ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ЖИТОМИРСЬКОЇ ОБЛАСТІ
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"22" лютого 2024 р. м. Житомир Справа № 906/166/23

Господарський суд Житомирської області у складі судді Прядко О.В.,

за участю секретаря судового засідання: Толстокарової І.С.,

за участю представників сторін:

від позивача: не з`явився;

від відповідача: Токарський Я.Я. - DEE 162105 від 14.01.2022;

перекладач: Вітушинська І. - сертифікат DO-V-0191-7931/05;

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Житомирі справу

за позовом Фізичної особи-підприємця Малишко Ольги Олександрівни

до Фірми "Bracia Tokarscy"

про стягнення 9348,62 євро

Процесуальні дії по справі. Виклад позицій учасників судового процесу, заяви, клопотання.

Фізична особа-підприємець Малишко Ольга Олександрівна звернулась до Господарського суду Житомирської області з позовом до Фірми "Bracia Tokarscy" про стягнення заборгованості у розмірі 9348,62 євро, з яких 8929,12 євро основного боргу та 419,50 євро 3% річних.

Ухвалою суду від 13.02.2023 позовну заяву залишено без руху та встановлено позивачу строк для усунення виявлених недоліків.

17.02.2023 на електронну пошту суду від представника позивача надійшла заява про усунення недоліків від 17.02.2023, до якої додано, зокрема, позовну заяву у новій редакції (т.1, а.с.42-51).

В обґрунтування позовних вимог позивач посилається на неналежне виконання відповідачем зобов`язань щодо повної та своєчасної оплати вартості відвантаженого товару за контрактом №1 від 07.05.2021, у зв`язку з чим за ним утворилась заборгованість на суму 8929,12 євро, що за офіційним курсом НБУ станом на 24.01.2023 еквівалентно 354949,49 грн. Окрім того, позивачем нараховано 419,50 євро 3% річних, що станом на 24.01.2023 еквівалентно 16675,92 грн (т.1, а.с.43-47).

Ухвалою суду від 21.02.2023, зокрема, прийнято позовну заяву до розгляду та відкрито провадження у справі за правилами спрощеного позовного провадження з повідомленням сторін, судове засідання для розгляду справи по суті призначено на 04.08.2023 (резервна дата 04.09.2023 о 12:00).

03.07.2023 на адресу суду від відповідача надійшов відзив на позовну заяву польською мовою від 19.06.2023 у 2-х примірниках з додатками (т.1, а.с.140-156).

04.08.2023 на електронну пошту суду від представника позивача надійшла заява від 04.08.2023, у якій останній просив проводити розгляд справи без його участі; вважати відзив відповідача неподаним і не приймати його обґрунтування при розгляді справи, оскільки такий подано польською мовою без відповідного перекладу, без доказів надіслання позивачу, що свідчить про процесуальну нерівність учасників судового процесу та зловживання процесуальними правами з боку відповідача; просив не приймати заперечення відповідача щодо розгляду справи в господарському суді, оскільки відзив не відповідає формі та поданий з порушенням встановлено порядку; наголосив, що позивач не бажає передавати справу на розгляд міжнародного комерційного арбітражу; позовні вимоги підтримав у повному обсязі (т.1, а.с.225).

Ухвалою суду від 04.08.2023, зокрема, продовжено строк розгляду справи на підставі ч.1 ст.6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, відкладено розгляд справи по суті на 22.01.2024 (резервна дата 22.02.2024 о 12:00), встановлено відповідачу строк для подачі відзиву на позовну заяву у перекладі на українську мову з документами, зазначеними у п.6 резолютивної частини цієї ухвали, та запропоновано відповідачу взяти участь у судовому засіданні в режимі відеоконференції.

22.01.2024 до суду від представника позивача надійшла заява про розгляд справи без його участі від 22.01.2024, а від відповідача - заява від 19.01.2024 про перенесення судового засідання у зв`язку з тимчасовою непрацездатністю перекладача (т.2, а.с.7-8, 9).

У зв`язку з оголошеною повітряною тривогою на території м. Житомира та Житомирської області та з метою недопущення випадків загрози життю, здоров`ю та безпеці відвідувачів, працівників суду та суддів, cудове засідання у справі №906/166/23 22.01.2024 не проводилося, відтак було перенесено на резервну дату - 22.02.2024 о 12:00, визначену ухвалою суду від 04.08.2023, про що секретарем судового засідання складено довідку (т.2, а.с.10).

09.02.2024 до суду від відповідача надійшла заява про участь у судовому засіданні в режимі відеоконференції через додаток "Zoom" (т.2, а.с.11).

19.02.2024 до суду від відповідача надійшла відповідь на позов від 19.06.2022, у якій останній просив відмовити у задоволенні позову. Відповідач зазначив, що уклав з позивачем договір на поставку однієї фури (ТIR) деревного вугілля, що підтверджується п.3.1 договору, в якому вказана вага 15-21 т (вага 1 автомобіля), а також накладною №1, де вказана вага - 19 т; після доставки першого автомобіля з вантажем від позивача прибув інший автомобіль з товаром, який відповідач ніколи не замовляв, про що було повідомлено позивача. Оскільки відповідач поточних замовлень на деревне вугілля не мав, то міг певний час зберігати товар в себе (товар вже був розмитнений). Позивач, бажаючи отримати гроші за надіслану додаткову фуру, почав шукати особу, яка була б зацікавлена придбати його вугілля. 06.08.2021 позивач зобов`язав відповідача упакувати партію вугілля, яку останній не замовляв, та відправити її до вказаної ним компанії - Виробничо-торгівельно-сервісного центру «Ева» в м. Радваніце. Відповідно до вказівок позивача, відповідач завантажив у автомобіль незамовлене вугілля за неправомірно виписаною накладною №2, а також - за домовленістю з позивачем - заповнив автомобіль і залишком вугілля, зазначеним у накладній №1. Домовленості полягали в тому, що відповідач оплатить позивачу залишене в себе вугілля, а відповідальність за оплату решти буде здійснювати компанія, яку вказав позивач. Отже відповідач сплатив позивачу 3847,71 євро, натомість Виробничо-торгівельно-сервісний центр «Ева» за отриманий товар не розрахувався. Позивач звернувся до відповідача за сприянням у стягненні дебіторської заборгованості за вугілля, і відповідач намагався стягнути борг за власний рахунок, зокрема звертаючись до судового виконавця з юрисдикцією Виробничо-торгівельно-сервісного центру «Ева», однак отримав інформацію, що дана компанія має багато кредиторів, і спроба стягнення боргів може виявитися невдалою. Відповідач також вказав, що за умовами контракту №1 від 07.05.2021 спори між сторонами підлягають остаточному вирішенню в Міжнародному комерційному арбітражному суді при Торгово-промисловій палаті України в м. Києві (т.2, а.с.13-19).

Представник позивача у засідання не прибув, однак через систему «Електронний суд» подав заяву про розгляд справи без його участі від 21.02.2024, у якій також зазначив, що позивач не бажає передавати справу на розгляд міжнародного комерційного арбітражу, просив не приймати заперечення відповідача щодо розгляду справи в господарському суді; позовні вимоги підтримав у повному обсязі і при розгляді справи просив врахувати, що в контракті не зазначено, що кожна машина повинна бути окремо замовлена покупцем; поставлений відповідачу товар ним прийнято, інші додаткові договори між сторонами не укладалися, що вказує на безпідставність посилань відповідача про нібито домовленість між сторонами щодо відвантаження товару іншим особам; надане відповідачем листування містить електронну адресу, яка не належить позивачу, а відтак є неналежним доказом (т.2, а.с.20-23).

Представник відповідача брав участь у судовому засіданні 22.02.2024, користуючись при цьому послугами перекладача (т.2, а.с.25-26), не заперечив щодо розгляду та вирішення спору в Господарському суді Житомирської області, просив відмовити у задоволенні позову.

Заслухавши усні пояснення представника відповідача, приймаючи до уваги, що відповідь відповідача на позов від 19.06.2022 (т.2, а.с.13-14), яка надійшла до суду 19.02.2024, є перекладом на українську мову відповіді на позов, яка надійшла 03.07.2023, а також те, що першочергово заяву по суті було подано у встановлений ухвалою суду від 21.02.2023 строк (ухвалу отримано відповідачем 06.06.2023 (т.1, а.с.158-159), відповідь на позов надіслано 19.06.2023 згідно з відтиском штемпеля на поштовому конверті (т.1, а.с.156)), судом прийнято та долучено до матеріалів справи відповідь відповідача на позов від 19.06.2023 як відзив на позовну заяву. Поряд із цим судом враховано та взято до уваги пояснення позивача по суті спору, викладені у заяві від 21.02.2024 (т.2, а.с.20-22).

У судовому засіданні 22.02.2024 проголошено вступну та резолютивну частини рішення, відповідно до ст.240 ГПК України.

Фактичні обставини, встановлені судом, та зміст спірних правовідносин.

07.05.2021 між ФОП Малишко О.О. (продавець) та Фірмою "Bracia Tokarscy" (покупець) укладено контракт №1 (далі - контракт), згідно з п.п.1.1, 1.2 якого продавець продає, а покупець купує на умовах даного контракту вугілля деревне, агломероване термічно, яке призначене для грилю та камінів (далі - товар). Продавець продав, а покупець купив на умовах DAI - склад покупця, Польща, у відповідності з Інкотермс 2010 вугілля деревне.

Даний контракт укладений строком до 31.12.2021 (п.1.3 контракту).

Відповідно до п.п.2.1-2.5 контракту, ціна на товар встановлюється в євро. Ціна 1 тонни товару за даним контрактом складає 325,00 євро. Загальний об`єм товару, поставленого за даним контрактом, 200 тонн. Загальна сума даного контракту становить 66000,00 євро. Валюта продажу - євро.

За умовами п.3.1 контракту, поставка товару здійснюється продавцем в об`ємі 15-21 тонн.

Оплата продукції здійснюється покупцем шляхом перерахунку грошових коштів на валютний рахунок продавця на умовах 100% оплати за відвантажену партію товару впродовж 12 банківських днів з моменту відвантаження товару на склад продавця. Поставка здійснюється автомобільним транспортом продавця зі складу продавця (п.п.3.2, 3.3 контракту).

Товар вважається прийнятим покупцем (по кількості) - згідно транспортних документів, наданих покупцем (п.5.2 контракту).

Відповідно до п.8.1 контракту, кожна сторона повинна виконувати свої зобов`язання належним чином, всесторонньо сприяючи іншій стороні у виконанні нею своїх обов`язків.

Згідно з п.10.1 контракту, всі зміни і доповнення до даного контракту мають силу тільки в тому випадку, якщо вони складені у письмовій формі і підписані обома сторонами.

Даний контракт вступає в силу з моменту його підписання. Реалізація договору починається з дня першої поставки (п.10.3 контракту).

Як зазначив позивач, додатковою угодою від 11.05.2021 до контракту визначено, що ціна за 1 тонну товару за даним контрактом визначається інвойсом на кожну партію окремо.

З матеріалів справи слідує, що позивач поставив відповідачу дві партії товару, а саме за інвойсом №1 від 07.05.2021 вагою 19,00 т на загальну суму 6237,00 євро та за інвойсом №2 від 11.05.2021 вагою 20,5 т на загальну суму 6539,83 євро (т.1, а.с.15-16), що підтверджується міжнародно-транспортними накладними та митними деклараціями з відмітками про доставку товару (т.1, а.с.17-19).

У свою чергу відповідач свої зобов`язання щодо оплати за відвантажений товар виконав частково, сплативши 29.09.2021 3847,71 євро, про що свідчить виписка по особовим рахункам (т.1, а.с.20), відтак за ним утворилась заборгованість у розмірі 8929,12 євро.

У зв`язку з викладеними обставинами позивач надіслав на електронну пошту відповідача претензію від 04.01.2023, у якій просив належним чином виконати зобов`язання за контрактом №1 від 07.05.2021 шляхом перерахування 8929,12 євро заборгованості протягом трьох днів з моменту отримання цієї претензії (т.1, а.с.21-22, 24).

Відповідач вимогу не виконав, наявну заборгованість у добровільному порядку не погасив, що стало підставою для звернення позивача з цим позовом до суду.

Норми права, застосовані судом, оцінка доказів, аргументів, наведених учасниками справи, та висновки щодо порушення, невизнання або оспорення прав чи інтересів, за захистом яких мало місце звернення до суду.

За змістом п.1 ч.1 ст.20 ГПК України, господарські суди розглядають справи у спорах, що виникають у зв`язку із здійсненням господарської діяльності (крім справ, передбачених частиною другою цієї статті), та інші справи у визначених законом випадках, зокрема, справи у спорах, що виникають при укладанні, зміні, розірванні і виконанні правочинів у господарській діяльності, крім правочинів, стороною яких є фізична особа, яка не є підприємцем, а також у спорах щодо правочинів, укладених для забезпечення виконання зобов`язання, сторонами якого є юридичні особи та (або) фізичні особи-підприємці.

Питання, що виникають у сфері приватноправових відносин з іноземним елементом (хоча б один учасник правовідносин є іноземцем, особою без громадянства або іноземною особою; об`єкт правовідносин розташований на території іноземної держави; юридичний факт, який впливає на виникнення, зміну або припинення правовідносин, мав чи має місце на території іноземної держави), у тому числі й питання підсудності судам України справ з іноземним елементом, вирішуються згідно із Законом України "Про міжнародне приватне право".

Положення ст.76 Закону України "Про міжнародне приватне право" визначають випадки, коли суди України можуть приймати до свого провадження і розглядати справи з іноземним елементом.

Відповідач у даній справі є нерезидентом України (Республіка Польща) (т.2, а.с.14 на звороті, 16).

У п.п.8.2, 8.3 контракту визначено, що при невиконанні або неналежному виконанні зобов`язань за даним контрактом сторони несуть відповідальність відповідно до діючого законодавства України. Усі спори і суперечки, які можуть виникнути з даного контракту чи у зв`язку з ним, у випадку, якщо їх не вдалось врегулювати шляхом переговорів, підлягають остаточному розгляду у Міжнародному комерційному арбітражі при Торгово-промисловій палаті України в м. Києві.

За ч.5 ст.4 ГПК України, допускається угода сторін про передачу спору на розгляд третейського суду (міжнародного комерційного арбітражу). До міжнародного комерційного арбітражу за угодою сторін може бути переданий будь-який спір, що відповідає вимогам, визначеним законодавством України про міжнародний комерційний арбітраж, крім випадків, визначених законом.

Частиною 1 ст.22 ГПК України передбачено, що спір, який відноситься до юрисдикції господарського суду, може бути переданий сторонами на вирішення третейського суду або міжнародного комерційного арбітражу, крім спорів, визначених у п.1 цієї статті.

Згідно зі ст.7 Закону України "Про міжнародний комерційний арбітраж", арбітражна угода - це угода сторін про передачу до арбітражу всіх або певних спорів, які виникли або можуть виникнути між ними у зв`язку з будь-якими конкретними правовідносинами, незалежно від того, чи мають вони договірний характер, чи ні. Арбітражна угода може бути укладена у вигляді арбітражного застереження в контракті або у вигляді окремої угоди. Арбітражна угода укладається в письмовій формі.

Суд, до якого подано позов у питанні, що є предметом арбітражної угоди, повинен, якщо будь-яка із сторін попросить про це не пізніше подання своєї першої заяви щодо суті спору, залишити позов без розгляду і направити сторони до арбітражу, якщо не визнає, що ця арбітражна угода є недійсною, втратила чинність або не може бути виконана (ст.8 Закону України "Про міжнародний комерційний арбітраж"). Аналогічні положення закріплені і у п.7 ч.1 ст.226 ГПК України.

Отже сторонами укладено арбітражну угоду у вигляді арбітражного застереження у п.8.3 контракту, однак відповідач у судовому засіданні 22.02.2024 не заперечив щодо вирішення спору в Господарському суді Житомирської області.

З підстав викладеного та керуючись наведеними вище нормами чинного законодавства, даний спір підлягає розгляду в Господарському суді Житомирської області.

Відповідно до ч.1 ст.509 ЦК України, зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від вчинення певної дії (негативне зобов`язання), а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку.

Згідно з п.1 ч.2 ст.11 ЦК України, підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є договори та інші правочини.

Положеннями ст.ст.626, 627, 628, 629 ЦК України визначено, що договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Відповідно до статті 6 цього Кодексу, сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства. Договір є обов`язковим для виконання сторонами.

За змістом ст.1 Закону України "Про зовнішньоекономічну діяльність", зовнішньоекономічний договір (контракт) - домовленість двох або більше суб`єктів зовнішньоекономічної діяльності та їх іноземних контрагентів, спрямована на встановлення, зміну або припинення їх взаємних прав та обов`язків у зовнішньоекономічній діяльності.

Як встановлено судом, правовідносини між сторонами виникли на підставі контракту №1 від 07.05.2021, який за своєю правовою природою є договором поставки.

Відповідно до ч.ч.1-2 ст.712 ЦК України, за договором поставки продавець (постачальник), який здійснює підприємницьку діяльність, зобов`язується передати у встановлений строк (строки) товар у власність покупця для використання його у підприємницькій діяльності або в інших цілях, не пов`язаних з особистим, сімейним, домашнім або іншим подібним використанням, а покупець зобов`язується прийняти товар і сплатити за нього певну грошову суму. До договору поставки застосовуються загальні положення про купівлю-продаж, якщо інше не встановлено договором, законом або не випливає з характеру відносин сторін.

Статтею 655 ЦК України передбачено, що за договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов`язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов`язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму.

За ч.1 ст.692 ЦК України, покупець зобов`язаний оплатити товар після його прийняття або прийняття товаророзпорядчих документів на нього, якщо договором або актами цивільного законодавства не встановлений інший строк оплати товару.

Відповідно до ч.1 ст.530 ЦК України, якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

Згідно з приписами ч.1 ст.526 ЦК України, яка кореспондується з ч.1 ст.193 ГК України, зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цих Кодексів, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом (ст.525 ЦК України).

Зобов`язання припиняється виконанням, проведеним належним чином (ст.599 ЦК України).

За ст.610 ЦК України, порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання). Боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не виконав його у строк, встановлений договором (ч.1 ст.612 ЦК України).

Як встановлено судом та підтверджується матеріалами справи, на виконання умов контракту №1 від 07.05.2021 позивач поставив відповідачу товар на загальну суму 12776,83 євро.

Відповідач зі свого боку розрахувався за відвантажений товар частково на суму 3847,71 євро, а відтак за ним утворилась заборгованість у розмірі 8929,12 євро.

Суд відхиляє як необґрунтовані та недоведені належними й допустимими доказами доводи відповідача щодо досягнення сторонами домовленостей передати товар, відвантажений за інвойсом №2 від 11.05.2021, та частину товару, відвантаженого за інвойсом №1 від 07.05.2021, іншій юридичній особі (т.2, а.с.15, 17), у зв`язку з чим відповідач оплатить позивачу залишене в себе вугілля, а відповідальність за оплату решти буде здійснювати компанія, яку вказав позивач.

Як зазначалось вище, у п.п.2.3, 2.4, 3.1, 3.2 контракту сторони погодили загальний об`єм товару, поставленого за даним контрактом, - 200 тонн; загальну суму контракту - 66000,00 євро, визначили, що поставка товару здійснюється продавцем в об`ємі 15-21 тонн, а оплата продукції здійснюється покупцем шляхом перерахунку грошових коштів на валютний рахунок продавця на умовах 100% оплати за відвантажену партію товару впродовж 12 банківських днів з моменту відвантаження товару на склад продавця.

Суд встановив, що умовами контракту №1 від 07.05.2021 не передбачено здійснення продавцем поставки товару після отримання замовлень від покупця.

Будь-які додаткові угоди щодо зміни об`єму поставки та умов оплати товару між сторонами не укладалися. Доказів протилежного суду не пред`явлено.

Враховуючи викладене, зважаючи на п.10.1 контракту, а також неможливість встановити автора листування як повноважну особу позивача, надані відповідачем роздруківки електронного листування (т.2, а.с.15 на звороті, 17-19) не можуть використовуватися у якості доказів внесення змін до договору, незважаючи на те, що листи надходили відповідачу з тієї ж електронної пошти (), що і претензія позивача (т.1, а.с.24).

Велика Палата Верховного Суду у постанові від 21.06.2023 у справі №916/3027/21 виснувала, що повідомлення (з додатками), відправлені електронною поштою чи через застосунки-месенджери, є електронним доказом, який розглядається та оцінюється судом відповідно до статті 86 ГПК України за своїм внутрішнім переконанням у сукупності з іншими наявними у матеріалах справи доказами. При цьому слід враховувати, що суд може розглядати електронне листування між особами у месенджері (як і будь-яке інше листування) як доказ у справі лише в тому випадку, якщо воно дає можливість суду встановити авторів цього листування та його зміст. Відповідні висновки щодо належності та допустимості таких доказів, а також обсяг обставин, які можливо встановити за їх допомогою, суд робить у кожному конкретному випадку із урахуванням всіх обставин справи за своїм внутрішнім переконанням, і така позиція суду в окремо взятій справі не може розцінюватися як загальний висновок про застосування норм права, наведених у статті 96 ГПК України, у подібних правовідносинах.

Враховуючи викладені обставини і наведені норми законодавства, які регулюють спірні правовідносини, суд дійшов висновку про правомірність та обґрунтованість позову в частині вимоги про стягнення з відповідача основного боргу у розмірі 8929,12 євро.

Разом із тим позивачем заявлено до стягнення з відповідача 3% річних у розмірі 419,50 євро за період з 25.05.2021 по 29.09.2021 на суму 6237 євро, з 30.09.2021 по 23.01.2023 на суму 2389,29 євро та з 27.05.2021 по 23.01.2023 на суму 6529,83 євро (т.1, а.с.46; т.2, а.с.21 на звороті).

Відповідно до ст.625 ЦК України, боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання. Боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Cплата 3% річних від простроченої суми (якщо інший їх розмір не встановлений договором або законом), так само як й інфляційні нарахування, не мають характеру штрафних санкцій і є способом захисту майнового права та інтересу кредитора шляхом отримання від боржника компенсації (плати) за користування ним коштами, належними до сплати кредиторові.

Факт прострочення відповідачем виконання зобов`язання з оплати вартості отриманого товару підтверджується матеріалами справи та відповідачем при розгляді справи не спростовано.

Перевіривши наведений у позовній заяві розрахунок 3% річних, суд встановив, що позивачем невірно зазначено періоди прострочення грошового зобов`язання з урахуванням здійсненої відповідачем часткової оплати, неправильно визначено дати початку періодів нарахувань.

Відповідно до п.3.2 контракту №1 від 07.05.2021 та з огляду на приписи ст.253 ЦК України, у позивача виникає право нарахування 3% річних за прострочення виконання зобов`язання з оплати товару, відвантаженого за інвойсом №1 від 07.05.2021, з урахуванням здійсненої відповідачем часткової оплати, з 26.05.2021 по 28.09.2021 на суму 6237,00 євро та з 29.05.2021 по 23.01.2023 на суму 2389,29 євро, а за інвойсом №2 від 11.05.2021 - за період з 28.05.2021 по 23.01.2023 на суму 6539,83 євро.

Отже, здійснивши власний перерахунок за допомогою калькулятора підрахунку заборгованості та штрафних санкцій ІПС «LIGA 360», суд дійшов висновку, що правомірним є нарахування 3% річних в сумі 484,99 євро, тобто більшій, ніж заявлено у позові.

Враховуючи викладене та відсутність у суду повноважень виходити за межі пред`явлених позовних вимог (ч.1 ст.14 та ч.2 ст.237 ГПК України), суд дійшов висновку про правомірність та обґрунтованість позову в частині вимоги про стягнення з відповідача 3% річних у розмірі 419,50 євро.

Відповідно до ч.ч.3,4 ст.13 та ч.1 ст.74 ГПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних з вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.

Положеннями ст.ст.76, 77, 79, 86 ГПК України передбачено, що належними є докази, на підставі яких можна встановити обставини, які входять в предмет доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування. Обставини, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Наявність обставини, на яку сторона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, вважається доведеною, якщо докази, надані на підтвердження такої обставини, є більш вірогідними, ніж докази, надані на її спростування. Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Враховуючи вищевикладене, суд дійшов висновку, що позовні вимоги є обґрунтованими, заявлені відповідно до вимог чинного законодавства і підтверджуються наявними в матеріалах справи доказами, а відтак підлягають задоволенню у повному обсязі.

Щодо розподілу судових витрат.

Відповідно до ч.ч.1, 2 ст.123 ГПК України, судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. Розмір судового збору, порядок його сплати, повернення і звільнення від сплати встановлюються законом.

Згідно з ч.1 ст.4 Закону України "Про судовий збір", судовий збір справляється у відповідному розмірі від прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого законом на 1 січня календарного року, в якому відповідна заява або скарга подається до суду, - у відсотковому співвідношенні до ціни позову та у фіксованому розмірі.

Статтею 7 Закону України "Про Державний бюджет України на 2023 рік" встановлено, що з 1 січня 2023 року прожитковий мінімум для працездатних осіб становить 2684,00 грн.

За приписами пп.1,2 п.2 ч.2 ст.4 Закону України «Про судовий збір», судовий збір справляється у відповідному розмірі від прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого законом на 1 січня календарного року, в якому відповідна заява або скарга подається до суду, - у відсотковому співвідношенні до ціни позову та у фіксованому розмірі. За подання до господарського суду позовної заяви майнового характеру ставка судового збору складає 1,5 відсотка ціни позову, але не менше 1 розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб і не більше 350 розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб.

Як вбачається з позовної заяви, ціна позову становить 9348,62 євро, що за офіційним курсом НБУ станом на дату сплати судового збору - 24.01.2023 еквівалентно 371625,41 грн (9348,62 х 39,7519).

Отже за подання даного позову підлягав сплаті судовий збір у розмірі 5574,38 грн (371625,41 грн х 1,5%), який було сплачено позивачем у повному обсязі з переплатою у 0,10 грн згідно з квитанціями №0.0..1 від 24.01.2023 та №77 від 17.02.2023 (т.1, а.с.4 на звороті; т.2, а.с.48).

Відповідно до п.2 ч.1 ст.129 ГПК України, у спорах, що виникають при виконанні договорів та з інших підстав, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Враховуючи викладене та висновок суду про задоволення позову, витрати зі сплати судового збору покладаються на відповідача в сумі 5574,38 грн.

До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати на професійну правничу допомогу (п.1 ч.3 ст.123 ГПК України).

Правову допомогу ФОП Малишко О.О. у даній справі надавав адвокат Гуменюк О.В. (свідоцтво про право на заняття адвокатською діяльністю №672 від 19.07.2012), повноваження та обсяг прав якого підтверджуються ордером на надання правової (правничої) допомоги серії АМ №1018889 від 09.01.2023 (т.1, а.с.135-137).

На виконання ч.1 ст.124 ГПК України, щодо попереднього (орієнтовного) розрахунку суми судових витрат позивач зазначив, що поніс, окрім вже згаданих вище витрат зі сплати судового збору у розмірі 5574,38 грн, також і витрати за надання правничої допомоги у розмірі 13000,00 грн (т.1, а.с.47).

Відповідно до ч.ч.1-3 ст.126 ГПК України, витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи витрати на професійну правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на професійну правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу професійну правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката, визначається згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат. Для визначення розміру витрат на професійну правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.

Відповідно до ч.8 ст.129 ГПК України, розмір судових витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо).

Адвокатська діяльність здійснюється на підставі договору про надання правової допомоги (ч.1 ст.26 Закону України «Про адвокатуру і адвокатську діяльність»).

Договір про надання правової допомоги - домовленість, за якою одна сторона (адвокат, адвокатське бюро, адвокатське об`єднання) зобов`язується здійснити захист, представництво або надати інші види правової допомоги другій стороні (клієнту) на умовах і в порядку, що визначені договором, а клієнт зобов`язується оплатити надання правової допомоги та фактичні витрати, необхідні для виконання договору (п.4 ч.1 ст.1 Закону України "Про адвокатуру та адвокатську діяльність").

04.11.2022 між адвокатом Гуменюком О.В. та клієнтом ФОП Малишко О.О. укладено договір про надання правової допомоги №95, згідно з п.п.1. 7 якого адвокат надає правову допомогу клієнтові з приводу представництва та захисту його інтересів, зокрема, у господарських судах всіх ланок. Обсяг і вартість наданої правової допомоги за цим договором визначається у відповідному розрахунку, який є невід`ємним додатком до цього договору і свідчить про виконання сторонами своїх зобов`язань (т.1, а.с.128).

На виконання п.7 вказаного договору 04.11.2022 між адвокатом та позивачем укладено розрахунок, за змістом якого адвокат, здійснюючи представництво інтересів клієнта у даній справі, надав такі послуги: усна консультація з вивченням документів вартістю 3000,00 грн; складання процесуальних документів - 5000,00 грн; представництво інтересів клієнта в суді І інстанції - 5000,00 грн; гонорар успіху (задоволення позовних вимог) - 13000,00 грн. Всього на суму 26000,00 грн (т.1, а.с.132).

Статтею 30 Закону України "Про адвокатуру і адвокатську діяльність" передбачено, що гонорар є формою винагороди адвоката за здійснення захисту, представництва та надання інших видів правової допомоги клієнту. Порядок обчислення гонорару (фіксований розмір, погодинна оплата), підстави для зміни розміру гонорару, порядок його сплати, умови повернення тощо визначаються в договорі про надання правової допомоги. При встановленні розміру гонорару враховуються складність справи, кваліфікація і досвід адвоката, фінансовий стан клієнта та інші істотні обставини. Гонорар має бути розумним та враховувати витрачений адвокатом час.

Адвокатський гонорар може існувати в двох формах - фіксований розмір та погодинна оплата. Вказані форми відрізняються порядком обчислення - при зазначенні фіксованого розміру для виплати адвокатського гонорару не обчислюється фактична кількість часу, витраченого адвокатом при наданні послуг клієнту, і навпаки, підставою для виплати гонорару, який зазначено як погодинну оплату, є кількість годин помножена на вартість такої години того чи іншого адвоката у залежності від його кваліфікації, досвіду, складності справи та інших критеріїв (аналогічну правову позицію викладено у постанові Верховного Суду від 07.09.2020 у справі №910/4201/19).

Таким чином, визначаючи розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації гонорару адвоката іншою стороною, суди мають виходити зі встановленого у самому договорі розміру та/або порядку обчислення таких витрат, що узгоджується з приписами ст.30 Закону України "Про адвокатуру та адвокатську діяльність", враховуючи при цьому положення законодавства щодо критеріїв визначення розміру витрат на правничу допомогу.

Не є обов`язковими для суду зобов`язання, які склалися між адвокатом та клієнтом на підставі укладеного ними договору у контексті вирішення питання про розподіл судових витрат. Вирішуючи останнє, суд повинен оцінювати витрати, що мають бути компенсовані за рахунок іншої сторони, ураховуючи як те, чи були вони фактично понесені, так і оцінювати їх необхідність (аналогічний висновок викладено у постанові Великої Палати Верховного Суду від 12.05.2020 у справі №904/4507/18, у постанові Верховного Суду від 15.06.2021 у справі №912/1025/20).

Згідно з ч.4 ст.126 ГПК України, розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.

У разі недотримання вимог частини четвертої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на професійну правничу допомогу адвоката, які підлягають розподілу між сторонами. Обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами (ч.5 ст.126 ГПК України).

Відповідно до ч.5 ст.129 ГПК України, під час вирішення питання про розподіл судових витрат суд враховує: 1) чи пов`язані ці витрати з розглядом справи; 2) чи є розмір таких витрат обґрунтованим та пропорційним до предмета спору, з урахуванням ціни позову, значення справи для сторін, у тому числі чи міг результат її вирішення вплинути на репутацію сторони або чи викликала справа публічний інтерес; 3) поведінку сторони під час розгляду справи, що призвела до затягування розгляду справи, зокрема, подання стороною явно необґрунтованих заяв і клопотань, безпідставне твердження або заперечення стороною певних обставин, які мають значення для справи, безпідставне завищення позивачем позовних вимог тощо; 4) дії сторони щодо досудового вирішення спору та щодо врегулювання спору мирним шляхом під час розгляду справи, стадію розгляду справи, на якій такі дії вчинялись.

Таким чином під час вирішення питання про розподіл судових витрат господарський суд за наявності заперечення сторони проти розподілу витрат на професійну правничу допомогу адвоката або з власної ініціативи, керуючись критеріями, що визначені частинами п`ятою-сьомою, дев`ятою статті 129 ГПК України, може не присуджувати стороні, на користь якої ухвалено судове рішення, всі її витрати на професійну правову допомогу.

У такому випадку суд, керуючись частинами п`ятою-сьомою, дев`ятою статті 129 зазначеного Кодексу, відмовляє стороні, на користь якої ухвалено рішення, у відшкодуванні понесених нею витрат на правову допомогу повністю або частково, та, відповідно, не покладає такі витрати повністю або частково на сторону, не на користь якої ухвалено рішення. При цьому у судовому рішенні суд повинен конкретно вказати, які саме витрати на правову допомогу не підлягають відшкодуванню повністю або частково, навести мотивацію такого рішення та правові підстави для його ухвалення. Зокрема, вирішуючи питання розподілу судових витрат, господарський суд має враховувати, що розмір відшкодування судових витрат, не пов`язаних зі сплатою судового збору, не повинен бути непропорційним до предмета спору. У зв`язку з наведеним суд з урахуванням конкретних обставин, зокрема ціни позову, може обмежити такий розмір з огляду на розумну необхідність судових витрат для конкретної справи.

Подібні правові висновки викладені у постанові Верховного Суду у складі суддів об`єднаної палати Касаційного господарського суду від 03.10.2019 у справі №922/445/19, постановах Верховного Суду у складі колегії суддів Касаційного господарського суду від 17.09.2020 у справі №904/3583/19, від 11.11.2021 у справі №910/7520/20, від 16.02.2023 №916/1106/21).

При визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін (додаткова постанова Великої Палати Верховного Суду від 19.02.2020 у справі №755/9215/15-ц).

Дослідивши розрахунок від 04.11.2022 до договору про надання правової допомоги №95 від 04.11.2022 та проаналізувавши матеріали справи, суд дійшов таких висновків.

Гонорар за «представництво інтересів позивача в суді І інстанції» є безпідставним і необґрунтованим, оскільки, як слідує з протоколів судових засідань, представник позивача - адвокат Гуменюк О.В. участі у судових засіданнях у справі №906/166/23 04.08.2023 та 22.02.2024 не брав (т.1, а.с.227; т.2, а.с.27-28).

Щодо заявленого "гонорару успіху", суд вважає за необхідне зазначити, що така додаткова винагорода адвокату за досягнення позитивного рішення у справі як "гонорар успіху" за своїм змістом і правовою природою не є ціною договору (платою за надані послуги) у розумінні ст.ст.632, 903 ЦК України та ст.30 Закону України "Про адвокатуру та адвокатську діяльність", а є платою за сам результат (позитивне рішення), досягнення якого відповідно до умов договору не ставиться в залежність від фактично наданих послуг, так як і не є професійною правничою допомогою в розумінні п.1 ч.2 ст.126 ГПК України, оскільки не є послугою адвоката та не відноситься до судових витрат.

У рішенні (щодо справедливої сатисфакції) від 19.10.2000 у справі "Іатрідіс проти Греції" ЄСПЛ вирішував питання обов`язковості для цього суду угоди, укладеної заявником зі своїм адвокатом стосовно плати за надані послуги, що співставна з "гонораром успіху". Європейський суд з прав людини вказав, що йдеться про договір, відповідно до якого клієнт погоджується сплатити адвокату як гонорар відповідний відсоток суми, якщо така буде присуджена клієнту судом. Такі угоди, якщо вони є юридично дійсними, можуть підтверджувати, що у заявника дійсно виник обов`язок заплатити відповідну суму гонорару своєму адвокатові. Однак, угоди такого роду, зважаючи на зобов`язання, що виникли лише між адвокатом і клієнтом, не можуть зобов`язувати суд, який має оцінювати судові та інші витрати не лише через те, що вони дійсно понесені, але й ураховуючи також те, чи були вони розумними (§55).

За наявності угод, які передбачають "гонорар успіху", ЄСПЛ керується саме наведеними вище критеріями при присудженні судових та інших витрат, зокрема, у рішенні від 22.02.2005 у справі "Пакдемірлі проти Туреччини" суд також, незважаючи на укладену між сторонами угоду, яка передбачала «гонорар успіху» у сумі 6672,9 євро, однак, на думку суду, визначала зобов`язання лише між заявником та його адвокатом, присудив 3000 євро як компенсацію не лише судових, але й інших витрат (§70-72).

З урахуванням наведеного вище, не є обов`язковими для суду зобов`язання, які склалися між адвокатом та клієнтом, зокрема у випадку укладення ними договору, що передбачає сплату адвокату "гонорару успіху", у контексті вирішення питання про розподіл судових витрат. Вирішуючи останнє, суд повинен оцінювати витрати, що мають бути компенсовані за рахунок іншої сторони, враховуючи як те, чи були вони фактично понесені, так і оцінювати їх необхідність.

Аналогічної правової позиції дотримується Велика Палата Верховного Суду у постанові від 12.05.2020 у справі №904/4507/18.

Підсумовуючи зазначене, суд дійшов висновку, що гонорар успіху у розмірі 13000,00 грн, визначений пунктом 4 розрахунку до договору про надання правової допомоги №95 від 04.11.2022, не був необхідним у зв`язку з розглядом даної справи в господарському суді, але разом із тим є зобов`язанням позивача, відповідно до договору з адвокатом.

За наведеного суд, керуючись ч.5 ст.129 ГПК України та враховуючи практику ЄСПЛ і Верховного Суду, не вважає за необхідне покладати витрати позивача, які сплачені адвокату в якості "гонорару успіху", на відповідача, оскільки такі узгоджені між клієнтом та адвокатом поза необхідними витратами на правничу допомогу.

Враховуючи все вищевикладене у сукупності, суд дійшов висновку, що правомірним є стягнення з Фірми "Bracia Tokarscy" на користь ФОП Малишко О.О. витрат на професійну правничу допомогу в сумі 8000,00 грн (26000,00 - 5000,00 - 13000,00).

Керуючись статтями 123, 129, 233, 236 - 238, 240, 241 Господарського процесуального кодексу України, господарський суд

УХВАЛИВ:

1. Позов задовольнити у повному обсязі.

2. Стягнути з Фірми "Bracia Tokarscy" (вул. Паркова, 3, 46-050, Пшивори, Польща, номер податкової ідентифікації (NIP) ) на користь Фізичної особи-підприємця Малишко Ольги Олександрівни ( АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_1 ) 8929,12 євро заборгованості з оплати відвантаженого товару за контрактом №1 від 07.05.2021, 419,50 євро 3% річних, 5574,38 грн судового збору, 8000,00 грн витрат на професійну правничу допомогу.

Рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом двадцяти днів.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини рішення суду, або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Повне рішення складено: 26.02.24

Суддя Прядко О.В.

Друк:

1 - у справу;

2 - позивачу (рек.) та представнику позивача на ел.пошту: ІНФОРМАЦІЯ_1

3 - відповідачу на ел.пошту: