ПІВНІЧНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"19" лютого 2024 р. Справа №910/5144/22

Північний апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючого: Сітайло Л.Г.

суддів: Шаптали Є.Ю.

Буравльова С.І.

секретар судового засідання - Луцюк А.В.

представники учасників справи:

від позивача: Друцька О.Г.

від відповідача: Капелюх А.П.

від третьої особи-1: не з`явився

від третьої особи-2: Лугович Є.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу Київської міської ради

на рішення Господарського суду міста Києва від 30.11.2023 (повний текст складено 11.12.2023)

у справі №910/5144/22 (суддя Маринченко Я.В.)

за позовом Київської міської ради

до Адміністрації Державної прикордонної служби України

треті особи: Фонд державного майна України, Окрема комендатура охорони і забезпечення Держприкордонслужби (військова частина НОМЕР_1 )

про витребування майна з чужого незаконного володіння,

ВСТАНОВИВ:

Короткий зміст позовних вимог

Київська міська рада (далі - Рада) звернулася до Господарського суду міста Києва з позовом до Адміністрації Державної прикордонної служби України (далі - Адміністрація), треті особи: Фонд державного майна України (далі - Фонд) та Окрема комендатура охорони і забезпечення Держприкордонслужби (військова частина НОМЕР_1 ) (далі - Комендатура) про витребування нежитлового будинку (літера А) на вулиці Володимирській, 30/5 у місті Києві (реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 000) з чужого незаконного володіння Адміністрації на користь територіальної громади міста Києва в особі Ради.

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що 24.11.2021 державним реєстратором внесено запис до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про право власності на нежитловий будник (літера А), площею 1246,2 кв.м, на вулиці Володимирська, 30/5 за державою Україна, в особі Адміністрації. Проте, як зазначає позивач, вказаний нежилий будинок належить до комунальної власності територіальної громади міста Києва, в особі Ради та на законних підставах не відчужувався, у зв`язку з чим Рада просить суд витребувати вищенаведене нерухоме майно з чужого незаконного володіння відповідача.

Короткий зміст рішення місцевого господарського суду та мотиви його ухвалення

Рішенням Господарського суду міста Києва від 30.11.2023 у справі №910/5144/22 у задоволенні позову відмовлено.

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог, місцевий господарський суд виходив з того, що обраний позивачем спосіб захисту є неефективним, оскільки задоволення вимоги про витребування нежитлового будинку (літера A) на вулиці Володимирській, 30/5 у місті Києві з чужого незаконного володіння Адміністрації на користь територіальної громади міста Києва, в особі Ради, не може призвести до захисту або відновлення порушеного речового права позивача (у разі його наявності). Зокрема, набуття ним у володіння або користування спірного майна, оскільки позивачем не доведено факт перебування спірного майна у комунальній власності територіальної громади міста Києва в особі Ради. Тому такі вимоги не є ефективним способом захисту права позивача, яке потребуватиме додаткових засобів захисту.

Короткий зміст вимог апеляційної скарги та узагальнення її доводів

Не погоджуючись з рішенням місцевого господарського суду, Рада звернулася до апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою, в якій просить скасувати рішення Господарського суду міста Києва від 30.11.2023 у справі №910/5144/22 та ухвалити нове рішення, яким позов задовольнити.

В обґрунтування вимог та доводів апеляційної скарги Рада посилається на те, місцевим господарським судом при ухваленні оскаржуваного рішення неправильно застосовано норми матеріального права, висновки місцевого господарського суду не відповідають встановленим обставинам справи, відповідачем не доведено обставини, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими.

Так, скаржник стверджує, що спірний об`єкт нерухомого майна на законних підставах віднесено до комунальної власності територіальної громади міста Києва, а місцевий господарський суд дійшов хибного висновку, що спірне майно правомірно перебуває у власності держави в особі Адміністрації.

Також, Рада зазначає, що відповідач неправомірно володіє спірним об`єктом нерухомого майна, і тим самим порушує права позивача як дійсного власника спірного майна, а тому до спірних правовідносин підлягають застосуванню положення статті 387 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України).

Крім того, апелянт зауважує, що витребування спірного майна з чужого незаконного володіння Адміністрації на користь територіальної громади міста Києва є ефективним способом захисту права комунальної власності, оскільки такий спосіб втілює безпосередню мету, якої прагне позивач - реєстрацію права комунальної власності за територіальною громадою міста Києва в особі Ради. Висновки Господарського суду міста Києва, що позивачем обрано неефективний спосіб захисту є помилковими.

Дії суду апеляційної інстанції щодо розгляду апеляційної скарги по суті

Згідно з витягом з протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 02.01.2024 апеляційну скаргу Ради у справі №910/5144/22 передано для розгляду колегії суддів у складі: головуючий суддя - Сітайло Л.Г., судді: Коробенко Г.П., Шаптала Є.Ю.

Ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 08.01.2024 витребувано з Господарського суду міста Києва матеріали справи №910/5144/22. Відкладено розгляд питання про відкриття чи відмову у відкритті апеляційного провадження, повернення без розгляду або залишення без руху апеляційної скарги Ради на рішення Господарського суду міста Києва від 30.11.2023 до надходження до Північного апеляційного господарського суду матеріалів справи №910/5144/22.

15.01.2024 до Північного апеляційного господарського суду надійшли матеріали справи №910/5144/22.

19.01.2024 на адресу суду від скаржника надійшло клопотання про долучення до матеріалів справи квитанції про сплату судового збору.

Розпорядженням Північного апеляційного господарського суду від 22.01.2024, у зв`язку з перебуванням судді Коробенка Г.П. у відпустці, призначено повторний автоматизований розподіл судової справи між суддями.

Протоколом повторного автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 22.01.2024 справу №910/5144/22 передано на розгляд колегії суддів у складі: головуючий суддя - Сітайло Л.Г., судді: Буравльов С.І., Шаптала Є.Ю.

Ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 23.01.2024 відкрито апеляційне провадження у справі №910/5144/22. Розгляд апеляційної скарги Ради на рішення Господарського суду міста Києва від 30.11.2023 у справі №910/5144/22. призначено на 19.02.2024. Учасникам справи встановлено строк на подання відзиву, заяв, пояснень, клопотань, заперечень до 12.02.2024.

Узагальнені доводи відзивів на апеляційну скаргу

09.02.2024, через систему "Електронний суд", відповідачем подано відзив на апеляційну скаргу, в якому останній просить апеляційну скаргу Ради залишити без задоволення, а рішення Господарського суду міста Києва від 30.11.2023 у справі №910/5144/22 - без змін.

Так, у відзиві Адміністрація зазначає, що відповідач спростував обставини на які посилається Рада та повністю довів, що будинок на вулиці Володмириській, 30/5 в місті Києві завжди перебував і перебуває в державній власності.

Також, відповідач стверджує, що правові акти місцевих органів влади, які як вважає позивач, є правовою підставою для перебування в комунальній власності міста Києва будівлі на вулиці Володимирській, 30/5, були видані відповідними місцевими органами влади без належних на те повноважень, передбачених законом, та з іншими грубими порушеннями чинного на той час законодавства.

Крім того, відповідач вважає, що посилання позивача на норми статті 387 ЦК України є безпідставними, оскільки Адміністрація володіє (є власником) будинком на вулиці Володимирська, 30/5 в місті Києві законно, за наявності для цього всіх передбачених законодавством правових підстав.

14.02.2024 на адресу Північного апеляційного господарського суду надійшов відзив Фонду на апеляційну скаргу, в якому просить апеляційну скаргу Ради залишити без задоволення, а рішення Господарського суду міста Києва від 30.11.2023 у справі №910/5144/22 - без змін.

Фонд у своєму відзив, зокрема зазначає, що судом першої інстанції в повній мірі дотримано вимоги статті 236 Господарського процесуального кодексу України (далі - ГПК України), постановлено законне та обґрунтоване рішення, надано вичерпну відповідь на всі питання, що входять до предмета доказування в даній справі та виникають при кваліфікації спірних відносин, як у матеріально-правовому, так і процесуальному сенсах.

Узагальнені доводи та заперечення інших учасників справи

08.02.2024, через систему "Електронний суд", Комендатурою подано письмові пояснення, в яких остання просить суд апеляційну скаргу Ради залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції - без змін.

У своїх письмових поясненнях Комендатура, зокрема вказує, що факт реєстрації 24.11.2016 права власності на будинок на вулиці Володимирській, 30/5 в місті Києві за державою, в особі Адміністрації, є належним доказом того, що зазначена будівля перебувала та перебуває у власності відповідача на законних підставах і, що право власності набуте Адміністрацією у законний спосіб.

Позиції учасників справи та явка представників сторін у судове засідання

У судове засідання 19.02.2024 з`явилися представники сторін та третя особа-2.

Третя особа-1 своїх представників в судове засідання не направила, про причини неявки суд не повідомила, про час та місце розгляду справи повідомлена шляхом направлення ухвали Північного апеляційного господарського суду від 23.01.2024 до її електронного кабінету.

Згідно з частинами 3, 8 статті 120 ГПК України виклики і повідомлення здійснюються шляхом вручення ухвали в порядку, передбаченому цим Кодексом для вручення судових рішень.

Якщо учасник судового процесу повідомляє суду номери телефонів і факсів, адресу електронної пошти або іншу аналогічну інформацію, він повинен поінформувати суд про їх зміну під час розгляду справи.

Таким чином, третя особа-1 повідомлена судом апеляційної інстанції про дату, час та місце проведення судового засідання апеляційним господарським судом, при цьому явка обов`язковою не визнавалась, а тому справа №910/5144/22 розглядається за її відсутності.

Представник позивача у судовому засіданні вимоги апеляційної скарги підтримав з викладених у ній підстав та просив її задовольнити. Рішення Господарського суду міста Києва від 30.11.2023 у справі №910/5144/22 скасувати та ухвалити нове рішення, яким позов задовольнити.

Представники відповідача та третьої особи-2 у судовому засіданні заперечили проти задоволення апеляційної скарги, просили суд апеляційної інстанції відмовити у її задоволенні, а рішення Господарського суду міста Києва від 30.11.2023 у справі №910/5144/22 залишити без змін.

Обставини справи, встановлені судом першої інстанції та перевірені судом апеляційної інстанції

Пунктом 1 Постанови Кабінету Міністрів України від 05.11.1991 №311 "Про розмежування державного майна України між загальнодержавною (республіканською) власністю і власністю адміністративно-територіальних одиниць (комунальною власністю)", затверджено Перелік державного майна України, що передається до власності адміністративно-територіальних одиниць (комунальної власності).

Згідно з розділом 2 Переліку державного майна України, що передається до власності адміністративно-територіальних одиниць (комунальної власності) до власності територіальної громади міста Києва передано житловий та нежитловий фонд міської Ради народних депутатів, житлово-експлуатаційні, ремонтно-будівельні та інші організації, пов`язані з обслуговуванням та експлуатацією цього житлового фонду.

Рішенням виконавчого комітету Київської міської ради народних депутатів від 13.01.1992 №26 "Про формування комунального майна міста та районів", затверджено перелік комунального майна, яке перебуває у власності міста. Згідно з Додатком 1 таблиці 14 вказаного рішення до комунальної власності міста Києва передано нежилий будинок на вулиці Володимирській, 30 - чотириповерховий, 679,0 кв.м, Червонопрапорний Західний прикордонний округ.

Відповідно до розпорядження представника Президента України в місті Києві від 29.05.1992 №368 "Про створення державного комунального виробничого житлово-ремонтного об`єднання" нежилий будинок на вулиці Володимирській, 30 закріплений на праві повного господарського відання за державним комунальним виробничим житлово-ремонтним об`єднанням, правонаступником якого є комунальне підприємство "Київжитлоспецексплуатація" і прийнятий на баланс підприємства по акту приймання-передачі основних засобів від 01.07.1992 №385.

Рішенням Київської міської ради від 18.03.2004 №94/1304 "Про передачу в управління Адміністрації Державної прикордонної служби України нежилого будинку на вулиці Володимирській, 30/5", вирішено передати в управління Адміністрації нежилий будинок на вулиці Володимирській, 30/5.

На підставі розпорядження Київської міської державної адміністрації "Про передачу в управління Адміністрації державної прикордонної служби України нежилого будинку на вул. Володимирській, 30/5" від 09.06.2004 №1010 нежилий будинок на вулиці Володимирській, 30/5, загальною площею 765,1 кв.м, переданий на баланс Адміністрації по акту приймання-передачі основних засобів (форма ОЗ-1) від 14.09.2004 №83.

Рішенням Ради від 07.07.2021 №1595/1636 "Про організаційно-правові заходи щодо впорядкування використання майна територіальної громади міста Києва" вирішено визначити перелік нерухомого майна комунальної власності територіальної громади міста Києва, яке повертається зі сфери управління та іншого безоплатного користування державних органів, установ і організацій, що додається.

До Переліку нерухомого майна комунальної власності територіальної громади міста Києва, яке повертається зі сфери управління та іншого безоплатного користування державних органів, установ і організацій, включено нежилий будинок, вул. Володимирська-Золотоворітська, 30-5 літера А.

Рішення Ради від 18.03.2004 №94/1304 "Про передачу в управління Адміністрації Державної прикордонної служби України нежилого будинку на вулиці Володимирській, 30/5" визнано таким, що втратило чинність.

Під час вжиття заходів спрямованих на виконання рішення Ради від 07.07.2021 №1595/1636, з інформаційної довідки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, Державного реєстру іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна від 06.10.2021 №278410135, вбачається, що 24.11.2021 державним реєстратором Канівець Л. М. (Департамент з питань реєстрації виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації) внесено запис до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про право власності на нежитловий будинок (літера А), загальною площею 1246,2 кв.м, на вулиці Володимирській, 30/5 за державою Україна в особі Адміністрації (номер запису про право власності 18470994 від 24.11.2016).

Підставою державної реєстрації зазначено Витяг з Єдиного реєстру об`єктів державної власності щодо державного майна, серія та номер: 10-15-18727 від 03.10.2016), видавник Фонд.

Земельна ділянка, на якій знаходиться будинок, розташована між вулицями Володимирська і Золотоворітська. На вулиці Володимирській ділянка має номер 30, а на вулиці Золотоворітській - номер 5.

В матеріалах технічної інвентаризації вищевказаний будинок літ. "А" значиться за адресою: м. Київ, вул. Володимирська, 30-5.

Таким чином, нежилий будинок, розташований за адресою: м. Київ, вул. Володимирська, 30/5, вул. Володимирська, 30 та вул. Володимирська- Золотоворітська, 30-5 літера А, це один і той самий будинок, що належить до комунальної власності територіальної громади міста Києва.

Як стверджує позивач, зазначений будинок передавався до сфери управління Адміністрації без права відчуження, з метою здійснення ефективного управління об`єктом комунальної власності територіальної громади міста Києва. Таким чином, нежилий будинок на вулиці Володимирській, 30/5 у м. Києві на законних підставах не відчужувався та належить до комунальної власності територіальної громади міста Києва.

Так, за інформацією КП "Київжитлоспецексплуатація", до передачі спірного об`єкту нерухомого майна в управління Адміністрації, нежитлові приміщення будинку №30/5-А по вул. Володимирська/Золотоворітська перебували в орендному користуванні, на підставі договору оренди нежитлових приміщень в будинку №30/5-А по вул. Володимирській від 26.09.2002 №10/0572, укладеного між Комунальним підприємством "Київжитлоспецексплуатація", Державним комітетом у справах охорони державного кордону України та військовою частиною НОМЕР_1 Прикордонних військ України.

Листом від 05.10.2004 №155/05-1747 КП "Київжитлоспецексплуатація" повідомило Адміністрацію про розірвання з 14.09.2004 договору оренди нежилого приміщення будинку №30/5-А по вул. Володимирська/Золотоворітська від 26.09.2002 №10/0572 та припинення нарахування орендної плати у зв`язку з передачею в управління Адміністрації нежилого будинку №30 на вул. Володимирська (згідно з планами БТІ будинок значиться №30/5-А по вул. Володимирська/Золотоворітська), загальною площею 765,10 кв.м, на підставі розпорядження Київської міської державної адміністрації від 09.06.2004 №1010 та акта приймання-передачі ОЗ-1 від 14.09.2004 №83.

На переконання позивача, держава, в особі Адміністрації, є недобросовісним набувачем нежилого будинку, який розташований на вул. Володимирська, 30/5, який є власністю територіальної громади міста Києва.

Враховуючи наведене, позивач звернувся до суду першої інстанції з позовом про витребування спірного майна від недобросовісного набувача на користь територіальної громади міста Києва, в особі Київської міської Ради, на підставі статті 387 ЦК України.

Мотиви та джерела права, з яких виходить суд апеляційної інстанції при прийнятті постанови та оцінка аргументів учасників справи

Статтею 269 ГПК України встановлено, що суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права.

Розглянувши доводи апеляційної скарги, відзивів на апеляційну скаргу, дослідивши наявні матеріали справи у повному обсязі, заслухавши пояснення представників сторін та третьої особи-2, перевіривши повноту встановлення обставин справи та їх юридичну оцінку, проаналізувавши правильність застосування судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, суд апеляційної інстанції дійшов наступних висновків.

Згідно зі статтею 41 Конституції України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним.

За приписами статей 317, 319 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. Власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону.

Відповідно до статті 328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. При цьому, право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом.

Відносини, що виникають у сфері державної реєстрації речових прав на нерухоме майно, розміщене на території України, та обтяжень таких прав врегульовані Законом України "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень".

Пунктом 1 частини 1 статті 2 Закону України "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень" державна реєстрація речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень - це офіційне визнання і підтвердження державою фактів набуття, зміни або припинення речових прав на нерухоме майно, обтяжень таких прав шляхом внесення відповідних відомостей до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно.

Згідно з частиною 2 статті 3 Закону України "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень" речові права на нерухоме майно та їх обтяження, які підлягають державній реєстрації, виникають з моменту такої реєстрації.

За змістом частини 4 статті 18 Закону України "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень" передбачено, що державній реєстрації підлягають виключно заявлені речові права на нерухоме майно та їх обтяження, за умови їх відповідності законодавству і поданим/отриманим документам.

Відповідно до пунктів 1, 2 частини 3 статті 10 Закону України "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень" державний реєстратор встановлює відповідність заявлених прав і поданих/отриманих документів вимогам законодавства, а також відсутність суперечностей між заявленими та вже зареєстрованими речовими правами на нерухоме майно та їх обтяженнями, зокрема: відповідність обов`язкового дотримання письмової форми правочину та його нотаріального посвідчення у випадках, передбачених законом; відповідність повноважень особи, яка подає документи для державної реєстрації прав; відповідність відомостей про речові права на нерухоме майно та їх обтяження, що містяться у Державному реєстрі прав, відомостям, що містяться у поданих/отриманих документах; наявність обтяжень прав на нерухоме майно; наявність факту виконання умов правочину, з якими закон та/або відповідний правочин пов`язує можливість виникнення, переходу, припинення речового права, що підлягає реєстрації. Державний реєстратор перевіряє документи на наявність підстав для проведення реєстраційних дій, зупинення розгляду заяви про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, зупинення державної реєстрації прав, відмови в державній реєстрації прав та приймає відповідні рішення.

Державний реєстратор самостійно приймає рішення за результатом розгляду заяв у сфері державної реєстрації прав (частина 1 статті 11 Закону України "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень").

Як вірно встановлено місцевим господарським судом, 24.11.2021 за державою Україна, в особі Адміністрації, зареєстровано право власності на об`єкт нерухомого майна №000 - нежитловий будинок (літера А), загальною площею 1246,20 кв.м, за адресою: м. Київ, вул. Володимирська, буд. 30/5, на підставі витягу з Єдиного реєстру об`єктів державної власності від 03.10.2016 №10-15-1827.

За приписами частини 1 статті 317 та частини 1 статті 319 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном. Власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд.

Згідно зі статтею 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Особа може бути позбавлена права власності або обмежена у його здійсненні лише у випадках і в порядку, встановлених законом. Примусове відчуження об`єктів права власності може бути застосоване лише як виняток з мотивів суспільної необхідності на підставі і в порядку, встановлених законом, та за умови попереднього та повного відшкодування їх вартості, крім випадків, встановлених частиною 2 статті 353 цього Кодексу.

Право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема з правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності чи необґрунтованість активів, які перебувають у власності, не встановлені судом (стаття 328 ЦК України).

Відповідно до статті 387 ЦК України власник має право витребувати своє майно від особи, яка незаконно, без відповідної правової підстави заволоділа ним.

Зазначений спосіб захисту права власності застосовується у тому випадку, коли власник фактично позбавлений можливості володіти і користуватися належною йому річчю, тобто коли річ незаконно вибуває із його володіння.

Згідно з наведеною нормою власник має право реалізувати своє право на захист шляхом звернення до суду з вимогою про витребування свого майна з чужого незаконного володіння з дотриманням вимог, передбачених ЦК України.

Правовий аналіз положень статті 387 ЦК України дає підстави для висновку, що у наведеній нормі йдеться про право власника на віндикаційний позов, тобто позов власника, який не володіє, до невласника, який незаконно володіє майном, про вилучення цього майна в натурі.

Колегія суддів зазначає, що віндикаційний позов належить до речово-правових способів захисту; захищає право власності в цілому, оскільки він пред`являється у тих випадках, коли порушено права володіння, користування та розпорядження одночасно. Сторонами у віндикаційному позові є власник речі, який не лише позбавлений можливості користуватися і розпоряджатися річчю, але вже й фактично нею не володіє, та незаконний фактичний володілець речі (як добросовісний, так і недобросовісний). Витребування майна шляхом віндикації застосовується до відносин речово-правового характеру, зокрема, якщо між власником і володільцем майна немає договірних відносин і майно перебуває у володільця не на підставі укладеного з власником договору. Подібний висновок викладений у постановах Верховного Суду від 25.07.2023 у справі №914/106/22, від 27.06.2023 у справі №916/2851/17.

Отже, з урахуванням положень статті 387 ЦК України особа, яка звернулася до суду з позовом про витребування майна з чужого незаконного володіння, повинна довести своє право власності на майно, що знаходиться у володінні відповідача. При цьому власник має право витребувати своє майно від особи, яка незаконно, без відповідної правової підстави заволоділа ним і в якої майно фактично знаходиться та є індивідуально визначеним. Об`єктом позову про витребування майна з чужого незаконного володіння може бути річ, яка існує в натурі на момент подання позову. Подібний висновок викладений у постанові Великої Палати Верховного Суду від 18.12.2019 у справі №522/1029/18 та постановах Верховного Суду від 05.10.2022 у справі №910/8298/21, від 25.07.2023 у справі №914/106/22.

15.04.1991 введено в дію Закон УРСР "Про власність" від 07.02.1991, яким в статті 31 Закону встановлено, що до державної власності в Українській РСР належать загальнодержавна (республіканська) власність і власність адміністративно-територіальних одиниць (комунальна власність).

Отже, в цьому Законі комунальна власність розглядалась, які різновид державної власності.

Частиною 1 статті 34 Закон УРСР "Про власність" закріплювалось, що загальнодержавну (республіканську) власність складають: майно, що забезпечує діяльність Верховної Ради Української РСР та утворюваних нею державних органів; майно Збройних Сил, органів державної безпеки, прикордонних і внутрішніх військ; оборонні об`єкти; єдина енергетична система; системи транспорту загального користування, зв`язку та інформації, що мають загальнодержавне (республіканське) значення; кошти республіканського бюджету; республіканський національний банк, інші державні республіканські банки та їх установи і створювані ними кредитні ресурси; республіканські резервні, страхові та інші фонди; майно вищих і середніх спеціальних навчальних закладів; майно державних підприємств; об`єкти соціально-культурної сфери або інше майно, що становить матеріальну основу суверенітету України і забезпечує її економічний та соціальний розвиток.

За приписами статті 35 цього Закону об`єктами права комунальної власності є майно, що забезпечує діяльність відповідних Рад і утворюваних ними органів; кошти місцевих бюджетів, державний житловий фонд, об`єкти житлово-комунального господарства; майно закладів народної освіти, культури, охорони здоров`я, торгівлі, побутового обслуговування; майно підприємств; місцеві енергетичні системи, транспорт, системи зв`язку та інформації, включаючи націоналізоване майно, передане відповідним підприємствам, установам, організаціям; а також інше майно, необхідне для забезпечення економічного і соціального розвитку відповідної території.

У комунальній власності перебуває також майно, передане у власність області, району чи іншої адміністративно-територіальної одиниці іншими суб`єктами права власності.

В свою чергу, постановою Кабінету Міністрів України від 05.11.1991 №311 затверджено перелік державного майна України, яке передається до власності адміністративно-територіальних одиниць (комунальної власності). У власність міста Києва передано майно: поліграфічної промисловості, місцевої промисловості, зв`язку, будівництва, проектних та наукових установ, житлово-комунального господарства, шляхового господарства, ритуального обслуговування, інших підприємств й організацій, народної освіти, охорони здоров`я, соціального забезпечення, фізичної культури і спорту, культури, торгівлі, громадського харчування, побутового обслуговування, майно виконкомів місцевих Рад народних депутатів.

Доводи відповідача про перебування спірного нежитлового будинку по вул. Володимирська, буд. 30/5, в комунальній власності територіальної громади міста Києва, в особі Київської міської ради, правомірно відхилені судом першої інстанції, оскільки надані позивачем документи, зокрема, розпорядження представника Президента України в м. Києві від 29.05.1992 №368 з додатком, рішення Київської міської ради VII сесії XXIV скликання від 18.03.2004 №94/1304, розпорядження Київської міської державної адміністрації від 09.06.2004 №1010, рішення Київської міської ради ІІ сесії ІХ скликання від 08.07.2021 №1595/1636 з переліком, рішення виконавчого комітету Київської міської ради народних депутатів від 13.01.1992 №26 з додатком І, не є правовстановлюючими документами, які б підтверджували перебування спірного майна у комунальній власності територіальної громади міста Києва в особі Київської міської ради.

Колегія суддів погоджується з висновком місцевого господарського суду, що спірне майно, яке зареєстровано за собою відповідачем, який є державним органом спеціального призначення з правоохоронними функціями, який забезпечує недоторканності державного кордону та охорони суверенних прав України в її прилеглій зоні та виключній (морській) економічній зоні (статті 1, 6 Закону України "Про Державну прикордонну службу України") могло бути та було передано у власність міста Києва відповідно до статті 35 Закону Української РСР "Про власність" та постанови Кабінету Міністрів України від 05.11.1991 №311 "Про розмежування державного майна України між загальнодержавною (республіканською) власністю і власністю адміністративно-територіальних одиниць (комунальною власністю)", або у інший, передбачений законом, спосіб набуто право комунальної власності на зазначене майно.

Крім того, згідно зі статтею 28 Закону України "Про Державну прикордонну службу України" державна прикордонна служба України має службові приміщення та інші споруди, об`єкти охорони здоров`я, навчального, науково-дослідного, господарського та соціально-культурного призначення, службовий житловий фонд. Майно, закріплене за центральним органом виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері охорони державного кордону, органами Державної прикордонної служби України, її навчальними закладами, установами та організаціями, є державною власністю і належить їм на праві оперативного управління.

Враховуючи приписи статті 34 Закону УРСР "Про власність" майно прикордонних військ, в том числі спірна будівля, могло перебувати виключно у загальнодержавній власності, яке після прийняття Конституції України від 28.06.1996 та формування на її основі відповідних законів, які регламентують право власності, трансформувалось у державну власність, а отже не могло бути набуте у комунальну власність всупереч приписів законодавства, у зв`язку з чим внесення спірного об`єкта нерухомого майна до переліків нерухомого майна, затвердженого, зокрема, рішенням виконавчого комітету Ради від 13.01.1992 №26 є безпідставним.

При цьому, як зазначалось вище, пунктом 1 частини 1 статті 2 Закону України "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень" визначено, що державна реєстрація речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень - це офіційне визнання і підтвердження державою фактів набуття, зміни або припинення речових прав на нерухоме майно, обтяжень таких прав шляхом внесення відповідних відомостей до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно.

Відомості з Державного реєстру прав презюмуються правильними, допоки не доведено протилежне.

З огляду на відсутність доказів передачі спірного об`єкту нерухомого майна з загальнодержавної до комунальної власності територіальної громади м. Києва, колегія суддів вважає вірними висновки суду першої інстанції, що спірний об`єкт нерухомого майна правомірно перебуває у власності держави в особі відповідача.

Враховуючи викладене, зокрема, можливість звернення до суду з позовом про витребування майна з чужого незаконного володіння власником цього майна, реєстрацію права власності на спірну будівлю за державою, в особі Адміністрації та недоведеність позивачем права власності на вказану будівлю, місцевий господарський суд дійшов висновку, з яким погоджується судова колегія, про відсутність підстав для задоволення позову.

Статтею 16 ЦК України, положення якої кореспондуються з статтею 20 ГК України, визначено способи захисту прав та інтересів, і цей перелік не є вичерпним. Таким чином, суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що не передбачено положеннями статті 16 ЦК України та статті 20 ГК України.

Застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту суб`єктивного права, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення.

Отже, суд зобов`язаний з`ясувати характер спірних правовідносин (предмет і підстави позову), наявність/відсутність порушеного права чи інтересу та можливість його поновлення/захисту в обраний спосіб. Саме по собі формулювання позовної вимоги, без з`ясування судом зазначених обставин, не є підставою для припинення провадження у справі або для беззаперечної відмови у задоволенні позову.

При цьому, відповідно до положень статті 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожен, чиї права та свободи, визнані в цій Конвенції, було порушено, має право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження.

Надаючи правову оцінку належності обраного зацікавленою особою способу захисту, судам належить зважати і на його "ефективність" з точки зору статті 13 Конвенції. Так, у рішенні від 15.11.1996 у справі "Чахал проти Об`єднаного Королівства" Європейський суд з прав людини зазначив, що згадана норма гарантує на національному рівні ефективні правові засоби для здійснення прав і свобод, що передбачаються Конвенцією, незалежно від того, яким чином вони виражені в правовій системі тієї чи іншої країни. Суть цієї статті зводиться до вимоги надати людині такі міри правового захисту на національному рівні, що дозволили б компетентному державному органові розглядати по суті скарги на порушення положень Конвенції й надавати відповідний судовий захист, хоча держави - учасники Конвенції мають деяку свободу розсуду щодо того, яким чином вони забезпечують при цьому виконання своїх зобов`язань. Крім того, Суд указав на те, що за деяких обставин вимоги статті 13 Конвенції можуть забезпечуватися всією сукупністю засобів, що передбачаються національним правом.

Засіб захисту, що вимагається згаданою статтею, повинен бути "ефективним" як у законі, так і на практиці, зокрема у тому сенсі, щоб його використання не було ускладнене діями або недоглядом органів влади відповідної держави (пункт 75 Рішення ЄСПЛ у справі "Афанасьєв проти України" від 05.04.2015).

Отже, законодавчі обмеження матеріально-правових способів захисту цивільного права чи інтересу підлягають застосуванню з урахуванням положень статей 55, 124 Конституції України та статті 13 Конвенції.

Порушення цивільного права чи цивільного інтересу підлягають судовому захисту й у спосіб, не передбачений законом, зокрема статті 16 ЦК України, статті 20 ГК України, але який є ефективним засобом захисту, тобто таким, що відповідає змісту порушеного права, характеру його порушення та наслідкам, спричиненим цим порушенням.

Отже, суд вправі застосовувати способи захисту цивільних прав, які випливають з характеру правопорушень, визначених спеціальними нормами права, а також повинен враховувати критерії "ефективності" таких засобів захисту та вимоги частин 2-5 статті 13 ЦК України щодо недопущення зловживання свободою при здійсненні цивільних прав особою.

Оцінюючи належність обраного позивачем способу захисту та обґрунтовуючи відповідний висновок, судам слід виходити із його ефективності, і це означає, що вимога на захист цивільного права має відповідати змісту порушеного права та характеру правопорушення, забезпечити поновлення порушеного права, а у разі неможливості такого поновлення - гарантувати особі можливість отримання нею відповідного відшкодування.

Серед способів захисту речових прав ЦК України виокремлює, зокрема витребування майна з чужого незаконного володіння (стаття 387), усунення перешкод у здійсненні права користування та розпорядження майном (стаття 391), визнання права власності (стаття 392), відшкодування матеріальної і моральної шкоди (статті 1166, 1167, 1173).

Так, суд першої інстанції слушно зазначив, що обраний позивачем спосіб захисту є неефективним, оскільки задоволення вимоги про витребування нежитлового будинку (літера A) на вул. Володимирській, 30/5 у м. Києві (реєстраційний номер об?єкта нерухомого майна 000) з чужого незаконного володіння Адміністрації на користь територіальної громади міста Києва, в особі Ради, не може призвести до захисту або відновлення порушеного речового права позивача (у разі його наявності), зокрема, набуття ним у володіння або користування спірного майна, оскільки позивачем не доведено факт перебування спірного майна у комунальній власності територіальної громади міста Києва, в особі Ради. Тому такі вимоги не є ефективним способом захисту права позивача, яке потребуватиме додаткових засобів захисту.

Виходячи з обставин цієї справи належним способом захисту позивача буде звернення до суду з вимогами, зокрема, про визнання права власності на спірне майно.

Також, у зв`язку з тим, що місцевий господарський суд дійшов висновку про недоведеність вимог позивача, позовна давність не може бути застосована при розгляді даної справи.

З огляду на викладене, судова колегія погоджується з висновками місцевого господарського суду про відсутність правових підстав для задоволення заявленого Радою позову.

Інші доводи апеляційної скарги, взяті судом до уваги, однак не спростовують вищенаведених висновків суду.

Згідно з частиною 4 статті 11 ГПК України суд застосовує при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини як джерело права.

Європейський суд з прав людини у рішенні від 10.02.2010 у справі "Серявін та інші проти України" зауважив, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях, зокрема, судів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча, пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожний аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною, залежно від характеру рішення.

В пункті 53 рішення Європейського суду з прав людини у справі "Федорченко та Лозенко проти України" від 20.09.2012 зазначено, що при оцінці доказів суд керується критерієм доведення "поза розумним сумнівом". Тобто, аргументи сторони мають бути достатньо вагомими, чіткими та узгодженими.

При винесені даної постанови судом апеляційної інстанції були надані вичерпні відповіді на доводи апелянта, з посиланням на норми права, які підлягають застосуванню до спірних правовідносин.

Висновки суду апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги

Статтею 13 ГПК України встановлено, що судочинство у господарських судах здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених цим Кодексом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом.

Згідно зі статтями 73, 74 ГПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Відповідно до частини 2 статті 86 ГПК України жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

Таким чином, виходячи із фактичних обставин справи, суд апеляційної інстанції погоджується з висновком місцевого господарського суду про відмову у задоволенні позову.

Відповідно до пункту 1 частини 1 статті 275 ГПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.

Частиною 1 статті 276 ГПК України визначено, що суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Зважаючи на вищенаведене, колегія суддів Північного апеляційного господарського суду дійшла висновку, що рішення Господарського суду міста Києва від 30.11.2023 у справі №910/5144/22 ухвалено з дотриманням норм матеріального та процесуального права, у зв`язку з чим апеляційна скарга Ради задоволенню не підлягає.

Розподіл судових витрат

У зв`язку з відсутністю підстав для задоволення апеляційної скарги витрати за подання апеляційної скарги, відповідно до статті 129 ГПК України, покладаються на Раду.

Керуючись статтями 129, 269, 270, 275, 276, 281-284 Господарського процесуального кодексу України, Північний апеляційний господарський суд,

ПОСТАНОВИВ:

1. Апеляційну скаргу Київської міської ради на рішення Господарського суду міста Києва від 30.11.2023 у справі №910/5144/22 залишити без задоволення.

2. Рішення Господарського суду міста Києва від 30.11.2023 у справі №910/5144/22 залишити без змін.

3. Судові витрати за розгляд апеляційної скарги покласти на Київську міську раду.

4. Матеріали справи №910/5144/22 повернути до Господарського суду міста Києва.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена до Верховного Суду у порядку та строк, передбачений статтями 287-289 Господарського процесуального кодексу України.

Повний текст постанови складено та підписано суддями 04.03.2024 після виходу судді Шаптали Є.Ю. з лікарняного.

Головуючий суддя Л.Г. Сітайло

Судді Є.Ю. Шаптала

С.І. Буравльов