ПІВДЕННО-ЗАХІДНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
_____________________________________________________________________________________________
П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

28 лютого 2024 року м. ОдесаСправа № 916/1778/23
Південно-західний апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

Головуючого судді: Таран С.В.,

Суддів: Філінюка І.Г., Поліщук Л.В.,

при секретарі судового засідання: Колцун В.В.,

за участю представників:

від Департаменту комунальної власності Одеської міської ради Вакаренко І.В.,

від Фізичної особи-підприємця Ніязової Іджран Вахід кизи Білозор О.О.,

розглянувши апеляційну скаргу Фізичної особи-підприємця Ніязової Іджран Вахід кизи

на рішення Господарського суду Одеської області від 18.10.2023, прийняте суддею Волковим Р.В., м. Одеса, повний текст складено 30.10.2023,

у справі №916/1778/23

за позовом: Департаменту комунальної власності Одеської міської ради

до відповідача: Фізичної особи-підприємця Ніязової Іджран Вахід кизи

про визнання договору недійсним та виселення

ВСТАНОВИВ:

У травні 2023 року Департамент комунальної власності Одеської міської ради звернувся з позовом до Фізичної особи-підприємця Ніязової Іджран Вахід кизи, в якому просив визнати недійсним укладений між сторонами договір оренди від 20.04.2018 (нова редакція), а також виселити відповідачку з нежитлових приміщень першого поверху загальною площею 95,4 кв.м, розташованих за адресою: м. Одеса, вул. Преображенська, 75 (КУ Одеська загальноосвітня школа №118 І-ІІІ ступенів Одеської міської ради Одеської області), на користь позивача.

Позовні вимоги обґрунтовані незаконністю оспорюваного договору, яким передбачено надання в оренду відповідачці вищенаведеного приміщення Комунальної установи Одеська загальноосвітня школа №118 І-ІІІ ступенів Одеської міської ради Одеської області під розміщення перукарні, оскільки в силу вимог законодавства майно комунальних закладів освіти не може бути передано у користування для діяльності, не пов`язаної з освітнім процесом.

За вказаною позовною заявою місцевим господарським судом 08.05.2023 відкрито провадження у справі №916/1778/23.

Рішенням Господарського суду Одеської області від 18.10.2023 у справі №916/1778/23 (суддя Волков Р.В.) позов задоволено; визнано недійсним договір оренди від 20.04.2018 (нова редакція), укладений між Департаментом комунальної власності Одеської міської ради та Фізичною особою-підприємцем Ніязовою Іджран Вахід кизи; виселено Фізичну особу-підприємця Ніязову Іджран Вахід кизи з нежитлових приміщень першого поверху загальною площею 95,4 кв.м, розташованих за адресою: м. Одеса, вул. Преображенська, 75 (КУ Одеська загальноосвітня школа №118 І-ІІІ ступенів Одеської міської ради Одеської області) на користь Департаменту комунальної власності Одеської міської ради; стягнуто з Фізичної особи-підприємця Ніязової Іджран Вахід кизи на користь Департаменту комунальної власності Одеської міської ради 5368 грн витрат по сплаті судового збору.

Судове рішення мотивоване тим, що оспорюваний договір оренди від 20.04.2018 (нова редакція) укладений з порушенням вимог чинного на час його укладення законодавства про освіту, у зв`язку з чим позовні вимоги Департаменту комунальної власності Одеської міської ради про визнання зазначеного договору недійсним та виселення відповідачки з орендованого приміщення є обґрунтованими та підлягають задоволенню.

Не погодившись з прийнятим рішенням, Фізична особа-підприємець Ніязова Іджран Вахід кизи звернулася з апеляційною скаргою, в якій просить скасувати рішення Господарського суду Одеської області від 18.10.2023 у справі №916/1778/23 та ухвалити нове рішення, яким у задоволенні позовних вимог відмовити.

Зокрема, в апеляційній скарзі скаржниця наголошує на тому, що останньою під час розгляду даної справи в суді першої інстанції було заявлено про необхідність застосування до вимог Департаменту комунальної власності Одеської міської ради наслідків спливу строку позовної давності, між тим місцевий господарський суд дійшов помилкового висновку про те, що відповідний строк пропущений не був, необґрунтовано зазначивши при цьому про початок перебігу строку позовної давності за вимогою про визнання договору оренди від 20.04.2018 (нова редакція) недійсним з 20.04.2018 (тобто з дати його укладення) та безпідставно не врахувавши, що оспорюваний договір виступає додатковою угодою до первісного договору оренди №0631 від 28.04.2006, оскільки він не породжує нові правовідносини між сторонами, а лише вирішує питання строку користування об`єктом оренди, відтак, фактично оспорюючи договір оренди №0631 від 28.04.2006, відлік строку позовної давності у цій справі повинен починатися з 02.08.2012 (дата першого погодження позивачем додаткової угоди до договору оренди №0631 від 28.04.2006), адже саме з цієї дати позивач дізнався про порушення вимог законодавства, допущені при передачі у користування спірних приміщень.

Крім того, за твердженням апелянта, позивач необґрунтовано визначив в якості підстави для визнання договору оренди №0631 від 28.04.2006 (в редакції від 20.04.2018) недійсним обставину набрання чинності акту законодавства, норми якого інакше регулюють правовідносини, оскільки Закон України "Про освіту" як в редакції від 01.01.2006, так і в редакції від 05.09.2017 однаково регламентують порядок використання майна державної та комунальної форми власності.

Водночас скаржниця зазначає про те, що, орендуючи спірне приміщення з 28.04.2006, остання здійснює діяльність, яка прямо дозволена та передбачена законодавством для надання навчальними закладами, іншими установами та закладами системи освіти, що належать до державної та комунальної форми власності, такого роду послуг, не перешкоджаючи освітній, начально-виховній, навчально-виробничій, науковій діяльності, не погіршуючи соціально-побутових умов осіб, які навчаються або працюють у навчальному закладі, маючи окремий вхід для здійснення господарської діяльності, у той час як поведінка Департаменту комунальної власності Одеської міської ради є суперечливою, адже позивач неодноразово з 02.08.2012 надавав погодження на укладення додаткових угод і пролонгацію договору оренди №0631 від 28.04.2006, у тому числі уклав оспорюваний договір (який виступає новою редакцією раніше укладеного договору оренди №0631 від 28.04.2006), а потім звернувся з позовом у цій справі, посилаючись на укладення договору з порушенням вимог законодавства.

Апелянт звертає увагу суду апеляційної інстанції і на те, що визнання недійсним договору оренди від 20.04.2018 (нова редакція) жодним чином не впливає на виконання договору оренди №0631 від 28.04.2006, який є чинним та, як наслідок, виступає належною підставою для продовження користування відповідачкою спірним приміщенням.

У відзиві на апеляційну скаргу №01-13/2770 від 13.12.2023 (вх.№3706/23/Д1 від 14.12.2023) Департамент комунальної власності Одеської міської ради просить апеляційну скаргу Фізичної особи-підприємця Ніязової Іджран Вахід кизи залишити без задоволення, а рішення Господарського суду Одеської області від 18.10.2023 у справі №916/1778/23 без змін. В обґрунтування зазначеного відзиву позивач посилається на те, що оспорюваний договір оренди від 20.04.2018 (нова редакція) укладений з порушенням вимог чинного на час його укладення законодавства про освіту, у зв`язку з чим останній має бути визнаний недійсним, а відповідачка, в свою чергу, підлягає виселенню з орендованого приміщення. Крім того, позивач зазначає про те, що ним не був пропущений строк позовної давності для звернення з позовом у даній справі, адже, по-перше, вказаний позов, маючи на меті усунення перешкод власнику в реалізації ним повноважень розпорядження та/або користування належний йому майном, фактично виступає негаторним позовом, до якого позовна давність не застосовується, відтак останній може бути поданий протягом всього часу існування відповідного правопорушення; по-друге, строки позовної давності були продовжені на строк дії карантину.

Ухвалою Південно-західного апеляційного господарського суду у складі головуючого судді Таран С.В., суддів: Філінюка І.Г., Поліщук Л.В. від 29.11.2023 за вказаною апеляційною скаргою відкрито апеляційне провадження та в подальшому ухвалою суду від 25.12.2023 вирішено розглянути апеляційну скаргу Фізичної особи-підприємця Ніязової Іджран Вахід кизи на рішення Господарського суду Одеської області від 18.10.2023 у справі №916/1778/23 поза межами строку, встановленого частиною першою статті 273 Господарського процесуального кодексу України, у розумний строк, достатній для забезпечення можливості реалізації учасниками процесу відповідних процесуальних прав з урахуванням запровадженого в Україні воєнного стану, та призначено дану справу до розгляду на 07.02.2024 об 11:30.

З метою повного та всебічного розгляду апеляційної скарги з забезпеченням принципу змагальності та надання учасникам справи необхідних умов для встановлення фактичних обставин справи, а також правильного застосування законодавства Південно-західним апеляційним господарським судом у судовому засіданні, яке відбулося 07.02.2024, шляхом постановлення протокольної ухвали було оголошено перерву до 13:30 год 28.02.2024.

У судовому засіданні 28.02.2024 представник Фізичної особи-підприємця Ніязової Іджран Вахід кизи апеляційну скаргу підтримав, представник Департаменту комунальної власності Одеської міської ради висловив заперечення проти її задоволення.

За умовами частин першої, другої статті 269 Господарського процесуального кодексу України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Заслухавши пояснення представників сторін, обговоривши доводи апеляційної скарги, перевіривши наявні матеріали справи на предмет правильності застосування Господарським судом Одеської області норм права, колегія суддів дійшла наступних висновків.

З матеріалів справи вбачається, що територіальній громаді міста Одеси в особі Одеської міської ради на праві комунальної власності належать нежитлові будівлі загальною площею 3243,1 кв.м, розташовані за адресою: м. Одеса, вул. Преображенська, 75, про що свідчить витяг з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності №244421357 від 15.02.2021.

28.04.2006 між Відділом освіти Приморської районної адміністрації Одеської міської ради ("Орендодавець") та Фізичною особою-підприємцем Ніязовою Іджран Вахід кизи ("Орендар") укладено договір оренди нежилого приміщення №0631 (далі договір №0631 від 28.04.2006), за умовами пунктів 1.1, 1.2 якого Орендодавець передає, а Орендар приймає у строкове платне володіння та користування приміщення у закладі ЗОШ №18 загальною площею 97,62 кв.м за адресою: м. Одеса, вул. Преображенська, 75 з метою побутового обслуговування населення (розміщення салону-перукарні). Цей договір діє з 01.05.2006 до 01.05.2009.

Відповідно до пунктів 2.1, 2.2 договору №0631 від 28.04.2006 вступ Орендаря у володіння та користування приміщенням настає одночасно з підписанням сторонами договору оренди та акту прийому-передачі вказаного приміщення. Передача приміщення в оренду не спричиняє передачу Орендарю права власності на це приміщення.

Орендна плата та відшкодування комунальних послуг за перший місяць визначається на підставі розрахунку, приведеного у додатку №1 до договору. Розмір орендної плати за кожний наступний місяць визначається коректуванням розміру щомісячної орендної плати за попередній місяць на індекс інфляції за поточний місяць. Орендна плата та відшкодування комунальних послуг перераховується Орендодавцю щомісяця не пізніше 25 числа поточного місяця на розрахунковий рахунок Приморського РВО (обов`язково різними платіжними дорученнями). Розмір орендної плати також може бути переглянутий на вимогу однієї зі сторін у випадках, передбачених законодавством України (пункти 3.1, 3.2 договору №0631 від 28.04.2006).

В силу пункту 4.1 договору №0631 від 28.04.2006 Орендар зобов`язується використовувати орендоване приміщення у відповідності з його призначенням, умовами цього договору, нормами СЕС та нормами пожежної безпеки.

Положеннями пунктів 9.1, 9.2 та 9.9 договору №0631 від 28.04.2006 передбачено, що умови договору зберігають силу протягом всього строку дії договору та у випадках, коли після його укладення законодавством встановлено правила, що погіршують становище Орендаря. Зміна або розірвання договору можуть мати місце за погодженням сторін. Додаткові угоди до цього договору є дійсними у разі підписання уповноваженими представниками сторін. Всі додатки та додаткові угоди є невід`ємною частиною цього договору.

Згідно з пунктом 9.8 договору №0631 від 28.04.2006 взаємовідносини сторін, не врегульовані цим договором, регламентуються чинним законодавством.

В подальшому до договору №0631 від 28.04.2006 було укладено низку додаткових угод, додаткових погоджень та додаткових договорів, а саме:

-додаткову угоду б/н від 27.04.2009, якою продовжено строк дії договору оренди до 30.04.2012;

-додаткове погодження б/н від 01.05.2012, яким змінено розмір орендної плати, площу об`єкта оренди (з 97,62 кв.м на 95,4 кв.м) та пролонговано договір оренди до 31.03.2015;

-додаткове погодження б/н від 06.04.2015 стосовно зміни розміру орендної плати та продовження строку дії договору оренди до 05.04.2016;

-додатковий договір №8 від 22.04.2016, в якому узгоджено зміну розміру орендної плати і пролонгацію договору оренди до 04.04.2017;

-додатковий договір №9 від 12.04.2017, яким передбачено зміну назви Орендодавця у преамбулі та розділі "Місцезнаходження сторін" договору з Відділу освіти Приморської районної адміністрації Одеської міської ради на Комунальну установу "Центр фінансування та господарської діяльності закладів та установ системи освіти Приморського району м. Одеси", зміну розміру орендної плати та продовження строку дії договору оренди до 03.04.2018;

-додатковий договір №12 від 20.04.2018, згідно з яким пролонговано договір оренди до 20.03.2021 та вирішено викласти договір оренди у новій редакцій з 20.04.2018.

Додаткові погодження б/н від 01.05.2012 та б/н від 06.04.2015, а також додаткові договори №8 від 22.04.2016 і №9 від 12.04.2017 містять відмітки про їх погодження Департаментом комунальної власності Одеської міської ради, а додатковий договір №12 від 20.04.2018 укладений позивачем як Орендодавцем за договором №0631 від 28.04.2006.

20.04.2018 між Департаментом комунальної власності Одеської міської ради ("Орендодавець") та Фізичною особою-підприємцем Ніязовою Іджран Вахід кизи ("Орендар") укладено договір оренди №0631 від 28.04.2006 у новій редакції (далі договір б/н від 20.04.2018 (нова редакція), за умовами пункту 1.1 якого Орендодавець передає, а Орендар приймає у строкове платне користування нежитлові приміщення першого поверху загальною площею 95,4 кв.м, що розташовані за адресою: м. Одеса, Преображенська, 75 (КУ Одеська загальноосвітня школа №188 І-ІІІ ступенів Одеської міської ради Одеської області).

Відповідно до пункту 1.3 договору б/н від 20.04.2018 (нова редакція) термін дії даного договору оренди з 20.04.2018 до 20.03.2021.

У пунктах 2.1-2.5 договору б/н від 20.04.2018 (нова редакція) узгоджено, що орендна плата визначається на підставі статті 19 Закону України "Про оренду державного та комунального майна", Методики розрахунку і порядку використання плати за оренду державного майна, затвердженої постановою Кабінету Міністрів України 04.10.1995 зі змінами та доповненнями; рішень Одеської міської ради та Виконкому Одеської міської ради. За орендоване приміщення Орендар зобов`язується сплачувати орендну плату, що становить за перший, після підписання договору оренди, місяць 3625 грн (без урахування податку на додану вартість та індексу інфляції) та є базовою ставкою орендної плати за місяць. Розмір орендної плати за кожний наступний місяць визначається шляхом коригування розміру орендної плати за минулий місяць на щомісячний індекс інфляції, що друкується Мінстатом України. Податок на додану вартість розраховується відповідно до вимог чинного законодавства. До орендної плати не входить плата за комунальні послуги, вартість експлуатаційних витрат, плата за користування земельною ділянкою та інші послуги, які надаються спеціалізованими організаціями. Орендар зобов`язаний вносити орендну плату щомісячно до 15 числа поточного місяця незалежно від результатів його господарської діяльності. Розмір орендної плати змінюється у випадках зміни методики її розрахунку, цін і тарифів та в інших випадках, передбачених законодавчими актами України та рішеннями міської ради, що набрали чинності, в порядку, передбаченому чинним законодавством.

Згідно з пунктом 3.2 договору б/н від 20.04.2018 (нова редакція) Орендодавець має право контролювати стан, напрямки та ефективність використання приміщень, переданих в оренду.

В силу пункту 4.1 договору б/н від 20.04.2018 (нова редакція) вказані у пункті 1.1 цього договору приміщення Орендодавцем передаються Орендарю виключно під розміщення перукарні.

За умовами пункту 7.1 договору б/н від 20.04.2018 (нова редакція) питання, не врегульовані цим договором, вирішуються відповідно до чинного законодавства України.

Пунктом 7.5 договору б/н від 20.04.2018 (нова редакція) передбачено, що зміна або розірвання договору можуть мати місце за погодженням сторін. Зміни та доповнення, що вносяться до договору, розглядаються сторонами протягом 20 днів і вносяться у тій самій формі, в якій укладено цей договір.

У пункті 7.14 договору б/н від 20.04.2018 (нова редакція) зазначено, що передача приміщень в оренду не означає передачу Орендарю права власності на це приміщення. Власником об`єкта оренди залишається територіальна громада міста Одеси.

Відповідно до пункту 7.17 договору б/н від 20.04.2018 (нова редакція) цей договір набуває чинності з моменту підписання його сторонами.

Додатками до договору б/н від 20.04.2018 (нова редакція) є акт прийому-передачі та розрахунок орендної плати.

10.12.2019 між Департаментом комунальної власності Одеської міської ради та Фізичною особою-підприємцем Ніязовою Іджран Вахід кизи укладено додатковий договір №12 про внесення змін до договору №0631 від 28.04.2006 (нова редакція 20.04.2018), яким продовжено строк дії договору оренди до 10.11.2022.

В адресованому відповідачці листі №01-13/2435 від 15.07.2020 Департамент комунальної власності Одеської міської ради, посилаючись на пункт 4 статті 80 Закону України "Про освіту", запропонував Фізичній особі-підприємцю Ніязовій Іджран Вахід кизи в десятиденний термін з дати отримання цього листа в добровільному порядку змінити профіль використання орендованого приміщення, звернутися до позивача з проханням про перепрофілювання об`єкта оренди або звільнити і здати приміщення за актом прийому-передачі, оскільки в протилежному випадку департаментом будуть підготовлені документи для початку претензійно-позовної роботи.

У відповідь на вищенаведене звернення Фізична особа-підприємець Ніязова Іджран Вахід кизи надала позивачу лист б/н від 06.08.2020, в якому запропонувала укласти додаткову угоду до договору №0631 від 28.04.2006 щодо зміни цільового використання приміщення з "перукарня" на "нежитлове приміщення для розміщення курсів перукарської майстерності".

08.03.2023 комісією у складі працівників позивача було проведено обстеження нежитлового приміщення першого поверху загальною площею 95,4 кв.м, розташованого за адресою: м. Одеса, Преображенська, 75 (балансоутримувач Одеський ліцей №118), що орендується Фізичною особою-підприємцем Ніязовою Іджран Вахід кизи за договором №0631 від 28.04.2006 (нова редакція 20.04.2018) строком до 10.11.2022, за результатами якого у відповідному акті обстеження б/н від 08.03.2023, затвердженому заступником директора Департаменту комунальної власності Одеської міської ради, зафіксовано, що об`єкт оренди розташований на першому поверсі Одеського ліцею №118; окремий вхід до приміщення орієнтовано на вул. Мала Арнаутська; приміщення Орендарем використовується для розміщення перукарні, що є порушенням Закону України "Про освіту". Додатком до даного акту є матеріали фотофіксації.

Відповідачкою на підтвердження обґрунтованості своїх заперечень проти позовних до місцевого господарського суду також було подано копії адресованих Відділу освіти Приморської районної адміністрації Одеської міської ради листів Одеської загальноосвітньої школи №118 І-ІІІ ступенів Одеської міської ради Одеської області №42 від 27.04.2006 та №106 від 19.03.2015; висновку Санітарно-епідеміологічної станції м. Одеси №211-542 від 28.03.2007; листа Санітарно-епідеміологічної станції м. Одеси №Г3-1/143-991 від 30.05.2007; дозволу Відділення з питань наглядово-профілактичної діяльності Приморського РВ м. Одеси ГУ МНС України в Одеській області №382 від 01.06.2009; технічного паспорту на салон-перукарню площею 95,4 кв.м за адресою: м. Одеса, Преображенська, 75, виготовленого Комунальним підприємством "Одеське міське бюро технічної інвентаризації та реєстрації об`єктів нерухомості" станом на 18.01.2007; адресованого Комунальній установі "Центр фінансування та господарської діяльності закладів та установ системи освіти Приморського району м. Одеси" листа №102 від 23.06.2023, надісланого Одеським ліцеєм №118; договору благодійної допомоги б/н від 01.06.2012, укладеного між відповідачкою та Одеською загальноосвітньою школою №118 І-ІІІ ступенів Одеської міської ради Одеської області, разом з актом приймання-передачі виконаних робіт до цього договору; договору страхування №41/012/2022 від 01.09.2022, укладеного між відповідачкою та Товариством з додатковою відповідальністю "Страхова компанія "Експо страхування".

Предметом спору у даній справі є вимоги позивача про визнання недійсним укладеного між сторонами договору б/н від 20.04.2018 (нова редакція договору №0631 від 28.04.2006), а також про виселення відповідачки з нежитлових приміщень першого поверху загальною площею 95,4 кв.м, розташованих за адресою: м. Одеса, вул. Преображенська, 75 (КУ Одеська загальноосвітня школа №118 І-ІІІ ступенів Одеської міської ради Одеської області), на користь Департаменту комунальної власності Одеської міської ради.

Задовольняючи позовні вимоги, місцевий господарський суд виходив з того, що оспорюваний договір б/н від 20.04.2018 (нова редакція договору №0631 від 28.04.2006) укладений з порушенням законодавства про освіту, у зв`язку з чим позовні вимоги Департаменту комунальної власності Одеської міської ради про визнання зазначеного договору недійсним та виселення відповідачки з орендованого приміщення є обґрунтованими та підлягають задоволенню.

Колегія суддів не повністю погоджується з висновком Господарського суду Одеської області про задоволення позову з огляду на наступне.

Стаття 15 Цивільного кодексу України передбачає право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа також має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.

Під порушенням слід розуміти такий стан суб`єктивного права, за якого воно зазнало протиправного впливу з боку правопорушника, внаслідок чого суб`єктивне право особи зменшилося або зникло як таке, порушення права пов`язано з позбавленням можливості здійснити, реалізувати своє право повністю або частково.

Вказаний вище підхід є загальним і може застосовуватись при розгляді будь-яких категорій спорів, оскільки не доведеність порушення прав, за захистом яких було пред`явлено позов у будь-якому випадку є підставою для відмови у його задоволенні.

Таким чином, у розумінні закону, суб`єктивне право на захист це юридично закріплена можливість особи використати заходи правоохоронного характеру для поновлення порушеного права і припинення дій, які порушують це право.

Захист, відновлення порушеного або оспорюваного права чи охоронюваного законом інтересу відбувається, в тому числі, шляхом звернення з позовом до суду (частина перша статті 16 Цивільного кодексу України).

Наведена позиція ґрунтується на тому, що під захистом права розуміється державно-примусова діяльність, спрямована на відновлення порушеного права суб`єкта правовідносин та забезпечення виконання юридичного обов`язку зобов`язаною стороною, внаслідок чого реально відбудеться припинення порушення (чи оспорювання) прав цього суб`єкта, він компенсує витрати, що виникли у зв`язку з порушенням його прав, або в інший спосіб нівелює негативні наслідки порушення його прав.

Позивачем є особа, яка подала позов про захист порушеного чи оспорюваного права або охоронюваного законом інтересу. Водночас позивач самостійно визначає і обґрунтовує в позовній заяві у чому саме полягає порушення його прав та інтересів, а суд перевіряє ці доводи, і в залежності від встановленого вирішує питання про наявність чи відсутність підстав для правового захисту, при цьому застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту суб`єктивного права, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення.

Чинне законодавство визначає об`єктом захисту порушене, невизнане або оспорюване право чи цивільний інтерес. Порушення права пов`язано із позбавленням його володільця можливості здійснити (реалізувати) своє право повністю або частково. При оспорюванні або невизнанні права виникає невизначеність у праві, спричинена поведінкою іншої особи.

Отже, порушення, невизнання або оспорювання суб`єктивного права є підставою для звернення особи за захистом цього права із застосуванням відповідного способу захисту.

Вирішуючи спір, суд повинен надати об`єктивну оцінку наявності порушеного права чи інтересу на момент звернення до господарського суду, а також визначити, чи відповідає обраний позивачем спосіб захисту порушеного права тим, що передбачені законодавством, та чи забезпечить такий спосіб захисту відновлення порушеного права. Крім того, суди мають виходити із того, що обраний позивачем спосіб захист цивільних прав має бути не тільки ефективним, а й відповідати правовій природі тих правовідносин, що виникли між сторонами, та має бути спрямований на захист порушеного права.

Враховуючи вищевикладене, виходячи із приписів статті 4 Господарського процесуального кодексу України, статей 15, 16 Цивільного кодексу України, можливість задоволення позовних вимог перебуває у залежності від наявності (доведеності) наступної сукупності умов: наявність у позивача певного суб`єктивного права або інтересу, порушення такого суб`єктивного права (інтересу) з боку відповідача та належність (адекватність встановленому порушенню) обраного способу судового захисту. Відсутність (недоведеність) будь-якого з означених елементів унеможливлює задоволення позовних вимог.

Згідно з частиною першою статті 202 Цивільного кодексу України правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

В силу статті 16 Цивільного кодексу України визнання правочину недійсним є одним із передбачених законом способів захисту цивільних прав та інтересів.

Підстави недійсності правочину встановлені статтею 215 Цивільного кодексу України.

За умовами частин першої, третьої статті 215 Цивільного кодексу України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).

Цивільний кодекс України імперативно не визнає оспорюваний правочин недійсним, а лише допускає можливість визнання його таким у судовому порядку, при цьому визнання такого правочину недійсним відбувається судом, по-перше, за вимогою однієї із сторін або іншої заінтересованої особи, а по-друге, якщо в результаті судового розгляду такого звернення буде доведено наявність визначених законодавством підстав недійсності правочину.

Відповідно до частин першої-п`ятої статті 203 Цивільного кодексу України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Отже, недійсність правочину зумовлюється наявністю дефектів його елементів: дефекти (незаконність) змісту правочину; дефекти (недотримання) форми; дефекти суб`єктного складу; дефекти волі невідповідність волі та волевиявлення.

Вирішуючи спори про визнання правочинів (господарських договорів) недійсними, господарський суд повинен встановити наявність фактичних обставин, з якими закон пов`язує визнання таких правочинів (господарських договорів) недійсними на момент їх вчинення (укладення) і настання відповідних наслідків, та в разі задоволення позовних вимог зазначати в судовому рішенні, в чому конкретно полягає неправомірність дій сторони та яким нормам законодавства не відповідає оспорюваний правочин.

Саме така правова позиція Великої Палати Верховного Суду викладена в постанові від 27.11.2018 у справі №905/1227/17.

При вирішенні позову про визнання недійсним оспорюваного правочину враховуються загальні приписи статей 3, 15, 16 Цивільного кодексу України. За результатами розгляду такого спору вирішується питання про спростування презумпції правомірності правочину й має бути встановлено не лише наявність підстав недійсності правочину, передбачених законом, але й визначено, чи було на час пред`явлення позову порушене цивільне право особи, за захистом якого позивач звернувся до суду, яке саме право порушене та в чому полягає його порушення, оскільки залежно від цього визначається необхідний та ефективний спосіб захисту порушеного права, якщо таке порушення відбулося.

Відповідно до частин першої, другої статті 11 Цивільного кодексу України цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки. Підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є договори та інші правочин.

Згідно з приписами статті 509 Цивільного кодексу України зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку; зобов`язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 цього Кодексу, у тому числі і з договорів.

Частиною першою статті 173 Господарського кодексу України встановлено, що господарським визнається зобов`язання, що виникає між суб`єктом господарювання та іншим учасником (учасниками) відносин у сфері господарювання з підстав, передбачених Господарським кодексом України, в силу якого один суб`єкт (зобов`язана сторона, у тому числі боржник) зобов`язаний вчинити певну дію господарського чи управлінсько-господарського характеру на користь іншого суб`єкта (виконати роботу, передати майно, сплатити гроші, надати інформацію тощо), або утриматися від певних дій, а інший суб`єкт (управнена сторона, у тому числі кредитор) має право вимагати від зобов`язаної сторони виконання її обов`язку.

Господарські зобов`язання можуть виникати, зокрема, з господарського договору та інших угод, передбачених законом, а також з угод, не передбачених законом, але таких, які йому не суперечать (стаття 174 Господарського кодексу України).

В силу частин першої, четвертої статті 179 Господарського кодексу України майново-господарські зобов`язання, які виникають між суб`єктами господарювання або між суб`єктами господарювання і негосподарюючими суб`єктами - юридичними особами на підставі господарських договорів, є господарсько-договірними зобов`язаннями. При укладенні господарських договорів сторони можуть визначати зміст договору, зокрема, на основі вільного волевиявлення, коли сторони мають право погоджувати на свій розсуд будь-які умови договору, що не суперечать законодавству.

Частиною сьомою статті 179 Господарського кодексу України унормовано, що господарські договори укладаються за правилами, встановленими Цивільним кодексом України з урахуванням особливостей, передбачених цим Кодексом, іншими нормативно-правовими актами щодо окремих видів договорів.

За умовами частини першої статті 627 Цивільного кодексу України відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків (частина перша статті 626 Цивільного кодексу України).

Колегія суддів вбачає, що оспорюваний договір б/н від 20.04.2018 фактично виступає приведеною у відповідність до рішення Одеської міської ради №3781-V від 25.12.2008 "Про затвердження примірного договору оренди нежилого приміщення (будівлі, споруди), що є комунальною власністю територіальної громади міста Одеси" оновленою редакцією договору №0631 від 28.04.2006, на підставі якого відповідачці у користування було надано майно комунальної форми власності, а саме: нежитлові приміщення першого поверху загальною площею 95,4 кв.м, розташовані за адресою: м. Одеса, вул. Преображенська, 75.

Згідно з частиною першою статті 283 Господарського кодексу України за договором оренди одна сторона (орендодавець) передає другій стороні (орендареві) за плату на певний строк у користування майно для здійснення господарської діяльності.

В силу частини шостої статті 283 Господарського кодексу України до відносин оренди застосовуються відповідні положення Цивільного кодексу України з урахуванням особливостей, передбачених цим Кодексом.

Частиною першою статті 759 Цивільного кодексу України передбачено, що за договором найму (оренди) наймодавець передає або зобов`язується передати наймачеві майно у користування за плату на певний строк.

На момент укладення оспорюваного договору організаційні та майнові відносини, що виникають у зв`язку з орендою державного та комунального майна, були врегульовані Законом України "Про оренду державного та комунального майна" №2269-XII від 10.04.1992.

Орендою є засноване на договорі строкове платне користування майном, необхідним орендареві для здійснення підприємницької та іншої діяльності (частина перша статті 2 Закону України "Про оренду державного та комунального майна").

Відповідно до частини другої статті 4 Закону України "Про оренду державного та комунального майна" не можуть бути об`єктами оренди, зокрема, об`єкти державної власності, що мають загальнодержавне значення і не підлягають приватизації відповідно до частини другої статті 5 Закону України "Про приватизацію державного майна" (крім пам`яток культурної спадщини), а також об`єкти, включені до переліку об`єктів права державної власності, що не підлягають приватизації, затвердженого Законом України "Про перелік об`єктів права державної власності, що не підлягають приватизації", які випускають підакцизну продукцію, крім цілісних майнових комплексів, які випускають підакцизну продукцію, переданих в оренду до набрання чинності Законом України "Про внесення змін до Закону України "Про оренду державного та комунального майна" від 29.06.2004.

За умовами частини другої статті 4 Закону України "Про приватизацію державного і комунального майна" (у редакції, чинній на час укладення оспорюваного договору) крім передбачених частиною третьою цієї статті випадків, приватизації не підлягають казенні підприємства та об`єкти, необхідні для виконання державою своїх основних функцій, для забезпечення обороноздатності держави, та об`єкти права власності Українського народу, майно, що становить матеріальну основу суверенітету України, зокрема, заклади освіти, що фінансуються з державного бюджету.

Суспільні відносини, що виникають у процесі реалізації конституційного права людини на освіту, прав та обов`язків фізичних і юридичних осіб, які беруть участь у реалізації цього права, а також компетенція державних органів та органів місцевого самоврядування у сфері освіти регламентовані Законом України "Про освіту" №2145-VIII від 05.09.2017 (у редакції, чинній на час укладення оспорюваного договору; далі Закон України "Про освіту").

Згідно з частиною першою статті 22 Закону України "Про освіту" юридична особа має статус закладу освіти, якщо основним видом її діяльності є освітня діяльність.

В силу частини першої статті 10 Закону України "Про освіту" невід`ємними складниками системи освіти є дошкільна освіта; повна загальна середня освіта; позашкільна освіта; спеціалізована освіта; професійна (професійно-технічна) освіта; фахова передвища освіта; вища освіта; освіта дорослих, у тому числі післядипломна освіта.

Метою повної загальної середньої освіти є всебічний розвиток, виховання і соціалізація особистості, яка здатна до життя в суспільстві та цивілізованої взаємодії з природою, має прагнення до самовдосконалення і навчання впродовж життя, готова до свідомого життєвого вибору та самореалізації, відповідальності, трудової діяльності та громадянської активності. Повна загальна середня освіта в Україні є обов`язковою і здобувається в інституційних або індивідуальних формах, визначених законодавством, як правило, в закладах освіти (частини перша, третя статті 12 Закону України "Про освіту").

У частині першій статті 9 Закону України "Про освіту" зазначено, що здобуття загальної середньої освіти забезпечують: початкова школа - заклад освіти I ступеня (або структурний підрозділ іншого закладу освіти), що забезпечує початкову освіту; гімназія - заклад середньої освіти II ступеня (або структурний підрозділ іншого закладу освіти), що забезпечує базову середню освіту; ліцей - заклад середньої освіти III ступеня (або структурний підрозділ іншого закладу освіти), що забезпечує профільну середню освіту. Початкова школа, гімназія і ліцей можуть функціонувати як окремі юридичні особи або як структурні підрозділи іншого закладу освіти (зокрема закладу загальної середньої освіти I-II, II-III чи I-III ступенів). Ліцеї функціонують, як правило, як самостійні юридичні особи. Заклад загальної середньої освіти, що реалізує освітні програми на декількох рівнях загальної середньої освіти, має тип закладу вищого рівня, на якому провадиться освітня діяльність.

Приписами частини першої статті 80 Закону України "Про освіту" передбачено, що до майна закладів освіти та установ, організацій, підприємств системи освіти належать: нерухоме та рухоме майно, включаючи будівлі, споруди, земельні ділянки, комунікації, обладнання, транспортні засоби, службове житло тощо; майнові права, включаючи майнові права інтелектуальної власності на об`єкти права інтелектуальної власності, зокрема інформаційні системи, об`єкти авторського права та/або суміжних прав; інші активи, передбачені законодавством. Майно закладів освіти та установ, організацій, підприємств системи освіти належить їм на правах, визначених законодавством.

Отже, зі змісту вказаної норми вбачається, що об`єкт освіти це не тільки навчальний заклад, а й будівлі, споруди, землі, комунікації, обладнання та інші цінності підприємств системи освіти.

Аналогічний правовий висновок викладений в постанові об`єднаної палати Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 15.06.2018 у справі №906/164/17, а також у постановах Верховного Суду від 25.07.2018 у справі №906/143/17 та від 10.10.2018 у справі №917/1934/17.

Відповідно до частини першої статті 79 Закону України "Про освіту" джерелами фінансування суб`єктів освітньої діяльності відповідно до законодавства можуть бути, зокрема, доходи від реалізації продукції навчально-виробничих майстерень, підприємств, цехів і господарств, від надання в оренду приміщень, споруд, обладнання.

Згідно з частиною четвертою статті 80 Закону України "Про освіту" об`єкти та майно державних і комунальних закладів освіти не підлягають приватизації чи використанню не за освітнім призначенням.

За умовами підпункту 2 пункту 8 Переліку платних послуг, які можуть надаватися навчальними закладами, іншими установами та закладами системи освіти, що належать до державної та комунальної форми власності, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України №796 від 27.08.2010 (у редакції, чинній на час укладення оспорюваного договору), навчальні заклади мають право здійснювати надання в оренду будівель, споруд, окремих тимчасово вільних приміщень і площ, іншого рухомого та нерухомого майна або обладнання, що тимчасово не використовується у освітній, навчально-виховній, навчально-виробничій, науковій діяльності, у разі, коли це не погіршує соціально-побутових умов осіб, які навчаються або працюють у навчальному закладі.

Пунктом 3.19 Державних санітарних правил і норм влаштування, утримання загальноосвітніх навчальних закладів та організації навчально-виховного процесу ДСанПіН 5.5.2.008-01, затверджених постановою Головного державного санітарного лікаря України №63 від 14.08.2001, передбачено, що здача в оренду території, будівель, приміщень, обладнання підприємствам, установам, організаціям іншим юридичним та фізичним особам для використання, що не пов`язано з навчально-виховним процесом, не дозволяється.

Таким чином, виходячи зі змісту вищенаведених правових положень, як додаткові джерела фінансування навчальних закладів законом передбачається можливість залучати, у тому числі, доходи від надання в оренду приміщень, споруд, обладнання, проте надання в оренду таких приміщень, споруд, обладнання, що тимчасово не задіяні, дозволяється лише для їх використання, пов`язаного з навчально-виховним процесом відповідного навчального закладу, за умови, коли це не погіршує соціально-побутових умов осіб, які навчаються або працюють у навчальному закладі.

Саме така стала правова позиція викладена у низці постанов Верховного Суду, зокрема, від 16.02.2022 у справі №922/1768/21, від 14.04.2021 у справі №917/782/20 та від 02.09.2020 у справі №913/589/18 тощо.

Вирішальним в аспекті неухильного дотримання вимог чинного законодавства визначено обов`язкове використання об`єктів освіти і науки, що фінансуються з бюджету, за цільовим призначенням, тобто тісну пов`язаність з навчально-виховним процесом мети такого використання (у тому числі і на умовах оренди), при цьому невикористання певного приміщення навчальним закладом не свідчить про неприналежність цього приміщення до об`єкта освіти (постанова Верховного Суду від 14.04.2021 у справі №917/782/20).

Як вбачається зі змісту пункту 4.1 оспорюваного договору б/н від 20.04.2018 (нова редакція), об`єкт оренди нежитлові приміщення першого поверху начального закладу (Комунальної установи Одеська загальноосвітня школа №188 І-ІІІ ступенів Одеської міської ради Одеської області) загальною площею 95,4 кв.м, що розташовані за адресою: м. Одеса, Преображенська, 75, було передане у користування орендарю Фізичній особі-підприємцю Ніязовій Іджран Вахід кизи виключно під розміщення перукарні.

З огляду на викладене, беручи до уваги той факт, що орендоване відповідачкою на підставі оспорюваного договору приміщення належить до об`єктів освіти, у зв`язку з чим відповідно до приписів чинного законодавства (зокрема, частини четвертої статті 80 Закону України "Про освіту") не може використовуватися не за призначенням, натомість може бути передане у користування виключно для здійснення діяльності, пов`язаної з навчально-виховним процесом відповідного навчального закладу, Південно-західний апеляційний господарський суд дійшов висновку про те, що договір б/н від 20.04.2018 (нова редакція) був укладений між сторонами всупереч прямої заборони щодо надання в оренду нерухомого майна закладу освіти для провадження відповідачкою діяльності, не пов`язаної з навчально-виховним процесом Комунальної установи Одеська загальноосвітня школа №188 І-ІІІ ступенів Одеської міської ради Одеської області.

У частині третій статті 2 Господарського процесуального кодексу України однією з основних засад (принципів) господарського судочинства визначено принцип змагальності сторін, сутність якого розкрита у статті 13 цього Кодексу.

Відповідно до частин першої, другої статті 13 Господарського процесуального кодексу України судочинство у господарських судах здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених цим Кодексом.

Принцип змагальності сторін полягає в тому, що сторони у процесі зобов`язані в процесуальній формі довести свою правоту, за допомогою поданих ними доказів переконати суд в обґрунтованості своїх вимог чи заперечень.

Отже, даний принцип забезпечує повноту дослідження обставин справи та покладення тягаря доказування на сторони.

Частиною першою статті 73 Господарського процесуального кодексу України передбачено, що доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

В силу частини першої статті 76 Господарського процесуального кодексу України належними є докази, на підставі яких можна встановити обставини, які входять в предмет доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування.

Відповідно до частини першої статті 74 Господарського процесуального кодексу України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Обов`язок із доказування необхідно розуміти як закріплену в процесуальному та матеріальному законодавстві міру належної поведінки особи, що бере участь у судовому процесі, із збирання та надання доказів для підтвердження свого суб`єктивного права, що має за мету усунення невизначеності, яка виникає в правовідносинах у разі неможливості достовірно з`ясувати обставини, які мають значення для справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Необхідність доводити обставини, на які учасник справи посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, в господарському процесі є складовою обов`язку сприяти всебічному, повному та об`єктивному встановленню усіх обставин справи, що передбачає, зокрема, подання належних доказів, тобто таких, що підтверджують обставини, які входять у предмет доказування у справі, з відповідним посиланням на те, які обставини цей доказ підтверджує.

Збирання доказів у господарських справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом (стаття 14 Господарського процесуального кодексу України).

Колегія суддів наголошує на тому, що рішення суду не може ґрунтуватися на припущеннях та містити неточності у встановленні обставин, які мають вирішальне значення для правильного вирішення спору, натомість висновки суду про встановлені обставини і правові наслідки мають бути вичерпними, відповідати дійсності і підтверджуватися достовірними доказами.

Даний висновок Південно-західного апеляційного господарського суду повністю узгоджується з правовою позицією об`єднаної палати Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду, викладеною в постанові від 05.06.2020 у справі №920/528/19.

Суд апеляційної інстанції зазначає, що у матеріалах справи відсутні та відповідачкою до місцевого господарського суду не подано жодного належного доказу на підтвердження використання Фізичною особою-підприємцем Ніязовою Іджран Вахід кизи орендованих нежитлових приміщень у діяльності, пов`язаній з навчально-виховним процесом Комунальної установи Одеська загальноосвітня школа №188 І-ІІІ ступенів Одеської міської ради Одеської області.

Докази внесення сторонами змін до оспорюваного договору б/н від 20.04.2018 (нова редакція), зокрема, в частині перепрофілювання об`єкту оренди, у матеріалах справи також відсутні.

Твердження відповідачки про те, що спірне приміщення не використовувалося закладом освіти для навчально-виховного процесу, жодним чином не підтверджують правомірність оспорюваного договору б/н від 20.04.2018 (нова редакція), яким передбачено надання в оренду нежитлових приміщень першого поверху загальною площею 95,4 кв.м, розташованих за адресою: м. Одеса, вул. Преображенська, 75, під розміщення перукарні, адже вирішальним в аспекті неухильного дотримання вимог чинного законодавства визначено обов`язкове використання об`єктів освіти і науки, що фінансуються з бюджету, за цільовим призначенням, тобто тісну пов`язаність з навчально-виховним процесом мети такого використання (у тому числі і на умовах оренди), при цьому невикористання певного приміщення навчальним закладом не свідчить про неприналежність цього приміщення до об`єкта освіти.

Даний висновок Південно-західного апеляційного господарського суду повністю узгоджується з правовою позицією Верховного Суду, викладеною в постанові від 14.04.2021 у справі №917/782/20.

За таких обставин, суд апеляційної інстанції погоджується з висновком Господарського суду Одеської області про те, що оспорюваний договір б/н від 20.04.2018 (нова редакція) укладений з порушенням вимог чинного на час його укладення законодавства про освіту, у зв`язку з чим позовна вимога Департаменту комунальної власності Одеської міської ради про визнання вказаного договору недійсним є обґрунтованою.

При цьому колегія суддів вбачає, що під час розгляду даної справи судом першої інстанції Фізичною особою-підприємцем Ніязовою Іджран Вахід кизи було подано відзив на позов б/н від 27.06.2023 (вх.№21332/23 від 28.06.2023), в якому заявлено про застосування до позовної вимоги Департаменту комунальної власності Одеської міської ради про вищнанян договору недійсним наслідків спливу строку позовної давності.

Відповідно до статей 256, 257 Цивільного кодексу України позовна давність це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки.

11.03.2020 відповідно до статті 29 Закону України "Про захист населення від інфекційних хвороб" з метою запобігання поширенню на території України коронавірусу "COVID-19" та з урахуванням рішення Державної комісії з питань техногенно-екологічної безпеки та надзвичайних ситуацій від 10.03.2020 Кабінетом Міністрів України було прийнято постанову №211 "Про запобігання поширенню на території України коронавірусу "COVID-19", відповідно до якої на всій території України з 12.03.2020 до 03.04.2020 установлено карантин.

В подальшому на підставі відповідних постанов Кабінету Міністрів України дія карантину, встановленого на всій території України постановою Кабінету Міністрів України від 11.03.2020 №211, була неодноразово продовжена, у зв`язку з чим останній було припинено лише з 01.07.2023.

Пунктом 12 Прикінцевих та перехідних положень Цивільного кодексу України (в редакції Закону України №540-IX від 30.03.2020 "Про внесення змін до деяких законодавчих актів України, спрямованих на забезпечення додаткових соціальних та економічних гарантій у зв`язку з поширенням коронавірусної хвороби (COVID-19)") передбачено, що під час дії карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України з метою запобігання поширенню коронавірусної хвороби (COVID-19), строки, визначені статтями 257, 258, 362, 559, 681, 728, 786, 1293 цього Кодексу, продовжуються на строк дії такого карантину.

В силу приписів частини четвертої статті 267 Цивільного кодексу України сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові.

Європейський суд з прав людини, юрисдикція якого поширюється на всі питання тлумачення і застосування Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, ратифікованої Законом України №475/97-ВР від 17.07.1997 "Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року", наголошує, що "позовна давність це законне право правопорушника уникнути переслідування або притягнення до суду після закінчення певного періоду після скоєння правопорушення. Термін позовної давності, що є звичайним явищем у національних законодавствах держав учасників Конвенції, виконує кілька завдань, в тому числі забезпечує юридичну визначеність та остаточність, запобігаючи порушенню прав відповідачів, які можуть трапитись у разі прийняття судом рішення на підставі доказів, що стали неповними через сплив часу" (пункт 570 рішення від 20.09.2011 за заявою №14902/04 у справі Відкритого акціонерного товариства "Нафтова компанія "Юкос" проти Росії"; пункт 51 рішення від 22.10.1996 за заявами №22083/93, 22095/93 у справі "Стаббінгс та інші проти Сполученого Королівства").

За змістом частини першої статті 261 Цивільного кодексу України позовна давність застосовується лише за наявності встановлення судом факту доведеності порушення права особи, яка звернулися до суду з позовом.

Право на задоволення позову або право на позов у матеріальному розумінні це право позивача вимагати від суду задоволення позову. Зі спливом позовної давності особа втрачає право на позов саме в матеріальному розумінні. Отже, сплив позовної давності є підставою для відмови у позові. Однак, правила про позовну давність відповідно до статті 267 вказаного Кодексу мають застосовуватися лише тоді, коли буде доведено існування самого суб`єктивного права. У випадках відсутності такого права або коли воно не порушено, в позові має бути відмовлено не з причин пропуску строку позовної давності, а у зв`язку з необґрунтованістю самої вимоги.

У постанові Пленуму Вищого господарського суду України №10 від 29.05.2013 зазначено, що перш ніж застосовувати позовну давність, господарський суд повинен з`ясувати та зазначити в судовому рішенні, чи порушене право або охоронюваний законом інтерес позивача, за захистом якого той звернувся до суду. У разі коли такі право чи інтерес не порушені, суд відмовляє в позові з підстав його необґрунтованості. І лише якщо буде встановлено, що право або охоронюваний законом інтерес особи дійсно порушені, але позовна давність спливла і про це зроблено заяву іншою стороною у справі, суд відмовляє в позові у зв`язку зі спливом позовної давності за відсутності наведених позивачем поважних причин її пропущення.

З огляду на викладене, беручи до уваги те, що перебіг позовної давності щодо вимоги Департаменту комунальної власності Одеської міської ради про визнання договору б/н від 20.04.2018 (нова редакція) недійсним розпочався з моменту укладення оспорюваного договору (20.04.2018), оскільки саме з цього моменту позивач, виступаючи стороною даного договору, був обізнаний зі змістом останнього, у тому числі і щодо профілю використання орендованого майна, а також враховуючи те, що загальнодержавний карантин був запроваджений з 12.03.2020 та тривав до 31.06.2023, при цьому позивач звернувся з позовом 01.05.2023, апеляційний господарський суд, беручи до уваги продовження встановленого законом строку позовної давності на період дії карантину, дійшов висновку про звернення позивача з вищенаведеною вимогою про визнання договору недійсним у даній справі в межах строку позовної давності.

Посилання скаржниці на те, що оспорюваний договір за своїм змістом виступає додатковою угодою до первісного договору оренди №0631 від 28.04.2006, у зв`язку з чим, за твердженням відповідачки, відлік строку позовної давності щодо вимоги про визнання договору недійсним у цій справі повинен починатися з 02.08.2012 (дата першого погодження позивачем додаткової угоди до договору №0631 від 28.04.2006), а не з дати укладення оспорюваного договору (20.04.2018), судом апеляційної інстанції оцінюються критично, оскільки в межах цієї справи позивачем оспорюється саме договір б/н від 20.04.2018 (нова редакція), а не первісний договір оренди №0631 від 28.04.2006, внаслідок чого право на звернення до суду з позовною вимогою про визнання договору б/н від 20.04.2018 (нова редакція) недійсним Департамент комунальної власності Одеської міської ради набув лише з моменту укладення останнього, відтак і момент перебігу строку позовної давності розпочався з дати його укладення, у той час як на переконання відповідачки строк позовної давності на оспорення правочину сплив ще до моменту вчинення правочину, що є алогічним та не узгоджується з правовою природою інституту позовної давності.

Водночас колегія суддів вважає помилковим висновок місцевого господарського суду про те, що задоволення позову в частині вимоги про визнання договору б/н від 20.04.2018 (нова редакція) недійсним зумовлює задоволення позовної вимоги про виселення відповідачки з нежитлових приміщень першого поверху загальною площею 95,4 кв.м, розташованих за адресою: м. Одеса, вул. Преображенська, 75, оскільки додатковим договором №12 від 20.04.2018 строк дії договору №0631 від 28.04.2006 було продовжено до 20.03.2021, а додатковим договором №12 від 10.12.2019 до 10.11.2022.

Статтею 204 Цивільного кодексу України унормовано, що правомірність правочину презюмується.

Закріплена зазначеною статтею Цивільного кодексу України презумпція означає, що вчинений правочин вважається правомірним, тобто таким, що породжує, змінює або припиняє цивільні права й обов`язки, доки ця презумпція не буде спростована, зокрема, на підставі рішення суду, яке набрало законної сили. У разі неспростування презумпції правомірності договору всі права, набуті сторонами цього правочину, повинні безперешкодно реалізовуватись, а прийняті обов`язки підлягають виконанню.

Саме така правова позиція Верховного Суду викладена в постанові від 12.12.2019 у справі №910/13985/19.

Таким чином, до спростування презумпції правомірності додаткового договору №12 від 10.12.2019, в результаті укладення якого первісний договір оренди №0631 від 28.04.2006 було пролонговано до 10.11.2022, у апеляційного господарського суду відсутні правові підстави не враховувати зазначений правочин, тим більше, що жодного доказу на підтвердження визнання зазначеного додаткового договору недійсним позивачем до суду не подано.

При цьому колегія суддів наголошує на тому, що у суду відсутні правові підстави вважати оспорюваний договір б/н від 20.04.2018 (нова редакція) новацією раніше укладеного договору №0631 від 28.04.2006, оскільки однією з необхідних умов новації виступає наявність наміру сторін вчинити новацію, про який сторони повинні обов`язково вказати у договорі, у той час як за відсутності такого застереження первинне зобов`язання не припиняється, а буде діяти поряд з новим. Між тим, апеляційний господарський суд вбачає, що договір б/н від 20.04.2018 (нова редакція) не містить будь-яких зазначень (вказівок, застережень) про те, що він є новацією договору №0631 від 28.04.2006.

Аналогічна стала правова позиція про те, що необхідною умовою новації є наявність наміру сторін вчинити новацію, про який сторони обов`язково повинні вказати у договорі, викладена у низці постанов Верховного Суду, зокрема, від 01.06.2021 у справі №910/638/20(910/1884/20), від 14.04.2022 у справі №177/1781/19, від 29.01.2021 у справі №569/1037/18, від 13.03.2019 у справі №609/67/18 тощо.

03.10.2019 Верховною Радою України було прийнято Закон України "Про оренду державного та комунального майна" №157-ІХ, у пункті 1 розділу "Прикінцеві та перехідні положення" якого було передбачено, що цей Закон набирає чинності з дня, наступного за днем його опублікування, та вводиться в дію з 01.02.2020 (за виключенням окремих зазначених норм).

Водночас згідно з пунктом 5 розділу "Прикінцеві та перехідні положення" Закону України "Про оренду державного та комунального майна" №157-ІХ від 03.10.2019 з дня введення в дію цього Закону було визнано таким, що втратив чинність, Закон України "Про оренду державного та комунального майна" №2269-XII від 10.04.1992.

Закон України "Про оренду державного та комунального майна" №157-ІХ від 03.10.2019 опублікований в офіційному друкованому виданні "Голос України" 26.12.2019, набрав чинності 27.12.2019 і введений в дію з 01.02.2020, а відтак саме з цієї дати підлягають застосуванню його приписи (за винятком окремих норм, наведених у розділі "Прикінцеві та перехідні положення").

За загальним правилом, якщо прийнятим нормативним актом порівняно з попереднім змінюється правове регулювання відносин в тій чи іншій сфері, то нові норми застосовуються з дати набрання ними чинності, якщо інше не визначено в самому нормативному акті (частина перша статті 5 Цивільного кодексу України).

Указом Президента України №64/2022 від 24.02.2022 "Про введення воєнного стану в Україні" у зв`язку з військовою агресією Російської Федерації проти України з 24.02.2022 в Україні введено воєнний стан строком на 30 діб, строк якого в подальшому був неодноразово продовжений Указами Президента України, у зв`язку з чим воєнний стан триває до теперішнього часу.

Внаслідок запровадження у державі воєнного стану Законом України №2181-IX від 01.04.2022 було внесено зміни до Розділу "Прикінцеві та перехідні положення" Закону України "Про оренду державного та комунального майна" №157-ІХ від 03.10.2019, а саме: доповнено останній пунктом 61, яким унормовано, що під час дії воєнного стану Кабінет Міністрів України може встановити інші правила передачі в оренду державного та комунального майна, ніж ті, що передбачені цим Законом, зокрема щодо: продовження договору оренди, шляхом запровадження можливості автоматичного продовження договорів оренди, строк дії яких закінчується під час дії воєнного стану, на строк до припинення чи скасування та на чотири місяці після припинення чи скасування воєнного стану.

На виконання вказаних законодавчих приписів Кабінет Міністрів України прийняв постанову №634 від 27.05.2022 "Про особливості оренди державного та комунального майна у період воєнного стану", яка набрала законної сили 01.06.2022.

У пункті 5 вищенаведеної постанови Кабінет Міністрів України №634 від 27.05.2022 визначено, що договори оренди державного та комунального майна, строк дії яких завершується у період воєнного стану, вважаються продовженими на період дії воєнного стану та протягом чотирьох місяців з дати припинення чи скасування воєнного стану, крім випадку, коли балансоутримувач з урахуванням законодавства, статуту або положення балансоутримувача про погодження уповноваженим органом управління, до сфери управління якого належить балансоутримувач, за 30 календарних днів до дати закінчення договору оренди повідомив орендодавцю та орендарю про не продовження договору оренди з підстав, визначених статтею 19 Закону. Для продовження договору оренди на строк, передбачений цим пунктом, заява орендаря та окреме рішення орендодавця не вимагаються.

За таких обставин, беручи до уваги відсутність у матеріалах справи доказів здійснення балансоутримувачем об`єкта оренди своєчасного (за 30 календарних днів до дати закінчення договору №0631 від 28.04.2006) повідомлення відповідачки про не продовження вказаного договору, Південно-західний апеляційний господарський суд дійшов висновку про те, що дію договору №0631 від 28.04.2006 було пролонговано на період воєнного стану, у зв`язку з чим на теперішній час даний договір виступає правовою підставою для продовження користування відповідачкою нежитловими приміщеннями першого поверху загальною площею 95,4 кв.м, розташованими за адресою: м. Одеса, вул. Преображенська, 75.

Враховуючи вищевикладене, а також не спростування позивачем презумпції правомірності додаткового договору №12 від 10.12.2019, в якому сторони узгодили пролонгацію договору оренди №0631 від 28.04.2006 до 10.11.2022, правові підстави для задоволення позовної вимоги про виселення відсутні, оскільки відповідачка на теперішній час має право користуватися об`єктом оренди на підстав вказаного договору №0631 від 28.04.2006 з огляду на наведені вище приписи чинного законодавства.

Між тим, обставина чинності первісного договору оренди №0631 від 28.04.2006 та додаткового договору №12 від 10.12.2019 про внесення змін до договору №0631 від 28.04.2006 безпідставно залишилась поза увагою Господарського суду Одеської області, у зв`язку з чим останній дійшов необґрунтованого висновку про задоволення позову в частині вимоги про виселення.

У викладі підстав для прийняття рішення суду необхідно дати відповідь на доречні аргументи та доводи сторін, здатні вплинути на вирішення спору; виклад підстав для прийняття рішення не повинен неодмінно бути довгим, оскільки необхідно знайти належний баланс між стислістю та правильним розумінням ухваленого рішення; обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент заявника на підтримку кожної підстави; обсяг цього обов`язку суду може змінюватися залежно від характеру рішення. Згідно з практикою Європейського суду з прав людини очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а крім того, ще й від різних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах (правова позиція Верховного Суду від 28.05.2020 у справі №909/636/16).

Європейський суд з прав людини у рішенні в справі "Серявін та інші проти України" вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях, зокрема, судів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожний аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною залежно від характеру рішення.

У справі "Трофимчук проти України" Європейський суд з прав людини також зазначив, що хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, це не може розумітись як вимога детально відповідати на кожен довід.

За умовами статті 236 Господарського процесуального кодексу України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним та обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи.

Отже, рішення з господарського спору повинно прийматись у цілковитій відповідності з нормами матеріального і процесуального права та фактичними обставинами справи, з достовірністю встановленими господарським судом, тобто з`ясованими шляхом дослідження та оцінки судом належних і допустимих доказів у конкретній справі.

Рішення Господарського суду Одеської області від 18.10.2023 у справі №916/1778/23 не повністю відповідає вказаним вище вимогам у зв`язку з невідповідністю викладених у ньому висновків обставинам справи та неправильним застосуванням норм матеріального права, відтак підлягає скасуванню в частині задоволення позовної вимоги про виселення з одночасним ухваленням нового рішення про відмову у задоволенні позову в цій частині, а також зміні в частині розподілу судових витрат.

Відповідно до положень статті 129 Господарського процесуального кодексу України витрати зі сплати судового збору за подання позовної заяви та за подання апеляційної скарги покладаються на сторони пропорційно задоволенню вказаних позову та скарги.

Керуючись статтями 129, 232, 233, 236, 240, 269, 270, 275, 277, 281-284 Господарського процесуального кодексу України, Південно-західний апеляційний господарський суд

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Фізичної особи-підприємця Ніязової Іджран Вахід кизи задовольнити частково.

Рішення Господарського суду Одеської області від 18.10.2023 у справі №916/1778/23 в частині задоволення позовної вимоги про виселення скасувати, у задоволенні позову в цій частині відмовити, в частині розподілу судових витрат змінити, в решті рішення залишити без змін, виклавши його резолютивну частину в наступній редакції:

"Позов Департаменту комунальної власності Одеської міської ради до Фізичної особи-підприємця Ніязової Іджран Вахід кизи задовольнити частково.

Визнати недійсним договір оренди від 20.04.2018 (нова редакція), укладений між Департаментом комунальної власності Одеської міської ради та Фізичною особою-підприємцем Ніязовою Іджран Вахід кизи.

У задоволенні решти позову відмовити.

Стягнути з Фізичної особи-підприємця Ніязової Іджран Вахід кизи на користь Департаменту комунальної власності Одеської міської ради 2684 грн витрат зі сплати судового збору за подання позовної заяви".

Стягнути з Департаменту комунальної власності Одеської міської ради на користь Фізичної особи-підприємця Ніязової Іджран Вахід кизи 3220,80 грн витрат зі сплати судового збору за подання апеляційної скарги.

Доручити Господарському суду Одеської області видати відповідні накази з зазначенням всіх необхідних реквізитів.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена у касаційному порядку у строк, який обчислюється відповідно до статті 288 Господарського процесуального кодексу України.

Повний текст постанови складено та підписано 04.03.2024.

Головуючий суддя С.В. Таран

Суддя І.Г. Філінюк

Суддя Л.В. Поліщук