ПІВНІЧНО-ЗАХІДНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

21 лютого 2024 року Справа № 906/739/23

Північно-західний апеляційний господарський суд у складі колегії:

Головуючого судді Гудак А.В.

судді Мельник О.В.

судді Олексюк Г.Є.

секретар судового засідання Новосельська О.В.

за участю представників:

позивача: Вірьовкін О.Г. адвокат

відповідача: не з"явився

розглянувши у відкритому судовому засіданні у приміщенні Північно-західного апеляційного господарського суду апеляційні скарги ОСОБА_1 на рішення Господарського суду Житомирської області від 16.11.2023 у справі №906/739/23 (суддя Кудряшова Ю.В., м.Житомир, повний текст складено 27.11.2023) та ОСОБА_2 на додаткове рішення Господарського суду Житомирської області від 06.12.2023 у справі №906/739/23 (суддя Кудряшова Ю.В., м.Житомир, повний текст складено 18.12.2023)

за позовом ОСОБА_2

до ОСОБА_1

про визнання корпоративного договору недійсним

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_2 звернулася до Господарського суду Житомирської області з позовом до ОСОБА_1 про визнання недійсним корпоративного договору від 28.02.2019.

Рішенням Господарського суду Житомирської області від 16.11.2023 у справі №906/739/23 в задоволенні позовних вимог відмовлено.

Не погоджуючись з ухваленим рішенням ОСОБА_1 звернулась до суду з апеляційною скаргою в якій просить рішення Господарського суду Житомирської області від 16 листопада 2023 року по справі №906/739/23 змінити, виклавши його мотивувальну частину в редакції цієї апеляційної скарги.

В обґрунтування доводів апеляційної скарги відповідач посилається на те, що судом першої інстанції вірно винесено рішення про відмову у задоволенні позову, однак мотиви, зазначені судом в обґрунтування рішення, вважає такими, що не відповідають обставинам справи та нормам матеріального права, що зумовлює необхідність змінити рішення в його мотивувальній частині.

Відповідач зазначає, що Закон України «Про товариства з обмеженою та додатковою відповідальністю» не встановлює, хто саме може бути стороною корпоративного договору, як і не встановлює обмежень щодо статусу сторін корпоративного договору, а отже, перелік осіб, які можуть бути його стороною не є вичерпним («дозволено все, що прямо не заборонено законом»). Склад сторін договору взагалі не згадується ст.7 Закону про ТОВ, завдяки чому укладення корпоративного договору можливе не тільки учасниками товариства з обмеженою відповідальністю, але й з іншими особами, які не є учасниками.

Відповідач вважає, що вищевказане підтверджується тим, що Закон України Про стимулювання розвитку цифрової економіки в Україні від 15.07.2021 р. № 1667-ІХ вніс суттєві зміни щодо сторін корпоративного договору в ТОВ, отже п.1 ст.7 Закону України «Про товариства з обмеженою та додатковою відповідальністю» було викладено у такій редакції: «Договір, за яким учасники товариства зобов`язуються реалізовувати свої права та повноваження певним чином або утримуватися від їх реалізації (далі - корпоративний договір), є безвідплатним і вчиняється в письмовій формі. Корпоративний договір, який не відповідає цим вимогам, є нікчемним. Стороною корпоративного договору також може бути саме товариство та треті особи». Крім того, Законом України Про акціонерні товариства було внесено зміни до Закону України Про товариства з обмеженою та додатковою відповідальністю, згідно якими ч.1 ст.7 було викладено у новій редакції: Договір, за яким учасники товариства зобов`язуються реалізовувати свої права та повноваження певним чином або утримуватися від їх реалізації (далі - корпоративний договір), вчиняється в письмовій формі. Корпоративний договір може бути оплатним або безоплатним. Додатковими сторонам и корпоративного договору також можуть бути саме товариство та треті особи. Корпоративний договір, який не відповідає цим вимогам, є нікчемним.

Таким чином, відповідач вважає, що виклавши ч.1 ст.7 Закону України «Про товариства з обмеженою та додатковою відповідальністю» у такій редакції, законодавець усунув існуюче спірне питання стосовно суб`єктного складу сторін корпоративного договору, а отже сторонами правомірно укладено корпоративний договір з дотриманням вимог статті 7 Закону України «Про товариства з обмеженою та додатковою відповідальністю», а тому рішення повинне бути змінене, а саме: в задоволенні позову повинно бути відмовлено за безпідставністю.

Ухвалою суду від 22.01.2024 відкрито апеляційне провадження за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Господарського суду Житомирської області від 16.11.2023 у справі №906/739/23 та розгляд справи призначено на 21 лютого 2024 року.

Додатковим рішенням від 06.12.2023 заяву представника ОСОБА_1 - адвоката Демчик Наталії Олександрівни (за вх. № 01-44/3945/23 від 27.11.2023) про ухвалення додаткового рішення у справі № 906/793/23 задоволено частково. Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 5 000,00 грн. витрат на професійну правничу допомогу. В решті вимог заяви відмовлено.

Не погоджуючись з ухваленим додатковим рішенням, ОСОБА_2 звернулась до суду з апеляційною скаргою в якій просить суд скасувати повністю додаткове рішення Господарського суду Житомирської області по справі № 906/739/23 від 06.12.2023 та постановити нове рішення, яким відмовити у задоволенні заяви про ухвалення додаткового рішення суду.

В обґрунтування доводів апеляційної скарги позивач посилається, на те, що суд першої інстанції не врахував заперечення позивача про ухвалення додаткового рішення. Відповідач не зазначив в першій заяві по суті спору (відзив на позовну заяву), що нею будуть понесенні витрати на оплату послуг адвоката, чим позбавив позивача можливість заперечувати щодо їх вартості. Відповідач разом із заявою про ухвалення додаткового рішення по справі не надіслав позивачу докази понесених витрат. З поштового опису вбачається, що відповідач надіслав позивачу лише заяву. Позивач вважає, що відповідач не надав доказів понесених витрат, а отже суд відповідно до ч. 9 ст. 80 ГПК України не бере до уваги докази у разі відсутності підтвердження надсилання (надання) їх копій іншим учасникам справи.

Ухвалою суду від 22.01.2024 відкрито апеляційне провадження за апеляційною скаргою ОСОБА_2 на додаткове рішення Господарського суду Житомирської області від 06.12.2023 у справі №906/739/23. Об`єднано апеляційні скарги ОСОБА_1 на рішення Господарського суду Житомирської області від 16.11.2023 у справі №906/739/23 та ОСОБА_2 на додаткове рішення Господарського суду Житомирської області від 06.12.2023 у справі № 906/739/23 в одне апеляційне провадження для спільного розгляду. Розгляд справи за об`єднаними апеляційними скаргами ОСОБА_1 на рішення Господарського суду Житомирської області від 16.11.2023 у справі №906/739/23 та ОСОБА_2 на додаткове рішення Господарського суду Житомирської області від 06.12.2023 у справі № 906/739/23 призначено на 21.02.2024 року.

08 лютого 2024 року від представника ОСОБА_2 адвоката Вірьовкіна О.І. надійшов відзив в якому просить суд відмовити в задоволенні апеляційної скарги відповідача повністю та залишити рішення Господарського суду Житомирської області від 16.11.2024 по справі №906/739/23 без змін.

21 лютого 2024 року від представника ОСОБА_1 адвоката Демчик Н.О. на електронну пошту Північно-західного апеляційного господарського суду надійшло клопотання про відкладення розгляду справи на іншу дату без електронного підпису.

Колегія суддів в судовому засіданні 21.02.2024 за результатами дослідження форми вказаного клопотання та порядку його подання до суду постановлено протокольну ухвалу про повернення клопотання про відкладення розгляду справи на іншу дату заявникові без розгляду на підставі частини четвертої статті 170 ГПК України, оскільки клопотання представника ОСОБА_1 адвоката Демчик Н.О. подано до суду апеляційної інстанції не через Електронний кабінет зареєстрованого в Єдиній судовій інформаційно-телекомунікаційній системі та відповідно не може вважатися таким, що підписано та надіслано суду у встановленому законом порядку.

Поряд з цим, колегія суддів відзначає, що згідно ст. 202 ГПК України, неявка у судове засідання будь-якого учасника справи за умови, що його належним чином повідомлено про дату, час і місце цього засідання, не перешкоджає розгляду справи по суті.

Наявні матеріали справи є достатніми для всебічного, повного і об`єктивного розгляду справи, свою правову позицію щодо оскаржуваного рішення Господарського суду Житомирської області від 16.11.2023 у справі №906/739/23 ОСОБА_1 викладено в апеляційній скарзі, явка сторін в ухвалі суду від 22.01.2024 про призначення розгляду справи обов`язковою не визнавалась, таким чином судова колегія визнала за можливе розглянути апеляційну скаргу за відсутності представника ОСОБА_1 адвоката Демчик Н.О.

Представник ОСОБА_2 в судовому засіданні 21.02.2024 заперечив доводи апеляційної скарги ОСОБА_1 на рішення Господарського суду Житомирської області від 16.11.2023 у справі №906/739/23 та надав відповідні пояснення. Просив суд відмовити в задоволенні апеляційної скарги відповідача повністю та залишити рішення Господарського суду Житомирської області від 16.11.2024 по справі №906/739/23 без змін. Поряд з цим, підтримав доводи апеляційної скарги ОСОБА_2 та надав відповідні пояснення. Просив суд скасувати повністю додаткове рішення Господарського суду Житомирської області по справі № 906/739/23 від 06.12.2023 та постановити нове рішення, яким відмовити у задоволенні заяви про ухвалення додаткового рішення суду.

Заслухавши пояснення представника відповідача в судовому засіданні 21.02.2024, обговоривши доводи апеляційних скарг, дослідивши матеріали справи, перевіривши правильність застосування господарським судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права при ухваленні рішення Господарського суду Житомирської області від 16.11.2023 та додаткового рішення Господарського суду Житомирської області від 06.12.2023 у справі №906/739/23, оцінивши висновки суду першої інстанції на відповідність дійсним обставинам справи, судова колегія дійшла наступного висновку.

Як вбачається з матеріалів справи, 28.02.2019 між ОСОБА_1 (позивач/продавець) та ОСОБА_2 (відповідач/покупець) укладено договір купівлі-продажу частки в статутному капіталі (договір купівлі-продажу), відповідно до п. 1 якого продавець, який є власником частки в статутному капіталі ТОВ "Нірол" в розмірі 100%, яка сплачена нею в сумі 255 055,71 грн., передає у власність (продає), а покупець приймає у власність (купує) частку в розмірі 90% в сумі 229 550,14 грн. і зобов`язується сплатити її вартість на умовах, встановлених цим договором (а.с. 5).

Продаж частки здійснюється у відповідності до положень Цивільного та Господарського Кодексів України та Закону України "Про товариства з обмеженою та додатковою відповідальністю" (п. 3 договору купівлі-продажу).

Згідно з положеннями п. 5 договору купівлі-продажу сторони оцінюють вартість частки, що продається за цим договором, в сумі 229 550,14 грн., які покупець сплатив продавцю до підписання даного договору, що продавець підтверджує своїм підписом даного договору. Зміна ціни частки після підписання цього договору не допускається.

Пункт 6 договору купівлі-продажу передбачає, що після державної реєстрації змін до статуту ТОВ "Нірол" до покупця від продавця переходять корпоративні права останнього, емітовані товариством, включаючи право на участь в управлінні товариством, отримання прибутку (дивідендів) та інші правомочності, передбачені законодавством України та установчими документами товариства пропорційно придбаній частці.

За п. 7 договору купівлі-продажу з моменту укладання цього договору покупець стає по відношенню до ТОВ "Нірол" його єдиним учасником.

Відповідно до п. 10 договору купівлі-продажу сторони підтвердили, що договір не носить характеру удаваного уявного правочину, сторони розуміють зміст договору, який прочитаний ними самостійно, усвідомлюють правові наслідки укладання цього договору, дії сторін відповідають їх намірам створити для себе юридичні наслідки, ствердили, що не визнані у встановленому порядку недієздатними чи обмежено дієздатними, повністю або частково, і підписанням цього договору підтверджують, що дійшли згоди з усіх істотних умов договору, що зафіксовані в його тексті.

28 лютого 2019 року сторони підписали акт приймання-передачі частини частки у статутному капіталі ТОВ "Нірол", за яким ОСОБА_1 (учасник-1) передала, а ОСОБА_2 (учасник-2) прийняла у власність частку у статутному капіталі ТОВ "Нірол" у розмірі 229 550,14 грн., що становить 90% статутного капіталу (а.с.6).

28 лютого 2019 року між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 підписано корпоративний договір (а.с.7), згідно п. 1 якого сторони є учасниками ТОВ "Нірол" і відповідно до положень Статуту та даних, що містяться у Єдиному державному реєстрі юридичних осіб, фізичних осіб - підприємців та громадських організацій, володіють такими частками у статутному капіталі вказаного товариства:

- ОСОБА_1 - 10%,

- ОСОБА_2 - 90%.

Цей договір є безвідплатним (п. 3 корпоративного договору).

У п. 4 корпоративного договору вказано, що сторони підтверджують, що продаж частини корпоративних прав від учасника-1 ( ОСОБА_1 ) учаснику-2 ( ОСОБА_2 ) в розмірі 90% статутного капіталу, а також цей договір укладається в забезпечення поруки учасника-1 перед учасником-2 за виконання договору позики, який був укладений між учасником-2 та фізичної особою - ОСОБА_3 .

Згідно з п. 5 корпоративного договору на час виконання обов`язків ОСОБА_3 перед учасником-2 стосовно повернення суми позики у повному обсязі, учасник-2 набув право власності на частку в статутному капіталі товариства.

Пунктом 7 корпоративного договору сторони погодили, що учасник-2, як власник контрольного пакету голосів на загальних зборах учасників, до моменту повернення йому ОСОБА_3 у повному обсязі суми позики, зобов`язується не приймати рішень стосовно відчуження нерухомого майна, яке є власністю товариства, а також рішень щодо обтяження цього майна шляхом передачі його у платне користування або іпотеку третім особам.

Відповідно до п. 8 корпоративного договору після повернення ОСОБА_3 позики учаснику-2 ( ОСОБА_2 ), останній протягом 10-ти днів зобов`язується продати 100% частку належних йому у товаристві корпоративних прав учаснику-1 по їх номінальній вартості, за яку вартість ці корпоративні права були йому продані учасником-1 ( ОСОБА_1 ).

Учасник-2 ( ОСОБА_2 ) не має право провести відчуження належних йому у товаристві корпоративних прав третій особі у випадку виконання ОСОБА_3 перед ним зобов`язань по поверненню суми позики у повному обсязі (п. 9 корпоративного договору).

Згідно з п. 10 корпоративного договору у випадку невиконання ОСОБА_3 перед учасником-2 ( ОСОБА_2 ) зобов`язань по поверненню у повному обсязі суми позики у строки, передбачені договором позики, учасник-1 ( ОСОБА_1 ) зобов`язаний укласти з учасником-2 ( ОСОБА_2 ) договір купівлі-продажу належної йому частини корпоративних прав по їх номінальній вартості в 10-ти денний строк після такого невиконання і вийти зі складу учасників ТОВ "Нірол".

Загальними зборами учасників ТОВ "Нірол" від 28.02.2019 оформлені протоколом №5/19 (а.с.8) прийнято наступні рішення:

- прийняти ОСОБА_2 до складу учасників ТОВ "Нірол" (п. 1);

- ОСОБА_1 передала, а ОСОБА_2 прийняла у власність частку у статному капіталі ТОВ "Нірол" у розмірі 229 550,14 грн., що становить 90% статутного капіталу (п. 2);

- затвердити такий склад учасників та їх часток у статутному капіталі: ОСОБА_2 - 90%; ОСОБА_1 - 10% (п. 3);

- надати повноваження ОСОБА_1 на подання відповідних документів для проведення реєстрації щодо зміни учасника товариства (п. 4).

Відповідно до відомостей з Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань 01.03.2019 проведено державну реєстрацію змін до складу учасників ТОВ "Нірол", а саме: ОСОБА_2 зареєстровано в якості засновника (учасника) юридичної особи ТОВ "Нірол", розмір внеску до статутного капіталу становить 229 550,14 грн (а.с.9-11).

ОСОБА_2 зазначає, що Господарський суд Житомирської області, ухвалою від 08.05.2023 року відкрив провадження по справі № 906/498/23 за позовною заявою ОСОБА_1 до ОСОБА_2 та ТОВ «Нірол» про визнання недійсним договору купівлі-продажу частки в статутному капіталі. ОСОБА_1 в позовній заяві у вказаній справі зазначає, що договір купівлі-продажу частки в статутному капіталі був укладений для приховування договору застави, який був вчинений з метою забезпечення виконання зобов`язань в майбутньому договори позики між ОСОБА_2 та іншою особою ОСОБА_3 . Також, ОСОБА_1 в обґрунтування позовних вимог в рамках справи №906/498/23 посилається на укладений між сторонами корпоративний договір від 28.02.2019 в якому сторони визначали певний порядок виконання сторонами зобов`язань.

Також, ОСОБА_2 в позовній заяві зазначає, що в рамках судової справи №906/498/23 нею подано зустрічний позов про визнання корпоративного договору недійсним (а.с. 14-16). Ухвалою від 29.05.2023 Господарський суд Житомирської області відмовив у прийнятті та спільному розгляду зустрічної позовної заяви, оскільки на думку суду предмет обидва позови не взаємопов`язані і спільний їх розгляд є не доцільним (а.с. 17-18).

Враховуючи вищевикладене, ОСОБА_2 звернулась до Господарського суду Житомирської області з позовом до ОСОБА_1 про визнання недійсним корпоративного договору від 28.02.2019, за наслідком розгляду якого прийнято рішення у даній справі, яке оскаржуване відповідачем.

В обґрунтування позову ОСОБА_2 посилається на те, що відповідно до витягу, державну реєстрацію внесення змін у відомості товариства щодо складу товариство було здійснено 01.03.2019 в 09:54:26 і відповідно станом на день укладання корпоративного договору 28.02.2019 ОСОБА_2 не була учасником товариства, і відповідно не могла підписати корпоративний договір. Отже, ОСОБА_2 вважає, що корпоративний договір є недійсним, оскільки він укладений всупереч вимогами ч.1 ст.7 Закону України «Про товариства з обмеженою та додатковою відповідальністю».

Відповідно до ч. 1 ст. 1 Закону України "Про товариства з обмеженою та додатковою відповідальністю" (в редакції, чинній на дату підписання корпоративного договору) цей Закон визначає правовий статус товариств з обмеженою відповідальністю та товариств з додатковою відповідальністю (далі - товариство), порядок їх створення, діяльності та припинення, права та обов`язки їх учасників.

Кількість учасників товариства не обмежується (ст. 4 Закону України "Про товариства з обмеженою та додатковою відповідальністю" в редакції, чинній на дату підписання корпоративного договору).

Згідно ч.1 ст.7 Закону України "Про товариства з обмеженою та додатковою відповідальністю" (в редакції, чинній на дату підписання корпоративного договору) договір, за яким учасники товариства зобов`язуються реалізовувати свої права та повноваження певним чином або утримуватися від їх реалізації (далі - корпоративний договір), є безвідплатним і вчиняється в письмовій формі. Корпоративний договір, який не відповідає цим вимогам, є нікчемним.

Таким чином, ч.1 ст.7 Закону України "Про товариства з обмеженою та додатковою відповідальністю" (в редакції, чинній на дату підписання корпоративного договору) встановлено, що корпоративний договір укладається між учасниками товариства, має безоплатну форму та вчиняється в письмовій формі, а корпоративний договір, який не відповідає цим вимогам, є нікчемним.

28 лютого 2019 року між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 укладено договір купівлі-продажу частки в статутному капіталі (договір купівлі-продажу), відповідно до п. 1 якого продавець, який є власником частки в статутному капіталі ТОВ "Нірол" в розмірі 100%, яка сплачена нею в сумі 255 055,71 грн., передає у власність (продає), а покупець приймає у власність (купує) частку в розмірі 90% в сумі 229 550,14 грн.

Колегія суддів відзначає, що відступлення частки у статутному капіталі є правовим механізмом, за яким відбувається її відчуження на підставі договору купівлі-продажу, міни, дарування або іншого зобов`язального договору. Наслідком відчуження частки є набуття іншою стороною договору права на частку.

Вчинення правочину з відчуження частки не має наслідком автоматичний перехід корпоративних прав від первісного власника до набувача. Договором може бути передбачено, що право власності на частку переходить до набувача з моменту підписання договору, однак для переходу володіння часткою є необхідним волевиявлення обох сторін щодо цього. Передання частки від учасника набувачу може бути, зокрема, кінцевим етапом виконання договору (наприклад, після сплати покупної ціни), що можливо значно пізніше від укладення зобов`язального договору.

Відтак акт приймання-передачі частки є документом, що відображає волевиявлення сторін щодо передання володіння від учасника товариства до набувача частки. Для передання частки у статутному капіталі товариства положеннями Закону "Про державну реєстрацію юридичних осіб, фізичних осіб - підприємців та громадських формувань" передбачено нотаріальне засвідчення справжності підписів сторін на акті приймання-передачі частки.

За загальним правилом ч. 1 ст. 334 ЦК України право власності у набувача майна за договором виникає з моменту передання майна, якщо інше не встановлено договором або законом.

Відповідно до ч. 2 цієї статті ЦК України переданням майна вважається вручення його набувачеві або перевізникові, організації зв`язку, тощо, для відправлення, пересилання набувачеві майна, відчуженого без зобов`язання доставки; до передання майна прирівнюється вручення коносамента або іншого товарно-розпорядчого документа на майно.

Отже, як передання майна зазвичай розуміють надання набувачу можливості користування майном, здійснювати панування над ним, мати у своєму господарстві, володіти майном. Тому як передання частки у статутному капіталі товариства слід розуміти надання набувачу можливості здійснювати права учасника товариства.

За законодавством, яке діє після набрання чинності Законом України "Про товариства з обмеженою та додатковою відповідальністю" тобто після 17.06.2018, більше не вимагається вказувати у статуті товариства склад учасників та розмір належних їм часток. Відповідно зміна учасників не потребує ні внесення змін до статуту, ні проведення загальних зборів учасників для внесення таких змін. (Аналогічна правова позиція викладена у постанові Великої Палати Верховного Суду від 08.06.2021 у справі №906/1336/19, постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Касаційного господарського суду від 16.06.2022 у справі №910/9422/21).

Натомість відповідно до ч.5 ст.17 Закону України "Про державну реєстрацію юридичних осіб, фізичних осіб - підприємців та громадських формувань" для державної реєстрації змін до відомостей про розмір статутного капіталу, розміри часток у статутному капіталі чи склад учасників товариства з обмеженою відповідальністю, товариства з додатковою відповідальністю подаються такі документи: заява про державну реєстрацію змін до відомостей про юридичну особу, що містяться в Єдиному державному реєстрі; документ про сплату адміністративного збору; акт приймання-передачі частки (частини частки) у статутному капіталі товариства з обмеженою відповідальністю, товариства з додатковою відповідальністю. Справжність підписів на такому акті засвідчується нотаріально. У випадку, якщо відповідно до статуту товариства вимагається згода інших учасників на вихід з товариства, подається така згода, справжність підписів на якій засвідчується нотаріально.

З моменту державної реєстрації частки у статутному капіталі товариства за набувачем до нього переходить володіння часткою, набувач набуває статусу учасника товариства, що надає йому можливість реалізовувати права з частки, оскільки відповідно до ч. 1 ст. 10 Закону України "Про державну реєстрацію юридичних осіб, фізичних осіб - підприємців та громадських формувань" якщо документи та відомості, що підлягають внесенню до Єдиного державного реєстру, внесені до нього, такі документи та відомості вважаються достовірними і можуть бути використані у спорі з третьою особою.

Тобто відомості Єдиного державного реєстру виконують функцію оголошення прав на частку невизначеному колу третіх осіб. З цього ж моменту до набувача частки у статутному капіталі товариства переходить право власності на частку за договором, якщо інше не встановлено договором або законом.

Пункт 6 договору купівлі-продажу частки в статуному капіталі від 28.02.2019 року укладеного між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 сторони передбачили, що після державної реєстрації змін до статуту ТОВ "Нірол" до покупця від продавця переходять корпоративні права останнього, емітовані товариством, включаючи право на участь в управлінні товариством, отримання прибутку (дивідендів) та інші правомочності, передбачені законодавством України та установчими документами товариства пропорційно придбаній частці.

Відтак момент набуття права на частку у статутному капіталі (права власності) та момент набуття права з частки (права участі в господарському товаристві) різняться та можуть не збігатися у часі. Укладення правочину з відчуження частки у статутному капіталі є правовою підставою набуття права на частку (права власності на частку), а тому момент набуття права на частку може визначатися умовами такого правочину. Разом з тим моментом переходу корпоративних прав з частки у статутному капіталі, яка була передана іншій особі, є юридичний факт реєстрації в державному реєстрі зміни складу учасників за актом приймання-передачі, наданим однією із сторін.

Цей узгоджується з висновком викладеним в постанові Великої Палати Верховного Суду від 08.06.2021 у справі №906/1336/19.

Відповідно до відомостей з Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань 01.03.2019 проведено державну реєстрацію змін до складу учасників ТОВ "Нірол", а саме: ОСОБА_2 зареєстровано в якості засновника (учасника) юридичної особи ТОВ "Нірол", розмір внеску до статутного капіталу становить 229 550,14 грн.

Таким чином, з дня державної реєстрації змін відомостей про юридичну особу 01.03.2019 (реєстраційна дія №2015415), що містяться в ЄДРЮОФОПГФ, склад учасників ТОВ "Нірол" змінився: ОСОБА_2 набула статусу учасника вказаного товариства.

Враховуючи вищевикладене, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції, що з урахуванням положень ч.1 ст.7 Закону України "Про товариства з обмеженою та додатковою відповідальністю" (в редакції, чинній на дату підписання корпоративного договору) корпоративний договір від 28.02.2019 укладено ОСОБА_2 до моменту набуття нею статусу учасника ТОВ "Нірол", тобто оспорюваний корпоративний договір не відповідає згаданій вище нормі Закону, отже є нікчемним.

Твердження відповідача, що ч.1 ст.7 Закону України «Про товариства з обмеженою та додатковою відповідальністю» не встановлює, хто саме може бути стороною корпоративного договору, як і не встановлює обмежень щодо статусу сторін корпоративного договору, а отже, перелік осіб, які можуть бути його стороною не є вичерпним, колегія суддів вважає безпідставним, оскільки у ч.1 ст.7 Закону України «Про товариства з обмеженою та додатковою відповідальністю» (в редакції, чинній на дату підписання корпоративного договору) зазначено, що договір, за яким учасники товариства зобов`язуються реалізовувати свої права та повноваження певним чином або утримуватися від їх реалізації (далі - корпоративний договір), тобто сторонами в даному випадку є саме учасники товариства, а не інші особи, які не є учасниками товариства, так як перелік осіб у вказаній нормі Закону є вичерпним і не підлягає розширеному тлумаченню.

Також, судова колегія вважає безпідставним посилання відповідача, як на підставу для зміни мотивувальної частини оскаржуваного рішення, що Закон України Про стимулювання розвитку цифрової економіки в Україні від 15.07.2021 р. № 1667-ІХ вніс суттєві зміни щодо сторін корпоративного договору та Законом України Про акціонерні товариства яким внесено зміни до Закону України Про товариства з обмеженою та додатковою відповідальністю законодавець усунув існуюче спірне питання стосовно суб`єктного складу сторін корпоративного договору, оскільки вказані зміни відбулись після укладення між ОСОБА_2 та ОСОБА_1 оскаржуваного корпоративного договору від 28.02.2019.

Поряд з цим, колегія суддів відзначає, що недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлено законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається (частина друга статті 215 Цивільного кодексу України). Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, установлених законом, такий правочин може бути визнано судом недійсним (оспорюваний правочин) (частина третя статті 215 Цивільного кодексу України).

Велика Палата Верховного Суду у постанові від 04.06.2019 зі справи №916/3156/17 погодилася з висновками, викладеними у постанові Верховного Суду України від 02.03.2016 у справі №6-308цс16, у постановах Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду від 03.10.2018 у справі №369/2770/16-ц і від 07.11.2018 у справі №357/3394/16-ц стосовно того, що якщо недійсність правочину встановлена законом, то визнання недійсним такого правочину судом не вимагається; визнання недійсним нікчемного правочину законом не передбачається, оскільки нікчемним правочин є в силу закону. Отже, за висновком Великої Палати Верховного Суду, такий спосіб захисту, як визнання недійсним нікчемного правочину, не є способом захисту прав та інтересів, установленим законом.

Водночас Велика Палата Верховного Суду звернула увагу й на те, що такий спосіб захисту, як встановлення нікчемності правочину, також не є способом захисту прав та інтересів, установленим законом.

Суд апеляційної інстанції зазначає, що за умови нікчемності договору в силу закону (як абсолютної підстави недійсності), зазначене виключає визнання його недійсним як оспорюваного.

Аналогічна правова позиція викладена в постанові Верховного Суду від 05.10.2023 у справі №907/648/21.

З огляду на викладене визнання нікчемного корпоративного договору від 28.02.2019 недійсним не є належним способом захисту прав, оскільки не призведе до реального відновлення порушених прав позивача, адже нікчемний правочин є недійсним у силу закону.

Колегія судді зазначає, що обрання позивачем такого способу захисту, який не є способом захисту прав та інтересів, установленим законом, та є неналежним і неефективним, є самостійною підставою для відмови у позові. Близька за змістом правова позиція викладена у постановах Великої Палати Верховного Суду від 19.01.2021 у справі №916/1415/19 (пункт 6.21), від 02.02.2021 у справі №925/642/19 (пункт 54), від 06.04.2021 у справі №910/10011/19 (пункт 99), від 22.06.2021 у справі №200/606/18 (пункт 76), від 02.11.2021 у справі №925/1351/19 (пункт 6.56), від 25.01.2022 у справі №143/591/20 (пункт 8.46), від 23.11.2021 у справі №359/3373/16-ц (пункт 155)).

Зважаючи на те, що обрання неналежного (неефективного) способу захисту є самостійною підставою для відмови в позові, колегія суддів не вважає за необхідне давати відповідь на кожен аргумент апеляційної скарги з огляду на висновки ЄСПЛ у справі "Проніна проти України" "Руїз Торіха проти Іспанії" (хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент), оскільки неправильно обраний спосіб захисту зумовлює прийняття рішення про відмову в задоволенні позову.

Таким чином, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про відмову у задоволенні позову ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про визнання недійсним корпоративного договору від 28.02.2019.

Разом з тим Європейський суд з прав людини у рішенні від 10.02.2010 у справі "Серявін та інші проти України" зауважив, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях, зокрема, судів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожний аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною залежно від характеру рішення.

У справі "Трофимчук проти України" (№4241/03, § 54, ЄСПЛ, 28 жовтня 2010 року) Європейський суд з прав людини також зазначив, що хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, це не може розумітись як вимога детально відповідати на кожен довід.

Враховуючи вищезазначене, колегія суддів дійшла висновку, що рішення Господарського суду Житомирської області від 16.11.2023 у справі №906/739/23 відповідає чинному законодавству та матеріалам справи, підстав для його зміни з мотивів, викладених в апеляційній скарзі, не вбачається.

З урахуванням відмови в задоволенні апеляційної скарги, судові витрати за розгляд справи в суді апеляційної інстанції покладається на апелянта ОСОБА_1 в порядку ст. 129 ГПК України.

Щодо апеляційної скарги ОСОБА_2 на додаткове рішення Господарського суду Житомирської області від 06.12.2023 у справі №906/739/23, колегія суддів зазначає наступне.

Рішенням Господарського суду Житомирської області від 16.11.2023 у справі №906/739/23 в задоволенні позовних вимог ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про визнання недійсним корпоративного договору від 28.02.2019, відмовлено.

За приписами пункту 12 частини 3 статті 2 Господарського процесуального кодексу України до основних засад (принципів) господарського судочинства віднесено, зокрема, відшкодування судових витрат сторони, на користь якої ухвалене судове рішення.

Судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, зокрема, належать витрати на професійну правничу допомогу (стаття 123 ГПК України).

Витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи витрати на професійну правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами (ч. ч. 1-2 ст. 126 ГПК України).

Загальний порядок розподілу судових витрат врегульований статтею 129 Господарського процесуального кодексу України, яка в частині 4, зокрема, передбачає покладення в разі відмови у позові судових витрат, пов`язаних із розглядом справи, на позивача.

Щодо застосування статті 124 ГПК України про необхідність подання стороною попереднього розрахунку суми судових витрат, суд апеляційної інстанції зазначає таке.

Частинами першою, другою та третьою статті 124 ГПК України визначено, що разом з першою заявою по суті спору кожна сторона подає до суду попередній (орієнтовний) розрахунок суми судових витрат, які вона понесла і які очікує понести у зв`язку з розглядом справи. У разі неподання стороною попереднього розрахунку суми судових витрат суд може відмовити їй у відшкодуванні відповідних судових витрат, за винятком суми сплаченого нею судового збору. Попередній розрахунок розміру судових витрат не обмежує сторону у доведенні іншої фактичної суми судових витрат, які підлягають розподілу між сторонами за результатами розгляду справи.

Застосування відповідних положень статті 124 ГПК України належить до дискреційних повноважень суду та вирішується ним у кожному конкретному випадку з урахуванням встановлених обставин справи, а також інших чинників. Зі змісту частини другої статті 124 ГПК України вбачається, що у разі неподання учасником справи попереднього розрахунку у суду є право, а не обов`язок відмовити у відшкодуванні відповідних судових витрат. Тобто сам по собі факт неподання стороною попереднього розрахунку судових витрат разом з першою заявою по суті спору не є безумовною та абсолютною підставою для відмови у відшкодуванні відповідних судових витрат.

Зазначене положення забезпечує дотримання принципу змагальності, відповідно до якого учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених ГПК України.

Подання попереднього (орієнтовного) розрахунку сум судових витрат, які сторона понесла і які очікує понести у зв`язку із розглядом справи, забезпечує можливість іншій стороні належним чином підготуватися до спростування витрат, які вона вважає необґрунтованими та доводити неспівмірність таких витрат, заявивши клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами, відповідно, забезпечує дотримання принципу змагальності.

Крім того, попереднє визначення суми судових витрат надає можливість судам у визначених законом випадках здійснювати забезпечення судових витрат та своєчасно (під час прийняття рішення у справі) здійснювати розподіл судових витрат.

З огляду на викладене відмова у відшкодуванні витрат на правову допомогу є правом суду, а не обов`язком, реалізація якого є наслідком доведення стороною обставин того, що неподання іншою стороною попереднього (орієнтовного) розрахунку сум судових витрат, які ця особа понесла і які очікує понести у зв`язку із розглядом справи, порушило принцип змагальності та завадило стороні спору належним чином висловити свої міркування щодо їх обґрунтованості та співмірності заявлених до стягнення витрат.

Такі висновки щодо застосування частини другої статті 124 ГПК України викладені у постановах Верховного Суду від 12.12.2019 у справі №922/1897/18, від 24.12.2019 у справі №909/359/19, від 13.02.2020 у справі №911/2686/18, від 19.02.2020 у справі №910/16223/18, від 21.05.2020 у справі №922/2167/19, від 10.12.2020 у справі №922/3812/19, від 31.03.2021 №916/2087/18, від 22.06.2023 у справі №912/164/20, від 29.08.2023 у справі №911/174/22, від 13.06.2023 у справі №923/515/21, від 28.11.2023 у справі №947/21726/20 та інші. Судова практика є сталою та послідовною.

З матеріалів справи вбачається, що у відзиві на позов ОСОБА_1 (перша заява по суті) відсутній попередній (орієнтовний) розрахунок суми судових витрат, які відповідач поніс і які очікує понести у зв`язку із розглядом справи (а.с. 51-52).

Проте, як вбачається з протоколу судового засідання від 16.11.2023 до закінчення судових дебатів представником відповідача - адвокатом Демчик Н.О. заявлялося усне клопотання, що у випадку відмови в задоволенні позову, протягом 5 днів буде поданий розрахунок та докази понесених витрат на правничу допомогу (а.с79).

Заява про ухвалення додаткового рішення щодо відшкодування витрат на професійну правничу допомогу з відповідними доказами була подана відповідачем 21.11.2023 засобами поштового зв`язку, тобто протягом п`яти днів після ухвалення рішення Господарського суду Житомирської області від 16.11.2023 у справі №906/739/23.

В свою чергу, позивач скористалася своїм правом на подання заперечень щодо вимог відповідача про відшкодування витрат на професійну правничу допомогу (а.с.98-100), оцінка якого надана судом першої інстанції, що підтверджує дотримання принципу змагальності та забезпечення можливості позивачу висловити свої міркування щодо обґрунтованості та співмірності заявлених до стягнення витрат.

Таким чином, колегія суддів вважає, що під час розгляду заяви відповідача суд першої інстанції врахував зазначену сталу практику Верховного Суду щодо застосування приписів статті 124 ГПК України, а також приписів статті 129 ГПК України, оскільки сам по собі факт неподання стороною попереднього розрахунку судових витрат разом з першою заявою по суті спору не є безумовною та абсолютною підставою для відмови у відшкодуванні відповідних судових витрат. При цьому позивач скористався своїм правом на подання заперечень на відповідну заяву, відсутність у відзиві попереднього (орієнтовного) розрахунку суми судових витрат, які відповідач поніс і які очікує понести у зв`язку із розглядом справи, не є підставою для відмови у відшкодуванні витрат ОСОБА_1 в цілому.

Враховуючи вищевикладене, колегія суддів дійшла висновку, що оскаржуване додаткове рішення ухвалено з дотриманням порядку та правил, передбачених нормами статей 124 та 129 ГПК України у зв`язку з чим доводи скаржника викладені в апеляційній скарзі, що відповідач не зазначивши в першій заяві по суті спору (відзив на позовну заяву), що нею будуть понесенні витрати на оплату послуг адвоката, позбавив позивача можливість заперечувати щодо їх вартості, не знайшли свого підтвердження.

Для визначення розміру витрат на професійну правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги (частина третя статті 126 ГПК України).

Склад та розмір витрат, пов`язаних з оплатою правової допомоги, входить до предмета доказування у справі. На підтвердження цих обставин суду повинні бути надані договір про надання правової допомоги (договір доручення, договір про надання юридичних послуг та ін.), документи, що свідчать про оплату гонорару та інших витрат, пов`язаних із наданням правової допомоги, оформлені у встановленому законом порядку (квитанція до прибуткового касового ордера, платіжне доручення з відміткою банку або інший банківський документ, касові чеки, посвідчення про відрядження). Зазначені витрати мають бути документально підтверджені та доведені. Відсутність документального підтвердження витрат на правову допомогу, а також розрахунку таких витрат є підставою для відмови у задоволенні вимог про відшкодування таких витрат (правова позиція викладена у постанові Великої Палати Верховного Суду від 27.06.2018 у справі №826/1216/16, постанові Верховного Суду від 30.09.2020 у справі №379/1418/18).

З матеріалів справи вбачається, що правову допомогу ОСОБА_1 у даній справі надавала адвокат Демчик Наталія Олександрівна, повноваження та обсяг прав якого підтверджуються ордером на надання правничої (правової) допомоги серії АМ №1050742 (а.с.31). Демчик Н.О. має право на зайняття адвокатською діяльністю на підставі свідоцтва про право на заняття адвокатською діяльністю № 577 від 27.04.2011 (а.с.32).

На підтвердження обсягу наданих адвокатом послуг і для визначення розміру витрат заявником надано копію договору про надання правничої допомоги від 31.03.2023, опис та розрахунок послуг по договору від 31.03.2023, акт приймання-передачі виконаних робіт за договором від 31.03.2023 (а.с. 91-94).

Так, 31.03.2023 між ОСОБА_1 (клієнт) та адвокатом Демчик Н.О. (адвокат) укладено договір про надання правової допомоги, відповідно до якого адвокат приймає на себе обов`язки надавати клієнту правову допомогу в обсязі та на умовах, передбачених цим договором, а саме у справах, які будуть розглядатися в порядку господарського, цивільного, адміністративного судочинства в усіх судах, державних органах, органах місцевого самоврядування без обмеження повноважень (п. 1.1. договору).

Згідно п.п. 3.1. договору клієнт сплачує адвокату "гонорар успіху" за рішення на користь Клієнта в розмірі 10 000,00 грн. за ведення та участь у кожній господарській справі.

Також п.п. 3.3. договору погоджено, що клієнт зобов`язується оплачувати участь адвоката в судовому засіданні в розмірі 2000,00 гривень за кожне судове засідання. Клієнт зобов`язується оплачувати додаткові витрати, пов`язані з написанням, заяв, відзивів, пояснень, клопотань, скарг. Оплачувати консультації, вивчення документів, аналіз законодавства та судової практики Адвокатом. Опис та розрахунок наданих послуг надається адвокатом у кожній справі, погоджується та підписується сторонами та є невід`ємною частиною даного договору.

Підтвердженням оплати адвокату гонорару та додаткових витрат клієнтом є підписання між сторонами акту приймання виконання виконаних робіт та опису та розрахунку наданих послуг у відповідній справі, що є невід`ємною частиною даного договору (п.п. 3.4. договору).

17 листопада 2023 року ОСОБА_1 та адвокатом Демчик Н.О. підписано опис та розрахунок наданих послуг, згідно з яким адвокатом було надано наступні послуги на суму 20 000,00 грн:

- ознайомлення з матеріалами справи №906/739/23 в приміщенні Господарського суду Житомирської області, консультування клієнта, вивчення позову, аналіз законодавства щодо застосування відповідних прав з метою забезпечення законних інтересів та прав клієнта, пов`язаних із застосуванням законодавства та підготовка відзиву на позовну заяву у справі №906/739/23 - 4 000,00 грн;

- прийняття участі у судових засіданнях - 08.09.2023, 10.10.2023, 16.11.2023 - 6000,00 грн;

- "гонорар успіху" за рішення суду на користь клієнта в сумі 10 000,00 грн.

17 листопада 2023 року ОСОБА_1 та адвокатом Демчик Н.О. складено та підписано акт приймання-передачі виконаних робіт за договором про надання правової допомоги від 31.03.2023 року згідно якого сторони підписавши даний акт підтверджують, що адвокат виконав в повному обсязі, а клієнт прийняв в повному обсязі послуги, які надавалися за договором про надання правової допомоги від 31.02.2023, сторони підписавши даний акт підтверджують, що не мають жодних претензій один до одного (а.с. 94).

Згідно з частиною четвертою статті 126 ГПК України розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.

У разі недотримання вимог частини четвертої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на професійну правничу допомогу адвоката, які підлягають розподілу між сторонами (частина п`ята статті 126 ГПК України).

Обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами (частина шоста статті 126 ГПК України).

01 грудня 2023 року до суду першої інстанції від позивача надійшли заперечення на заяву про ухвалення додаткового рішення, відповідно до яких позивач зазначила, що при визначенні суми витрат на професійну правничу допомогу слід врахувати реальність адвокатських витрат, критерій їх розумності та підстави відмови в задоволенні позову. З урахуванням наведеного просила зменшити стягнення витрат відповідача на професійну правничу допомогу до 1 000,00 грн.

Водночас, під час вирішення питання про розподіл судових витрат господарський суд за наявності заперечення сторони проти розподілу витрат на адвоката або з власної ініціативи, керуючись критеріями, що визначені частинами п`ятою-сьомою, дев`ятою статті 129 ГПК України, може не присуджувати стороні, на користь якої ухвалено судове рішення, всі її витрати на професійну правову допомогу.

У такому випадку суд, керуючись частинами п`ятою-сьомою, дев`ятою статті 129 ГПК України, відмовляє стороні, на користь якої ухвалено рішення, у відшкодуванні понесених нею на правову допомогу повністю або частково, та відповідно не покладає такі витрати повністю або частково на сторону, не на користь якої ухвалено рішення. При цьому, в судовому рішенні суд повинен конкретно вказати, які саме витрати на правову допомогу не підлягають відшкодуванню повністю або частково, навести мотивацію такого рішення та правові підстави для його ухвалення. Зокрема, вирішуючи питання розподілу судових витрат, господарський суд має враховувати, що розмір відшкодування судових витрат, не пов`язаних зі сплатою судового збору, не повинен бути непропорційним до предмета спору. У зв`язку з наведеним суд з урахуванням конкретних обставин, зокрема ціни позову, може обмежити такий розмір з огляду на розумну необхідність судових витрат для конкретної справи

Аналогічний висновок викладений у постанові об`єднаної палати Верховного Суду у складі суддів Касаційного господарського суду від 03.10.2019 у справі №922/445/19, у постановах Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 01.08.2019 у справі №915/237/18, від 24.10.2019 у справі №905/1795/18, від 17.09.2020 у справі №904/3583/19.

Отже, під час вирішення питання про розподіл витрат на професійну правничу допомогу суд: 1) має право зменшити розмір витрат на професійну правничу допомогу адвоката, які підлягають розподілу між сторонами, керуючись критеріями, які визначені у частині четвертій статті 126 ГПК України (а саме: співмірність розміру витрат на оплату послуг адвоката зі складністю справи, часом, обсягом наданих адвокатом послуг, ціною позову та (або) значенням справи для сторони), але лише за клопотанням іншої сторони; 2) з власної ініціативи або за наявності заперечення сторони може відмовити стороні, на користь якої ухвалено рішення, у відшкодуванні понесених нею на правову допомогу повністю або частково, керуючись критеріями, що визначені частинами п`ятою-сьомою, дев`ятою статті 129 ГПК України (а саме: пов`язаність витрат з розглядом справи; обґрунтованість та пропорційність розміру витрат до предмета спору, з урахуванням ціни позову, значення справи для сторін, у тому числі чи міг результат її вирішення вплинути на репутацію сторони або чи викликала справа публічний інтерес; поведінка сторони під час розгляду справи щодо затягування розгляду справ; дії сторін щодо досудового вирішення спору та щодо врегулювання спору мирним шляхом; істотне перевищення чи заявлення неспівмірно нижчої суми судових витрат, порівняно з попереднім (орієнтовним) розрахунком; зловживання процесуальними правами).

При визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін.

Такий висновок міститься в п. 21 додаткової постанови Великої Палати Верховного Суду від 19.02.2020 у справі №755/9215/15-ц та в п.5.40 постанови Великої Палати Верховного Суду від 12.05.2020 у справі №904/4507/18.

Європейський суд з прав людини, присуджуючи судові витрати на підставі ст. 41 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, застосовує аналогічний підхід та вказує, що заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, якщо вони були фактичними і неминучими, а їхній розмір - обґрунтованим (рішення у справі "East/West" проти України").

Тобто, нормами процесуального законодавства передбачені такі основні критерії визначення та розподілу судових витрат, як їх дійсність, обґрунтованість, розумність і співмірність відповідно до ціни позову, з урахуванням складності та значення справи для сторін (пункти 33-34; 37 додаткової постанови Великої Палати Верховного Суду від 07.07.2021 у справі №910/12876/19).

Дослідивши надані представником відповідача докази обсягу наданих адвокатом послуг, подані позивачем заперечення на заяву про ухвалення додаткового рішення, застосувавши критерії ч. 4 ст. 126 та на підставі ч. 5 ст. 126 ГПК України, колегія судді погоджується з висновком суду першої інстанції про наявність підстав для їх зменшення заявлених до стягнення відповідачем витрат на правничу допомогу, враховуючи наступне.

Колегія суддів вважає, що послугу, які зазначені у п.п. 1-2 детального опису та розрахунку наданих послуг від 17.11.2023 на загальну суму 4 000,00 грн. та складаються з ознайомлення з матеріалами справи №906/739/23 в приміщенні Господарського суду Житомирської області, консультування клієнта, вивчення позову, аналіз законодавства щодо застосування відповідних прав з метою забезпечення законних інтересів та прав клієнта, пов`язаних із застосуванням законодавства та підготовка відзиву на позовну заяву у справі №906/739/23 поглинаються послугою з підготовки відзиву на позовну заяву у даній справі.

Поряд з цим, тривалість судових засідань в яких адвокат Демчик Н.О. приймала участь - 08.09.2023 (тривалість 27 хв.), 10.10.2023 (тривалість 13 хв.), 16.11.2023 (тривалість 1 год. 25 хв.) та вартість послуг адвоката в цій частині 6000,00 грн не відповідає критеріям розумності та є значно завищеною.

Що стосується стягнення "гонорару успіху" в сумі 10 000,00 грн., колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції, що враховуючи правову позицію, викладену у постанові Великої Палати Верховного Суду від 12.05.2020 у справі №904/4507/18 такі витрати не мають характеру необхідних, не співрозмірні з виконаною адвокатом роботою, не містять обґрунтування обсягу фактичних дій представника відповідача, які достатньою мірою можуть бути співвіднесені з досягненням успішного результату, у зв`язку з чим їх відшкодування з огляду на обставини даної справи є необґрунтованим.

Посилання позивача в апеляційній скарзі в якості підстав для відмови у задоволенні заяви відповідача про ухвалення додаткового рішення у справі №906/739/23, що докази понесених витрат заявником не направлялись позивачу, колегія суддів відхиляє, оскільки витрати на надану професійну правничу допомогу у разі підтвердження обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості підлягають розподілу за результатами розгляду справи незалежно від того, чи їх вартість уже фактично сплачено стороною/третьою особою чи тільки має бути сплачено (пункт 1 частини 2 статті 126 цього Кодексу).

Аналогічну правову позицію викладено у постановах об`єднаної палати Верховного Суду у складі суддів Касаційного господарського суду від 03.10.2019 у справі №922/445/19 та від 22.11.2019 у справі №910/906/18.

Враховуючи вищевикладене, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про задоволення заяви представника ОСОБА_1 - адвоката Демчик Наталії Олександрівни (за вх. № 01-44/3945/23 від 27.11.2023) про ухвалення додаткового рішення у справі № 906/793/23 частково і покладення на позивача понесених відповідачем судових витрат на професійну правничу допомогу в сумі 5 000,00 грн та відмову у задоволенні решти вимог позивача про стягнення 15 000,00 грн. витрат на правову допомогу.

Таким чином, суд апеляційної інстанції дійшов висновку, що додаткове рішення Господарського суду Житомирської області від 06.12.2023 у справі №906/739/23 відповідає чинному законодавству та матеріалам справи, підстав для його скасування з мотивів, викладених в апеляційній скарзі, не вбачається.

Керуючись статтями 129, 269, 270, 273, 275, 276, 281-284 Господарського процесуального кодексу України, суд

УХВАЛИВ:

1. Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення, а рішення Господарського суду Житомирської області від 16.11.2023 у справі №906/739/23 без змін.

2. Апеляційну скаргу ОСОБА_2 залишити без задоволення, а додаткове рішення Господарського суду Житомирської області від 06.12.2023 у справі №906/739/23 без змін.

3. Справу №906/739/23 повернути Господарському суду Житомирської області.

4. Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена протягом двадцяти днів з моменту складення повного тексту в порядку, передбаченому главою 2 розділу IV Господарського процесуального кодексу України.

Повний текст постанови складений "26" лютого 2024 р.

Головуючий суддя Гудак А.В.

Суддя Мельник О.В.

Суддя Олексюк Г.Є.