РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

м. Київ

26.02.2024справа №910/17822/23

Господарський суд міста Києва у складі судді Марченко О.В., за участю секретаря судового засідання Роздобудько В.В., розглядаючи у відкритому судовому засіданні

справу № 910/17822/23

за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «Концепт Інжиніринг» (просп. Миру, буд. 33, кв. 113, м. Кривий Ріг, Дніпропетровська обл., 50074; ідентифікаційний код 42924030)

до Державного підприємства «Національна атомна енергогенеруюча компанія «Енергоатом» (вул. Назарівська, буд. 3, м. Київ, 01032; ідентифікаційний код 24584661)

про стягнення 1 380 227,47 грн втрат від інфляції та 246 444,85 грн 3% річних,

за участю представників:

позивача - Горянської К.І. (ордер від 05.02.2024 серія АІ №1440446);

відповідача - Балацького Я.А. (витяг з Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань).

ІСТОРІЯ СПРАВИ

1. Стислий виклад позовних вимог

Товариство з обмеженою відповідальністю «Концепт Інжиніринг» (далі - Товариство) звернулося до Господарського суду міста Києва з позовом про стягнення з Державного підприємства «Національна атомна енергогенеруюча компанія «Енергоатом» (далі - Підприємство) 1 380 227,47 грн втрат від інфляції та 246 444,85 грн 3% річних, нарахованих у зв`язку з неналежним виконанням відповідачем умов договору купівлі-продажу від 12.05.2021 №53-121-01-21-10266 (далі - Договір).

Позовні вимоги мотивовано тим, що:

- 12.05.2021 Товариством (постачальник) та Підприємством (в особі відокремленого підрозділу «Запорізька атомна електрична станція» (далі - ЗАЕС); покупець) укладено Договір, за умовами якого постачальник зобов`язався поставити, а покупець прийняти і сплатити товар, найменування, обсяг та ціна якого зазначена в пункті 1.1 Договору;

- на виконання умов Договору позивач здійснив поставку продукції на адресу відповідача відповідно до видаткових накладних та товарно-транспортних накладних на загальну суму 4 863 240 грн; проте відповідач частково оплатив поставлену продукцію в сумі 50 000 грн;

- рішенням Господарського суду міста Києва від 27.04.2023 (суддя Полякова К.В.), залишеним без змін постановою Північного апеляційного господарського суду від 03.08.2023 у справі №910/1441/22, позов задоволено частково; стягнуто з Підприємства на користь Товариства 4 348 620 грн основного боргу, 172 414,14 грн втрат від інфляції, 54 671 грн 3% річних та 68 635,57 грн витрат зі сплати судового збору; 26.09.2023 на виконання зазначеного судового рішення видано наказ;

- станом на 17.11.2023 (дата підписання позову) Підприємство не оплатило 4 358 620 грн основного боргу, а тому позивач змушений звернутися до суду з позовом про стягнення з відповідача 1 380 227,47 грн втрат від інфляції та 246 444,85 грн 3% річних за період з 27.01.2022 по 20.11.2023.

2. Стислий виклад заперечень відповідача

Підприємство 02.01.2024 подало суду відзив на позовну заяву, в якому зазначило таке:

- згідно з вимогами статті 625 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України) основою для нарахування 3% річних та втрат від інфляції є сума основного боргу, необтяжена іншими нарахуваннями, а отже позивач безпідставно стверджує про наявність у нього права вимоги стягнути з відповідача суму втрат від інфляції та 3% річних за несвоєчасне виконання судового рішення Господарського суду міста Києва від 27.04.2023 №910/1441/22 про стягнення суми основного боргу, обтяженої іншими нарахуваннями;

- позивачем не надано жодного доказу, який би підтверджував правомірність визначення періоду прострочення та розміру нарахування за ним втрат від інфляції і 3% річних; позивач зазначає підставою для стягнення судове рішення від 27.04.2023 у справі №910/1441/22, що підлягає примусовому виконанню, але за вимогами статті 26 Закону України «Про виконавче провадження» для початку останнього позивач (стягувач) має направити відповідну заяву;

- у зв`язку з військовою агресією російської федерації проти України та захопленням ЗАЕС Підприємство втратило значні виробничі потужності, продовжує нести втрати з утримання об`єктів і персоналу відокремленого підрозділу ЗАЕС, виконує спеціальні обов`язки для забезпечення безпеки експлуатації ядерних установок та спрямовує наявні ресурси на підтримку безпеки інших атомних електростанцій; вказані обставини є надзвичайними, тому перешкоджають відповідачу вчасно виконати свої зобов`язання зі сплати позивачу надмірних грошових сум;

- виконання рішення суду від 27.04.2023 у справі №910/1441/22 також стало неможливим внаслідок форс-мажорних обставин, які виключають наявність вини у відповідача.

3. Стислий виклад відповіді позивача на відзив

Позивач 31.01.2024 подав суду відповідь на відзив, в якій зазначив про те, що:

- підставою для подання позову є наявна заборгованість відповідача зі сплати грошових коштів за прострочення виконання господарського зобов`язання, а не за несвоєчасне виконання рішення суду від 27.04.2023 у справі №910/1441/22;

- позивач встановив період прострочення з 27.01.2022 по 20.11.2023, у якому так і не відбулася сплата залишку суми основного боргу, що обґрунтовує нарахування втрат від інфляції та 3% річних за вказаний період;

- неподання позивачем вимоги щодо оплати відповідачем втрат від інфляції та 3% річних не перешкоджає виникненню такого обов`язку у відповідача, оскільки вказана вимога може бути виражена у вигляді пред`явленого позову;

- заявлені позивачем нарахування не є надмірними чи завищеними у порівнянні із сумою основної заборгованості, а посилання відповідача на окупацію ЗАЕС не підтверджує зниження дохідності Підприємства та відсутність можливості вести господарську діяльність й отримувати прибуток в зазначених умовах;

- посилання відповідача на наявність форс-мажорних обставин вимагає їх доведення в кожному конкретному випадку, що засвідчується сертифікатом Торгово-промислової палати України (далі - ТПП) та уповноваженими нею регіональними ТПП.

4. Процесуальні дії у справі

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 28.11.2023 позовну заяву Товариства залишено без руху та встановлено позивачу п`ятиденний строк з дня вручення ухвали про залишення позовної заяви без руху для усунення недоліків позовної заяви.

07.12.2023 позивачем подано суду документи на виконання ухвали суду від 28.11.2023.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 19.12.2024 прийнято позовну заяву до розгляду та відкрито провадження у справі в порядку загального позовного провадження; підготовче засідання призначено на 05.02.2024.

Позивач у відповіді на відзив просив суд поновити пропущений процесуальний строк на подання відповіді на відзив, оскільки відзив від відповідача не отримав (ні поштою, ані в Електронному кабінеті в Єдиній судовій інформаційно-телекомунікаційній системі).

Судом поновлено позивачу пропущений процесуальний строк на подання відповіді на відзив та долучено її до матеріалів справи.

Відповідач 05.02.2024 подав суду заперечення на відповідь на відзив, в якому фактично виклав доводи відзиву на позовну заяву; просив суд відмовити позивачу у поновленні процесуального строку на подання відповіді на відзив і залишити останню без уваги та відмовити Товариству в задоволенні позовних вимог в повному обсязі.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 05.02.2024 закрито підготовче провадження та призначено справу до судового розгляду по суті на 26.02.2024.

Представник позивача у судовому засіданні 26.02.2024 оголосив вступне слово та підтримав позовні вимоги у повному обсязі.

Представник відповідача оголосив вступне слово та заперечив проти задоволення позовних вимог.

Суд, заслухавши вступне слово представників сторін, з`ясувавши обставини, на які посилаються сторони, дослідив в порядку статей 209 і 210 Господарського процесуального кодексу України (далі - ГПК України) докази у справі.

Після закінчення з`ясування обставин справи та перевірки їх доказами суд перейшов до судових дебатів.

Представники сторін виступили з промовами (заключним словом), в яких посилалися на обставини і докази, досліджені у судовому засіданні.

У судовому засіданні 26.02.2024 було оголошено вступну та резолютивну частини рішення відповідно до статті 233 ГПК України.

Судом згідно з вимогами статей 222 і 223 ГПК України здійснювалося повне фіксування судового засідання технічними засобами та секретарем судового засідання велися протоколи судових засідань, які долучені до матеріалів справи.

ВИКЛАД ОБСТАВИН СПРАВИ, ВСТАНОВЛЕНИХ СУДОМ

12.05.2021 Товариством (постачальник) і Підприємством (в особі ЗАЕС; покупець) було укладено Договір, за умовами якого:

- постачальник зобов`язується поставити, а покупець прийняти і оплатити товар на загальну суму 4 863 240 грн, в тому числі ПДВ - 810 540 грн (пункт 1.1 Договору);

- строк поставки товару: травень 2021 року - поз. 1, 2, червень - поз. 3 (пункт 1.2 Договору);

- вартість товару за Договором без врахування ПВД - 4 052 700 грн, крім того ПДВ - 810 540, разом з урахуванням ПДВ - 4 863 240 грн (пункт 3.1 Договору);

- оплата за товар, поставлений відповідно до пункту 1.1 Договору, здійснюється протягом 60 (шістдесяти) календарних днів з дати поставки повного обсягу товару, визначеного у пункті 1.1 Договору, шляхом перерахування грошових коштів на розрахунковий рахунок постачальника (пункт 3.2 Договору);

- оплата покупцем частини вартості товару у сумі ПДВ здійснюється після реєстрації постачальником належним чином оформленої податкової накладної в Єдиному реєстрі податкових накладних (пункт 3.3 Договору);

- Договір вважається укладеним з моменту підписання сторонами і діє 12 місяців з дати укладення (пункт 12.1 Договору).

На виконання умов Договору позивачем було поставлено відповідачу товар на загальну суму 4 863 240 грн., що підтверджується підписаними сторонами видатковими накладними та товарно-транспортними накладними.

Водночас, відповідач оплату поставленого товару здійснив не в повному обсязі та несвоєчасно, у зв`язку з чим за ним утворився борг у сумі 4 348 620 грн.

З огляду на наявність у відповідача боргу Товариством було подано до Господарського суду міста Києва позов про стягнення з Підприємства 4 813 240 грн основного боргу, 55 070,72 грн 3% річних і 172 645,02 грн втрат від інфляції.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 23.02.2022 прийнято позовну заяву до розгляду та відкрито провадження у справі №910/1441/22 (суддя Полякова К.В.).

Після відкриття провадження у справі №910/1441/22 Підприємством було частково оплачено Товариству борг у загальній сумі 464 620 грн (платіжні доручення від 11.02.2022 №3350 на суму 10 000 грн і від 15.02.2022 №3518 на суму 10 000 грн, виписка від 27.09.2022 з банківського рахунку Підприємства на суму 444 620 грн).

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 27.04.2023 провадження у справі №910/1441/22 в частині позовних вимог про стягнення 464 620 грн основного боргу закрито.

Рішенням Господарського суду міста Києва від 27.04.2023 (суддя Полякова К.В.), залишеним без змін постановою Північного апеляційного господарського суду від 03.08.2023 у справі №910/1441/22, позов задоволено частково; стягнуто з Підприємства на користь Товариства 4 348 620 грн основного боргу, 172 414,14 грн втрат від інфляції, 54 671 грн 3% річних та 68 635,57 грн судового збору.

Згідно з частиною четвертою статті 75 ГПК України обставини, встановлені рішенням суду в господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, стосовно якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.

Відтак, встановлені рішенням Господарського суду міста Києва від 27.04.2023 у справі №910/1441/22 обставини щодо наявності у Підприємства боргу перед Товариством не доказуються при розгляді судом даної справи.

26.09.2023 на виконання вказаного рішення видано наказ.

Станом на 17.11.2023 рішення Господарського суду міста Києва від 27.04.2023 у справі №910/1441/22 Підприємством не виконано.

ДЖЕРЕЛА ПРАВА Й АКТИ ЇХ ЗАСТОСУВАННЯ. ПОЗИЦІЯ СУДУ

Частинами першою і другою статті 712 ЦК України передбачено, що за договором поставки продавець (постачальник), який здійснює підприємницьку діяльність, зобов`язується передати у встановлений строк (строки) товар у власність покупця для використання його у підприємницькій діяльності або в інших цілях, не пов`язаних з особистим, сімейним, домашнім або іншим подібним використанням, а покупець зобов`язується прийняти товар і сплатити за нього певну грошову суму.

До договору поставки застосовуються загальні положення про купівлю-продаж, якщо інше не встановлено договором, законом або не випливає з характеру відносин сторін.

Відповідно до статті 655 ЦК України за договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов?язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов?язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму.

Згідно з частиною першою статті 526 ЦК України зобов?язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Статтею 525 ЦК України передбачено, що одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом.

Відповідно до статті 629 ЦК України договір є обов`язковим для виконання сторонами.

Згідно зі статтею 610 ЦК України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).

За приписами статті 625 ЦК України боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання грошового зобов`язання. Боржник, який прострочив виконання грошового зобов?язання, на вимогу кредитора зобов?язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Передбачене законом право кредитора вимагати сплати боргу з урахуванням індексу інфляції та 3% річних в порядку статті 625 ЦК України є способами захисту його майнового права та інтересу, суть яких полягає у відшкодуванні матеріальних втрат від знецінення грошових коштів внаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації (плати) від боржника за користування утримуваними ним грошовими коштами, належними до сплати кредиторові.

Відповідно до пункту 1.9 постанови пленуму Вищого господарського суду України від 17.12.2013 №14 «Про деякі питання практики застосування законодавства про відповідальність за порушення грошових зобов`язань» день фактичної сплати суми заборгованості не включається в період часу, за який здійснюється стягнення інфляційних нарахувань та пені.

ВИСНОВКИ

Оскільки Підприємством не виконано рішення Господарського суду міста Києва від 27.04.2023 у справі №910/1441/22, то Товариством нараховано відповідачу 1 380 227,47 грн втрат від інфляції та 246 444,85 грн 3% річних за періоди з 27.01.2022 по 11.02.2022, з 12.02.2022 по 27.09.2022, з 28.09.2022 по 20.11.2023.

Відповідач, заперечуючи проти задоволення позовних вимог, вказує про те, що:

- згідно з вимогами статті 625 ЦК України основою для нарахування 3% річних та втрат від інфляції є сума основного боргу, необтяжена іншими нарахуваннями, а отже позивач безпідставно стверджує про наявність у нього права вимоги стягнути з відповідача суму втрат від інфляції та 3% річних за несвоєчасне виконання судового рішення Господарського суду міста Києва від 27.04.2023 №910/1441/22 про стягнення суми основного боргу, обтяженої іншими нарахуваннями;

- позивачем не надано жодного доказу, який би підтверджував правомірність визначення періоду прострочення та розміру нарахування за ним втрат від інфляції і 3% річних; позивач зазначає підставою для стягнення судове рішення від 27.04.2023 у справі №910/1441/22, що підлягає примусовому виконанню, але за вимогами статті 26 Закону України «Про виконавче провадження» для початку останнього позивач (стягувач) має направити відповідну заяву.

Разом з тим, абзацами першим - третім пункту 7.1 постанови пленуму Вищого господарського суду України від 17.12.2013 №14 «Про деякі питання практики застосування законодавства про відповідальність за порушення грошових зобов`язань» передбачено, що за відсутності інших підстав припинення зобов`язання, передбачених договором або законом, зобов`язання, в тому числі й грошове, припиняється його виконанням, проведеним належним чином (стаття 599 ЦК України).

Саме лише прийняття господарським судом рішення про задоволення вимог кредитора, якщо таке рішення не виконано в установленому законом порядку, не припиняє зобов`язальних відносин сторін і не звільняє боржника від відповідальності за невиконання грошового зобов`язання та не позбавляє кредитора права на отримання передбачених частиною другою статті 625 ЦК України сум.

Отже, якщо судове рішення про стягнення з боржника коштів фактично не виконано, кредитор вправі вимагати стягнення з нього в судовому порядку сум інфляційних нарахувань та процентів річних аж до повного виконання грошового зобов`язання.

В той же час, позивачем заявлено до стягнення суми втрат від інфляції та 3% річних, нарахованих на суму основної заборгованості, розмір якої встановлено рішенням Господарського суду міста Києва від 27.04.2023 у справі №910/1441/22, з урахуванням часткових оплат відповідачем під час розгляду справи №910/1441/22.

Відтак, позивачем правомірно заявлено до стягнення з відповідача втрати від інфляції та 3% річних з огляду на невиконання Підприємством рішення Господарського суду міста Києва від 27.04.2023 у справі №910/1441/22.

Судом перевірено розрахунок сум 3% річних і втрат від інфляції та періодів їх нарахування, та встановлено, що вони неправильні.

Так, за перерахунком суду сума 3% річних і періоди їх нарахування становлять:

- 6 329,74 грн з 27.01.2022 (нарахованих на 4 813 240 грн основного боргу) по 11.02.2022 (оскільки 11.02.2022 відповідачем сплачено 10 000 грн боргу платіжним дорученням №3350);

- 1 579,15 грн з 12.02.2022 (нарахованих на 4 803 240 грн основного боргу) по 15.02.2022 (оскільки 15.02.2022 відповідачем сплачено 10 000 грн боргу платіжним дорученням №3518);

- 88 248,14 грн з 16.02.2022 (нарахованих на 4 793 240 грн основного боргу) по 27.09.2022 (оскільки 27.09.2022 відповідачем сплачено суму 444 620 грн боргу);

- 149 759,32 грн з 28.09.2022 (нарахованих на 4 348 620 грн основного боргу) по 20.11.2023 (дата, визначена позивачем у розрахунку).

Сума втрат від інфляції та періоди їх нарахування за перерахунком суду становлять:

- 77 011,84 грн з 27.01.2022 (нарахованих на 4 813 240 грн основного боргу) по 10.02.2022 (оскільки 11.02.2022 відповідачем сплачено 10 000 грн боргу платіжним дорученням від 11.02.2022 №3350);

- 76 851,84 грн з 11.02.2022 (нарахованих на 4 803 240 грн основного боргу) по 14.02.2022 (оскільки 15.02.2022 відповідачем сплачено 10 000 грн боргу платіжним дорученням від 15.02.2022 №3518);

- 970 199,75 грн з 15.02.2022 (нарахованих на 4 793 240 грн основного боргу) по 26.09.2022 (оскільки 27.09.2022 відповідачем сплачено суму 444 620 грн боргу);

- 368 105,27 грн з 27.09.2022 (нарахованих на 4 348 620 грн основного боргу) по 20.11.2023 (дата, визначена позивачем у розрахунку).

Отже, за перерахунком суду сума 3% річних становить 245 916,35 грн, а втрат від інфляції - 1 492 168,70 грн.

Частиною другою статті 237 ГПК України передбачено, при ухваленні рішення суд не може виходити у рішенні за межі позовних вимог.

Відтак, оскільки суд не може виходити за межі позовних вимог Товариства в частині стягнення з Підприємства суми втрат від інфляції, то стягненню з відповідача підлягає 1 380 227,47 грн втрат від інфляції за розрахунком позивача і 245 916,35 грн 3% річних за розрахунком суду; у стягненні решти суми 3% річних (528,5 грн) слід відмовити.

Заперечуючи проти задоволення позовних вимог відповідач вказує, що у нього, з огляду на введення на території України воєнного стану, як сторони за договірними відносинами, відсутній факт наявності вини чи будь-яких умисних дій, направлених на порушення умов Договору та присутній вплив форс-мажорних обставин на стан відповідача.

Разом з тим, умови Договору в частині оплати поставленого позивачем товару мали бути виконанні відповідачем до 11.09.2021, тобто до введення на території України воєнного стану, відтак посилання відповідача на форс-мажорні обставини є безпідставними.

Що ж до посилань відповідача на позицію Великої Палати Верховного Суду, викладеної в постанові від 18.03.2020 зі справи №902/417/18, то слід зазначити таке.

Відповідачем не враховано позицію суддів Великої Палати Верховного Суду, викладену в окремій думці від 18.03.2020 зі справи №902/417/18 та постанові Великої Палати Верховного Суду від 19.06.2019 зі справи №703/2718/16-ц, з якою погоджується господарський суд міста Києва.

Так, чинне цивільне законодавство України не містить чіткого визначення поняття «санкція».

У науці цивільного права сутність санкції як правового засобу в механізмі правового регулювання цивільних відносин розуміють як фінансово-правову міру відповідальності.

Санкції як правові засоби, спрямовані на забезпечення інтересів суб?єктів цивільних правовідносин і захист цивільних прав та інтересів, мають такі ознаки:

- спрямовані на усунення перешкод у задоволенні інтересів учасників цивільних правовідносин;

- виступають елементами механізму правового регулювання цивільних відносин і забезпечують його ефективне функціонування;

- призводять до негативних наслідків для особи, яка не виконала цивільного обов?язку, встановленого законом чи договором.

Можна сформулювати таке визначення санкції, як певного негативного наслідку, встановленого законом або договором, який застосовується в разі невиконання (неналежного виконання) цивільно-правового обов?язку, порушення заборон, обмежень та в інших випадках, встановлених законом.

З аналізу змісту статей 524 та 533 ЦК України можна зробити висновок, що цивільне законодавство містить визначення грошового зобов?язання, як такого, що виражається в грошовій одиниці України або грошовому еквіваленті в іноземній валюті і стосується права однієї особи сплатити певну кількість грошей, а іншої сторони - їх отримати.

Згідно із частиною першою статті 229 ГК України учасник господарських відносин у разі порушення ним грошового зобов?язання не звільняється від відповідальності через неможливість виконання і зобов?язаний відшкодувати збитки, завдані невиконанням зобов?язання, а також сплатити штрафні санкції відповідно до вимог, встановлених цим Кодексом та іншими законами.

За змістом статті 230 ГК України штрафними санкціями у цьому Кодексі визнаються господарські санкції у вигляді грошової суми (неустойка, штраф, пеня), яку учасник господарських відносин зобов?язаний сплатити у разі порушення ним правил здійснення господарської діяльності, невиконання або неналежного виконання господарського зобов?язання.

Суб?єктами права застосування штрафних санкцій є учасники відносин у сфері господарювання, зазначені у статті 2 цього Кодексу.

Визначення розміру штрафних санкцій передбачено у статті 231 ГК України, якою встановлено, що законом щодо окремих видів зобов?язань може бути визначений розмір штрафних санкцій, зміна якого за погодженням сторін не допускається.

Стаття 233 ГК України регулює питання зменшення розміру штрафних санкцій. Так, у разі якщо належні до сплати штрафні санкції надмірно великі порівняно із збитками кредитора, суд має право зменшити розмір санкцій. При цьому повинно бути взято до уваги: ступінь виконання зобов?язання боржником; майновий стан сторін, які беруть участь у зобов?язанні; не лише майнові, але й інші інтереси сторін, що заслуговують на увагу.

Якщо порушення зобов?язання не завдало збитків іншим учасникам господарських відносин, суд може з урахуванням інтересів боржника зменшити розмір належних до сплати штрафних санкцій.

Погоджуючись зі зменшенням загального розміру процентів річних як відповідальності за час прострочення грошового зобов?язання, Велика Палата Верховного Суду вважала їх господарськими санкціями, розмір яких може бути зменшений у розумінні наведених норм матеріального права.

Проте, такий висновок не враховує наведених далі вимог закону.

Статтею 625 ЦК України встановлено відповідальність за порушення грошового зобов?язання. Так, частиною першою цієї статті визначено, що боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов?язання.

У частині другій зазначено, що боржник, який прострочив виконання грошового зобов?язання, на вимогу кредитора зобов?язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Стаття 625 ЦК України розміщена в розділі І «Загальні положення про зобов??язання» книги 5 ЦК України, тому в ній визначені загальні правила відповідальності за порушення грошового зобов?язання і дія цієї статті поширюється на всі види грошових зобов?язань, якщо інше не передбачено спеціальними нормами, що регулюють суспільні відносини з приводу виникнення, зміни чи припинення окремих видів зобов?язань.

Зазначена норма передбачає, що проценти та індекс інфляції, що стягуються у разі порушення стороною грошового зобов?язання, має компенсаційний, а не штрафний характер.

За змістом частини другої статті 625 ЦК України нарахування трьох процентів річних входять до складу грошового зобов?язання і є особливою мірою відповідальності боржника (спеціальний вид цивільно-правової відповідальності) за прострочення грошового зобов?язання, оскільки виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат (збитків) кредитора та отриманні компенсації (плати) від боржника за користування утримуваними ним грошовими коштами, належними до сплати кредитору.

Проценти, передбачені статтею 625 ЦК України, за своєю природою є відшкодуванням кредитору понесених втрат за несвоєчасне повернення грошових коштів. Тобто такі проценти є гарантією для кредитора у вигляді настання певних правових наслідків для боржника через неналежне виконання ним взятих за договором зобов?язань.

Отже, наслідки прострочення боржником грошового зобов?язання у вигляді трьох процентів річних не є санкціями, а виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів унаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації від боржника за користування утримуваними ним грошовими коштами, належними до сплати кредиторові, ці кошти нараховуються незалежно від вини боржника та незалежно від сплати ним неустойки (пені) за порушення виконання зобов?язання.

Всі інші постанови Верховного Суду, на які посилається відповідач, містять позиції щодо питання зменшення розміру пені, проте у даній справі Товариство не просить стягнути з відповідача суму пені.

Крім того, позивачем зобов`язання за Договором виконані належним чином, а відповідач допустив прострочення виконання грошового зобов`язання з оплати отриманого товару.

За приписами статті 129 ГПК України витрати зі сплати судового збору слід покласти на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Керуючись статтями 129, 233, 236 - 238, 240 та 241 ГПК України, Господарський суд міста Києва

ВИРІШИВ:

1. Позовні вимоги Товариства з обмеженою відповідальністю «Концепт Інжиніринг» (просп. Миру, буд. 33, кв. 113, м. Кривий Ріг, Дніпропетровська обл., 50074; ідентифікаційний код 42924030) до Державного підприємства «Національна атомна енергогенеруюча компанія «Енергоатом» (вул. Назарівська, буд. 3, м. Київ, 01032; ідентифікаційний код 24584661) про стягнення 1 380 227,47 грн втрат від інфляції та 246 444,85 грн 3% річних задовольнити частково.

2. Стягнути з Державного підприємства «Національна атомна енергогенеруюча компанія «Енергоатом» (вул. Назарівська, буд. 3, м. Київ, 01032; ідентифікаційний код 24584661) на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «Концепт Інжиніринг» (просп. Миру, буд. 33, кв. 113, м. Кривий Ріг, Дніпропетровська обл., 50074; ідентифікаційний код 42924030): 1 380 227 (один мільйон триста вісімдесят тисяч двісті двадцять сім) грн 47 коп. втрат від інфляції; 245 916 (двісті сорок п`ять тисяч дев`ятсот шістнадцять) грн 35 коп. 3% річних і 24 392 (двадцять чотири тисячі триста дев`яносто дві) грн 16 коп. судового збору.

3. Після набрання рішенням законної сили видати відповідний наказ.

4. У задоволенні решти позовних вимог відмовити.

Рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга на рішення суду може бути подана до Північного апеляційного господарського суду протягом двадцяти днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини рішення суду, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Повне судове рішення складено 27.02.2024.

Суддя Оксана Марченко