другій стороні (клієнту) на умовах і в порядку, що визначені договором, а клієнт зобов`язується оплатити надання правничої допомоги та фактичні витрати, необхідні для виконання договору.

Згідно зі ст. 30 Закону України "Про адвокатуру і адвокатську діяльність" гонорар є формою винагороди адвоката за здійснення захисту, представництва та надання інших видів правничої допомоги клієнту. Порядок обчислення гонорару (фіксований розмір, погодинна оплата), підстави для зміни розміру гонорару, порядок його сплати, умови повернення тощо визначаються в договорі про надання правничої допомоги. При встановленні розміру гонорару враховуються складність справи, кваліфікація і досвід адвоката, фінансовий стан клієнта та інші істотні обставини. Гонорар має бути розумним та враховувати витрачений адвокатом час.

Отже, діяльність адвоката є оплачуваною працею і така оплата у вигляді гонорару здійснюється на підставі укладеного між адвокатом та його клієнтом договору про надання правничої допомоги.

У разі часткового задоволення позову судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог (п. 3 ч. 4 ст. 129 Господарського процесуального кодексу України).

Відповідно до ст. 126 Господарського процесуального кодексу України за результатами розгляду справи витрати на професійну правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами.

Для цілей розподілу судових витрат:

1) розмір витрат на професійну правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу професійну правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката, визначається згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою;

2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.

Для визначення розміру витрат на професійну правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.

Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.

У разі недотримання вимог частини четвертої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на професійну правничу допомогу адвоката, які підлягають розподілу між сторонами.

Обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами.

Основні підстави та принципи відшкодування судових витрат, зокрема витрат на професійну правничу допомогу, викладені у п.п. 7.1-7.9 постанови Великої Палати Верховного Суду від 05.07.2023 у справі № 911/3312/21. Аналогічні висновки сформульовані в п.п. 106-108, 146 постанови Великої Палати Верховного Суду від 16.11.2022 у справі № 922/1964/21.

У постанові від 05.07.2023 у справі № 911/3312/21 Велика Палата Верховного Суду виснувала, що метою впровадження принципу відшкодування судових витрат сторони, на користь якої ухвалене судове рішення, є забезпечення особі можливості ефективно захистити свої права в суді, ефективно захиститися у разі подання до неї необґрунтованого позову, а також стимулювання сторін до досудового вирішення спору. Практична реалізація наведеного принципу в частині відшкодування витрат на професійну правничу допомогу відбувається в такі етапи:

- попереднє визначення суми судових витрат на професійну правничу допомогу (ст. 124 Господарського процесуального кодексу України);

- визначення розміру судових витрат на професійну правничу допомогу, що підлягають розподілу між сторонами (ст. 126 Господарського процесуального кодексу України): подання (1) заяви (клопотання) про відшкодування судових витрат на професійну правничу допомогу разом з (2) детальним описом робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, і здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги, та (3) доказами, що підтверджують здійснення робіт (наданих послуг) і розмір судових витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи; (4) зменшення суми судових витрат на професійну правничу допомогу, що підлягають розподілу чи розподіл витрат судом (ст. 129 Господарського процесуального кодексу України). При визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін (п. 7.9).

Судова колегія зазначає, що у даній справі на підтвердження надання професійної правничої допомоги позивачем подано до суду першої інстанції копію договору про надання правничої допомоги від 05.08.2021 разом зі специфікацією від 22.06.2023 № 37, що є додатком № 37 до договору, а також надано копію рахунку на оплату правової допомоги від 22.06.2023 на суму 27 000,00 грн, та платіжну інструкцію № 980 від 23.06.2023.

Зі змісту договору про надання правничої допомоги від 05.08.2021 та у специфікації № 37 від 22.06.2023 до договору встановлено фіксований розмір оплати праці в сумі 27 000,00 грн саме як фіксований гонорар, який не залежить від обсягу послуг та часу, витраченого адвокатом.

Загальне правило розподілу судових витрат визначене в ч. 4 ст. 129 Господарського процесуального кодексу України. Разом із тим, у частині п`ятій наведеної норми встановлені критерії, керуючись якими суд (за клопотанням сторони або з власної ініціативи) може відступити від вказаного загального правила при вирішенні питання про розподіл витрат на правничу допомогу та не розподіляти такі витрати повністю або частково на сторону, не на користь якої ухвалено рішення, а натомість покласти їх на сторону, на користь якої ухвалено рішення.

Зокрема, відповідно до ч. 5 ст. 129 Господарського процесуального кодексу України під час вирішення питання про розподіл судових витрат суд враховує: 1) чи пов`язані ці витрати з розглядом справи; 2) чи є розмір таких витрат обґрунтованим та пропорційним до предмета спору, з урахуванням ціни позову, значення справи для сторін, у тому числі чи міг результат її вирішення вплинути на репутацію сторони або чи викликала справа публічний інтерес; 3) поведінку сторони під час розгляду справи, що призвела до затягування розгляду справи, зокрема, подання стороною явно необґрунтованих заяв і клопотань, безпідставне твердження або заперечення стороною певних обставин, які мають значення для справи, безпідставне завищення позивачем позовних вимог тощо; 4) дії сторони щодо досудового вирішення спору та щодо врегулювання спору мирним шляхом під час розгляду справи, стадію розгляду справи, на якій такі дії вчинялись.

Критерії оцінки реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також розумності їхнього розміру застосовуються, виходячи з конкретних обставин справи, тобто є оціночним поняттям. Вирішення питання оцінки суми витрат, заявлених до відшкодування, на предмет відповідності зазначеним критеріям є завданням того суду, який розглядав конкретну справу, і мав визначати суму відшкодування з належним урахуванням особливостей кожної справи та усіх обставин, що мають значення (п. 43 постанови Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 12.09.2023 у справі № 925/1073/22).

У постановах Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 07.11.2019 у справі № 905/1795/18 та від 08.04.2020 у справі № 922/2685/19 висловлено правову позицію, за якою суд не зобов`язаний присуджувати стороні, на користь якої відбулося рішення, всі її витрати на адвоката, якщо, керуючись принципами справедливості, пропорційності та верховенством права, встановить, що розмір гонорару, визначений стороною та його адвокатом, є завищеним щодо іншої сторони спору, зважаючи на складність справи, витрачений адвокатом час, та неспіврозмірним порівняно з ринковими цінами адвокатських послуг.

У рішенні Європейського суду з прав людини в справі "Лавентс проти Латвії" від 28.11.2002 зазначено, що відшкодовуються лише витрати, які мають розумний розмір (аналогічна правова позиція викладена Касаційним господарським судом у складі Верховного Суду у додаткових постановах від 20.05.2019 у справі № 916/2102/17, від 25.06.2019 у справі № 909/371/18, у постановах від 05.06.2019 у справі № 922/928/18, від 30.07.2019 у справі № 911/739/15 та від 01.08.2019 у справі № 915/237/18).

З оскаржуваного судового рішення від 26.09.2023, вбачається, що суд першої інстанції детально проаналізував надані позивачем докази на обґрунтування суми понесених витрат на професійну правничу допомогу.

З урахуванням, зокрема, складності справи, обсягу наданих адвокатських послуг і виконаних робіт місцевий господарський суд визнав обґрунтованими вимоги позивача про відшкодування витрат на професійну правничу допомогу в розмірі 26 577,02 грн.

Дослідивши наявні у матеріалах докази, встановивши на їх підставі відповідні фактичні обставини, з урахуванням критеріїв реальності, обґрунтованості та пропорційності витрат на професійну правничу допомогу, суд першої інстанції правильно застосував положення ст.ст. 126, 129 Господарського процесуального кодексу України, ухваливши законне та обґрунтоване судове рішення.

За таких підстав, твердження відповідача викладені в апеляційній скарзі стосовно того, що витрати позивача на професійну правничу допомогу не відповідають критерію реальності таких витрат та розумності їх розміру, є необґрунтованими та відхиляються колегією суддів, оскільки відповідачем не було подано до суду жодних належних та допустимих доказів на підтвердження неспівмірності витрат на професійну правничу допомогу у заявленому розмірі, а доводи апеляційної скарги зводяться лише до незгоди відповідача із розміром понесених позивачем витрат на правничу допомогу, які за рішенням місцевого суду було частково задоволено.

Інших належних доказів на підтвердження своїх доводів та заперечень викладених в поданій апеляційній скарзі скаржником не було надано суду апеляційної інстанції.

Таким чином, за результатами апеляційного перегляду, судовою колегією не встановлено неправильного застосування судом першої інстанції норм матеріального права чи порушення норм процесуального права під час винесення оскаржуваного рішення і підстав для його зміни чи скасування, за мотивів наведених у апеляційній скарзі, колегія суддів теж не вбачає, у зв`язку з чим апеляційна скарга відповідача задоволенню не підлягає.

В свою чергу, наведені позивачем у відзиві на апеляційну скаргу доводи є документально обґрунтованими та такими, що належним чином досліджені судом першої інстанції при розгляді даної справи.

Аналізуючи питання обсягу дослідження доводів скаржника та їх відображення у рішенні суду, питання вичерпності висновків господарського суду першої інстанції, суд апеляційної інстанції ураховує, що Європейський суд з прав людини у рішенні від 10.02.2010 у справі "Серявін та інші проти України" зауважив, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях, зокрема, судів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча п. 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод (далі - Конвенція) зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожний аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною залежно від характеру рішення. У справі "Трофимчук проти України" Європейський суд з прав людини також зазначив, що хоча п. 1 ст. 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, це не можна розуміти як вимогу детально відповідати на кожен довід. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі ст. 6 Конвенції, може бути визначено тільки у контексті конкретних обставин справи.

Відповідно до ст. 276 Господарського процесуального кодексу України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Висновки за результатами апеляційної скарги

За таких обставин, судова колегія вважає, що висновки суду першої інстанції про встановлені обставини і правові наслідки відповідають дійсним обставинам справи, підтверджуються достовірними доказами, а тому рішення місцевого господарського суду у даній справі в частині стягнення 3 % річних та витрат на правову допомогу відповідає чинному законодавству, фактичним обставинам та матеріалам справи і підстав для його скасування не вбачається.

З огляду на викладене, судова колегія дійшла висновку про те, що апеляційна скарга є необґрунтованою та такою, що задоволенню не підлягає.

Судові витрати

У зв`язку з відмовою в задоволенні апеляційної скарги, відповідно до ст. 129 Господарського процесуального кодексу України, витрати по сплаті судового збору за її подання і розгляд покладаються на скаржника.

Керуючись ст.ст. 129, 269, 275, 276, 281 - 284 Господарського процесуального кодексу України, Північний апеляційний господарський суд,

П О С Т А Н О В И В :

Апеляційну скаргу Акціонерного товариства "Національна атомна енергогенеруюча компанія "Енергоатом" в особі Відокремленого підрозділу "Південноукраїнська атомна електрична станція" залишити без задоволення, рішення Господарського суду міста Києва від 26.09.2023 у справі № 910/11273/23 - без змін.

Матеріали справи № 910/11273/23 повернути до Господарського суду міста Києва.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена до Верховного Суду у порядку та строк, передбачений ст.ст. 287 - 289 ГПК України.

Повний текст постанови складено 04.03.2024.

Головуючий суддя І.А. Іоннікова

Судді Ю.Б. Михальська

А.І. Тищенко