ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ДОНЕЦЬКОЇ ОБЛАСТІ
_____________________________________________________________________________
Р І Ш Е Н Н Я

іменем України

19.02.2024р. Справа №905/1232/23

Господарський суд Донецької області у складі судді Зельман Ю.С., розглянувши в порядку спрощеного провадження матеріали справи

за позовом: Колективного підприємства «ПРОМРЕМОНТ» (85104, Донецька область, м. Костянтинівка, пр. Ломоносова, буд. 125, корпус А; )

до відповідача: Товариства з обмеженою відповідальністю «Костянтинівський завод металургійного обладнання» (85103, Донецька область, м. Костянтинівка, вул. Інженерна, буд. 3; )

про стягнення 604 589,96 грн., з яких: 455 124,80 грн. заборгованість, 21 176,62 грн. 3% річних, 128 288,54 грн. інфляційні нарахування, -

без повідомлення (виклику) учасників справи

Обставини справи

Колективне підприємство «ПРОМРЕМОНТ» звернулось до Господарського суду Донецької області з позовом до Товариства з обмеженою відповідальністю «Костянтинівський завод металургійного обладнання» про стягнення 604 589,96 грн., з яких: 455 124,80 грн. заборгованість, 21 176,62 грн. 3% річних, 128 288,54 грн. інфляційні нарахування.

В обґрунтування позовних вимог позивач посилається на неналежне виконання відповідачем грошових зобов`язань за договором № 13-14 від 05.02.2013, внаслідок чого виникла заборгованість в розмірі 455 124,80 грн., що стало підставою для нарахування позивачем 3% річних в сумі 21 176,62 грн. та інфляційних нарахувань в сумі 128 288,54 грн.

В позовній заяві позивачем зазначено про понесені судові витрати на професійну правничу допомогу у розмірі 40 000грн.

Ухвалою Господарського суду Донецької області від 02.10.2023 прийнято позовну заяву до розгляду та відкрито провадження у справі № 905/1232/23; визначено здійснювати розгляд справи за правилами спрощеного позовного провадження без виклику сторін.

Відповідно до ч. 5 ст. 176 Господарського процесуального кодексу України ухвала про відкриття провадження у справі надсилається учасникам справи, а також іншим особам, якщо від них витребовуються докази, в порядку, встановленому статтею 242 цього Кодексу, та з додержанням вимог частини четвертої статті 120 цього Кодексу.

Згідно з частиною одинадцятою статті 242 Господарського процесуального кодексу України передбачено, що у випадку розгляду справи за матеріалами в паперовій формі судові рішення надсилаються в паперовій формі рекомендованим листом з повідомленням про вручення.

04.10.2023 копія ухвали господарського суду про відкриття провадження у справі №905/1232/23 направлялась поштовим відправленням на адресу відповідача, зазначену у Єдиному державному реєстрі юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань. Однак, поштовий конверт повернуто органом поштового зв`язку із довідкою ф. 20 з відміткою "за закінченням терміну зберігання".

Згідно із положеннями частини шостої статті 242 Господарського процесуального кодексу України днем вручення судового рішення є, зокрема, день проставлення у поштовому повідомленні відмітки про вручення судового рішення (пункт 3); день проставлення у поштовому повідомленні відмітки про відмову отримати копію судового рішення чи відмітки про відсутність особи за адресою місцезнаходження, місця проживання чи перебування особи, повідомленою цією особою суду (пункт 4); день проставлення у поштовому повідомленні відмітки про відмову отримати копію судового рішення чи відмітки про відсутність особи за адресою місцезнаходження, місця проживання чи перебування особи, яка зареєстрована у встановленому законом порядку, якщо ця особа не повідомила суду іншої адреси (пункт 5).

Виходячи зі змісту статей 120, 242 ГПК, пунктів 11, 17, 99, 116, 117 Правил надання послуг поштового зв`язку, у разі якщо ухвалу про вчинення відповідної процесуальної дії або судове рішення направлено судом рекомендованим листом за належною поштовою адресою, яка була надана суду відповідною стороною (наявність такої адреси в ЄДР прирівнюється до повідомлення такої адреси стороною), і судовий акт повернуто підприємством зв`язку з посиланням на відсутність (вибуття) адресата, відмову від одержання, закінчення строку зберігання поштового відправлення тощо, то необхідно вважати, що адресат повідомлений про вчинення відповідної процесуальної дії або про прийняття певного судового рішення у справі.

Подібних висновків дійшов Верховний Суд у низці постанов, а саме від 17.11.2021 у справі №908/1724/19, від 14.08.2020 у справі №904/2584/19, від 13.01.2020 у справі №910/22873/17, від 07.09.2022 у справі №910/10569/21, від 01.03.2023 у справі №910/18543/21, від 30.03.2023 у cправі № 910/2654/22.

Крім того, згідно ч.ч. 1, 2 ст.3 Закону України "Про доступ до судових рішень" для доступу до судових рішень судів загальної юрисдикції Державна судова адміністрація України забезпечує ведення Єдиного державного реєстру судових рішень. Єдиний державний реєстр судових рішень - автоматизована система збирання, зберігання, захисту, обліку, пошуку та надання електронних копій судових рішень.

Судові рішення, внесені до Реєстру, є відкритими для безоплатного цілодобового доступу на офіційному веб-порталі судової влади України (ч. 1 ст. 4 Закону України "Про доступ до судових рішень").

Враховуючи наведене, суд зазначає, що відповідач не був позбавлений права та можливості ознайомитись з ухвалою суду про відкриття провадження у справі у Єдиному державному реєстрі судових рішень (www.reyestr.court.gov.ua).

Крім того, ухвала суду направлялась на електронну адресу відповідача ІНФОРМАЦІЯ_1, що підтверджується Довідкою про доставку електронного листа.

Також у відповідача зареєстрований Електронний кабінет користувача ЄСІТС.

Станом на дату ухвалення рішення відповідач відзив на позовну заяву не надав.

Згідно з положеннями ст. 248 Господарського процесуального кодексу України, суд розглядає справи у порядку спрощеного позовного провадження протягом розумного строку, але не більше шістдесяти днів з дня відкриття провадження у справі.

У зв`язку з військовою агресією Російської Федерації проти України, на підставі пропозиції Ради національної безпеки і оборони України Указом Президента України від 24.02.2022 № 64/2022 «Про введення воєнного стану в Україні», затвердженого Законом України «Про затвердження Указу Президента України «Про введення воєнного стану в

Україні» від 24.02.2022 № 2102-ІХ, введено в Україні воєнний стан із 05 години 30 хвилин 24.02.2022 строком на 30 діб, який неодноразово продовжувався

В той же час, судом враховано, що ст.12-2 Закону України «Про правовий режим воєнного стану» передбачено, що в умовах правового режиму воєнного стану суди, органи та установи системи правосуддя діють виключно на підставі, в межах повноважень та в спосіб, визначені Конституцією України та законами України. Повноваження судів, органів та установ системи правосуддя, передбачені Конституцією України, в умовах правового режиму воєнного стану не можуть бути обмежені.

Тобто, навіть в умовах воєнного стану конституційне право особи на судовий захист не може бути обмеженим.

Відповідно до ст. 26 Закону України «Про правовий режим воєнного стану» правосуддя на території, на якій уведено воєнний стан, здійснюється лише судами. Скорочення чи прискорення будь-яких форм судочинства забороняється.

З наведених приписів закону вбачається, що запровадження військового стану у країні не може слугувати самостійною та достатньою підставою для відтермінування вирішення спору (не здійснення розгляду справи).

Пунктом 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 1950 визначено, що кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру або встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення.

Розумним, зокрема, вважається строк, що є об`єктивно необхідним для виконання процесуальних дій, прийняття процесуальних рішень та розгляду і вирішення справи з метою забезпечення своєчасного (без невиправданих зволікань) судового захисту, з урахуванням основних засад (принципів) господарського судочинства, встановлених ст. 2 Господарського процесуального кодексу України.

Обов`язок швидкого здійснення правосуддя покладається, в першу чергу, на відповідні державні судові органи. Розумність тривалості судового провадження оцінюється в залежності від обставин справи та з огляду на складність справи, поведінки сторін, предмету спору. Нездатність суду ефективно протидіяти недобросовісно створюваним учасниками справи перепонам для руху справи є порушенням ч. 1 ст. 6 даної Конвенції (п. 66-69 рішення Європейського суду з прав людини від 08.11.2005 у справі «Смірнова проти України»).

У своїх рішеннях Європейський суд з прав людини неодноразово наголошував, що сторона, яка задіяна в ході судового розгляду, зобов`язана з розумним інтервалом часу сама цікавитись провадженням у її справі, добросовісно користуватися належними їй процесуальними правами та неухильно виконувати процесуальні обов`язки.

У рішенні від 03.04.2008 у справі «Пономарьов проти України» суд зазначив, що сторони в розумні інтервали часу мають вживати заходів, щоб дізнатись про стан відомого їм судового провадження.

При цьому, на осіб, які беруть участь у справі, покладається обов`язок демонструвати готовність брати участь на всіх етапах розгляду і не допускати свідомих маніпуляцій та ухилень від отримання інформації про рух справи.

На думку суду, враховуючи достатність часу, наданого сторонам для подачі доказів в обґрунтування своїх позицій у справі, приймаючи до уваги принципи змагальності та диспозитивності господарського процесу, господарським судом в межах наданих йому повноважень сторонам створені усі належні умови для надання доказів.

Крім того слід зазначити, що Господарський суд Донецької області знаходиться на території Харківської територіальної громади, яка з першого дня військової агресії перебуває під постійними ворожими обстрілами, які становлять загрозу життю та здоров`ю всіх учасників судового процесу. Окрім того, ворогом неодноразово вчинялися дії, спрямовані на руйнування об`єктів критичної інфраструктури регіону, що, зокрема, спричиняло тривале знеструмлення електричних мереж та вихід з ладу систем зв`язку та інтернету.

Такі обставини істотно уповільнили роботу суду, як щодо організаційно-технічного забезпечення судового процесу, так і щодо безпосереднього розгляду справи.

З урахуванням викладеного, за об`єктивних обставин розгляд даної справи був здійснений судом без невиправданих зволікань настільки швидко, наскільки це було можливим за вказаних умов, у межах розумного строку в контексті положень Господарського процесуального кодексу України та Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.

За приписами ч. 5 ст. 252 Господарського процесуального кодексу України суд розглядає справу в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи за наявними у справі матеріалами, за відсутності клопотання будь-якої із сторін про інше.

Враховуючи належне повідомлення сторін про розгляд справи в порядку спрощеного позовного провадження без виклику їх уповноважених представників, суд дійшов висновку про можливість розгляду справи за наявними матеріалами справи.

Розглянувши матеріали справи, дослідивши обставини спору, доводи учасників судового процесу суд, -

В С Т А Н О В И В

05.02.2013 між Колективним підприємством «ПРОМРЕМОНТ» (далі - постачальник) та Товариством з обмеженою відповідальністю «Костянтинівський завод металургійного обладнання» (далі - покупець) було укладено договір №13-14(далі-договір), відповідно до п.п. 1.1 якого постачальник зобов`язується поставити в обумовлені даним договором строки покупцю товар у кількості та по цінам, вказаним у специфікаціях, а покупець зобов`язується прийняти та оплатити вказаний товар у відповідності з умовами даного договору.

Ціни на товар, що поставляється постачальником, вважаються вільними відпускними та вказуються в специфікаціях до даного договору (п. 2.1 договору).

Відповідно до п. 2.4 договору загальна сума договору визначається сумами специфікацій, додатків, доповнень до даного договору.

Згідно п. 3.1 договору постачання товару здійснюється на умовах DAP склад покупця (Україна, Донецька область, м. Костянтинівка, вул. Леніна, 172) відповідно до «Інкотермс» в редакції 2000р.

Відповідно до п 4.1 договору загальна кількість товару, що постачається, асортимент, сортамент, номенклатура, загальна вартість товару визначається у специфікаціях, які є невід`ємною частиною даного договору.

Передача товару від постачальника покупцю здійснюється за товарними накладними, в яких сторони вказують найменування товару, кількість у одиницях виміру, узгоджену ціну, та загальну вартість товару, із зазначенням ПДВ за ставкою, встановленою чинним законодавством України. Дата, вказана у товарній накладній, є датою поставки товару постачальником покупцю (п. 5.1 договору)

Згідно п. 5.2 договору при передачі товару постачальник надає покупцю наступний комплект документів:

Рахунок на оплату поставленого товару;

Накладну на передачу товару;

Сертифікат (посвідчення) якості або паспорта;

Податкову накладну.

Строки постачання вказуються в специфікаціях до даного договору (п. 5.4 договору).

Відповідно до п. 7.1 договору покупець зобов`язаний здійснити 100% оплату за поставлений на умовах даного договору товар шляхом безготівкового переказу грошових коштів на поточний рахунок постачальника відповідно до виставлених рахунків, протягом 14-ти робочих днів від дати постачання товару, якщо інше не вказано у специфікаціях. Датою поставки товару є дата підписання накладної на передачу товару.

Датою оплати за товар є дата зарахування грошових коштів на рахунок постачальника (п. 7.2 договору).

Специфікацією №58 від 19.01.2022 до договору поставки № 13-14 від 05.02.2013 передбачено постачання продукції (кислота сірчана, перший сорт, у кількості 65,0 тн.) на суму 513 500,00 грн. з ПДВ на наступних умовах: DDP склад покупця (Україна, Донецька область, м. Костянтинівка, вул. О. Тихого, 172). Постачання здійснюється в автоцистернах з нержавіючої сталі марки АІSІ316 (низько вуглецева нержавіюча сталь з підвищеним вмістом молібдена. Термін поставки - січень 2022.

Специфікацією №59 від 10.02.2022 до договору поставки № 13-14 від 05.02.2013 передбачено постачання продукції (кислота сірчана, перший сорт, у кількості 24 тн.) на суму 189 600,00 грн. з ПДВ на наступних умовах: DDP склад покупця (Україна, Донецька область, м. Костянтинівка, вул. О. Тихого, 172). Постачання здійснюється в автоцистернах з нержавіючої сталі марки АІSІ316 (низько вуглецева нержавіюча сталь з підвищеним вмістом молібдена. Термін поставки - лютий 2022.

Відповідно до п. 10.1 договору строк дії договору - з моменту його підписання обома сторонами і до 31.12.2013 включно, а в частині розрахунків до повного виконання сторонами своїх зобов`язань. Якщо за місяць до закінчення строку дії даного договору жодна із сторін не заявить про його припинення, договір вважається продовженим на тих самих умовах на наступний рік.

Вищезазначений договір підписаний представниками сторін без зауважень, підписи скріплені печатками.

Як вбачається з матеріалів справи, позивачем на виконання умов договору було поставлено відповідачу товар на загальну суму 571 011,70 грн, що підтверджується видатковими накладними № 28 від 28.01.2022 на суму 185 886,90 грн. з ПДВ., №29 від 11.02.2022 на суму 186 992,90 грн. з ПДВ та № 38 від 18.02.2022 на суму 198 131,90 грн.

Також позивачем було виставлено відповідачу рахунки на оплату: № 40 від 16.02.2022 на суму 198 131,90 грн., № 30 від 27.01.2022 на суму 185 886,90 грн., № 31 від 09.02.2022 на суму 186 992,90 грн.

Як зазначає позивач, відповідачем отриманий товар було сплачено частково в сумі 115 886,90 грн. (рахунок №30 від 27.01.2022), у зв`язку з чим позивач звертався до відповідача з претензіями № 3 від 24.05.2022, №2 від 13.04.2022, вих.№ 0604/4-2022 від 06.04.2022, № 1 від 06.04.2022 та № 4 від 08.07.2022 про сплату решти заборгованості за договором поставки №13-14 від 05.02.2013 в сумі 455 124,80 грн. (а.с. 29-31,33), які були залишені відповідачем без відповіді та задоволення.

Оскільки заборгованість за договором поставки №13-14 від 05.02.2013 в сумі 455 124,80 грн. залишилася несплаченою, позивач звернувся із даним позовом до суду для захисту своїх прав та охоронюваних законом інтересів.

Оцінюючи правомірність заявлених позовних вимог суд зазначає наступне.

Як вбачається із матеріалів справи, сутність розглядуваного спору полягає у спонуканні відповідача до виконання грошових зобов`язань.

Оцінивши зміст зазначеного договору, з якого виникли цивільні права та обов`язки сторін, суд дійшов висновку, що укладена угода за своїм змістом та правовою природою є договором поставки, який підпадає під правове регулювання норм статті 712 Цивільного кодексу України та статей 264-271 Господарського кодексу України. В частині, що не суперечить договору, до вказаного правочину також застосовуються норми Цивільного кодексу України, які регулюють правила купівлі-продажу (статті 655-697 Цивільного кодексу України).

Відповідно до ст.712 Цивільного кодексу України та ст.265 Господарського кодексу України за договором поставки продавець (постачальник), який здійснює підприємницьку діяльність, зобов`язується передати у встановлений строк (строки) товар у власність покупця для використання його у підприємницькій діяльності або в інших цілях, не пов`язаних з особистим, сімейним, домашнім або іншим подібним використанням, а покупець зобов`язується прийняти товар і сплатити за нього певну грошову суму.

Таким чином в силу статті 265 Господарського кодексу України, статті 712 і 655 Цивільного кодексу України, пункту 1.1 договору, постачальник зобов`язується поставити, а покупець зобов`язується прийняти та оплатити товар, в асортименті, кількості, якості та за ціною, визначеними у специфікаціях, які є невід`ємною частиною даного договору.

Відповідно до ст.509 Цивільного кодексу України та ст.173 Господарського кодексу України зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку.

Згідно ст.ст. 11, 509 Цивільного кодексу України зобов`язання виникають зокрема з договорів. Аналогічні положення встановлені і в ст.ст. 173-175 Господарського кодексу України.

Отже, в контексті зазначених норм укладений між позивачем та відповідачем договір поставки № 13-14 від 05.02.2013 є належною підставою для виникнення у останнього грошових зобов`язань, визначених його умовами.

Відповідно до ч. 1 ст. 193 Господарського кодексу України та ст. 526 Цивільного кодексу України зобов`язання мають виконуватися належним чином відповідно до умов закону, інших правових актів, договору, а за відсутністю таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

При цьому, приписи ч.7 ст. 193 Господарського кодексу України та ст. 525 Цивільного кодексу України встановлюють загальне правило щодо заборони односторонньої відмови від зобов`язання або односторонньої зміни його умов, що кореспондується із вимогами ст. 629 Цивільного кодексу України відносно обов`язковості договору для виконання сторонами.

Як встановлено судом, позивачем поставлено продукцію відповідачу за договором на загальну суму 571 011,70 грн, що підтверджується видатковими накладними № 28 від 28.01.2022 на суму 185 886,90 грн. з ПДВ., №29 від 11.02.2022 на суму 186 992,90 грн. з ПДВ та № 38 від 18.02.2022 на суму 198 131,90 грн.

Факт отримання товару підтверджується підписом уповноваженої особи відповідача Тараненко Є.В на видаткових накладних та наявними в матеріалах справи довіреностями на отримання ТМЦ від позивача виданих на зазначену особу.

Крім того, на підтвердження постачання товару на адресу відповідача, позивачем до матеріалів справи надані товарно-транспортні накладні.

Отже на підставі вищенаведеного, суд вважає що позивачем належним чином доведено факт постачання товару на адресу відповідача на суму 571 011,70 грн

Відповідно до ч. 1 ст. 202 Господарського кодексу України та ст.599 Цивільного кодексу України зобов`язання припиняються виконанням, проведеним належним чином.

Згідно ч. 1 ст. 530 Цивільного кодексу України якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

Як передбачено п.2 Специфікацій, умови оплати - 50% попередня оплата, решта 50% на протязі 5-ти календарних днів з дати поставки. Датою поставки є дата підписання видаткової накладної на товар.

Отже відповідно до умов договору відповідач мав оплатити товар в наступні строки: за видатковою накладної № 28 від 28.01.2022 - 02.02.2022 включно, видатковою накладної №29 від 11.02.2022 - 16.02.2022 включно, видатковою накладної №38 від 18.02.2022 - 23.02.2022 включно.

Разом із тим, відповідачем було здійснено лише часткову оплату отриманого товару.

Позивач зазначає, що платіжною інструкцією №12380 на суму 153 438,84 грн з призначенням платежу «сплата за товар згідно рахунку №25 від 25.01.2022, №30 від 27.01.2022 у т.ч. ПДВ 20% - 25573,14грн» відповідачем в тому числі було сплачено товар за рахунком №25 від 25.01.2022 на суму 117 551,94грн за раніш поставлений товар, тому з зазначеної оплати було зараховано лише 35 886,90 грн в рахунок оплати рахунку №30 від 27.01.2022.

Також платіжною інструкцією №12494 від 18.02.2022 відповідачем було зроблено оплату отриманого товару у розмірі 80 000грн.

Отже за спірними накладними відповідачем було оплачено товар на загальну суму сумі 115 886,90 грн.

Сплату решти заборгованості боржником не здійснено, доказів перерахування коштів на користь позивача суду не надано, документів, а також матеріалів, які б спростовували твердження позивача, відповідачем суду також не надано.

За таких обставин суд дійшов висновку про наявність підстав для задоволення позовних вимог в частині стягнення заборгованості в сумі 455 124,80 грн.

За змістом ст. 625 Цивільного кодексу України боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання та на вимогу кредитора має сплатити суму боргу.

Позивачем на підставі ст.625 Цивільного кодексу України нараховано 3 % річних за наступні періоди з 03.02.2022 по 07.09.2023, з 17.02.2022 по 07.09.2023, з 24.02.2022 по 07.09.2023 в загальній сумі 21 176,62 грн. та інфляційні нарахування за визначені періоди в сумі 128 288,54 грн.

Статтею 625 Цивільного кодексу України передбачено, що боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Передбачене законом право кредитора вимагати сплати боргу з урахуванням процентів річних є способами захисту його майнового права та інтересу, суть яких полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів внаслідок інфляційних процесів та отримання компенсації (плати) від боржника за користування утримуваними ним грошовими коштами, належними до сплати кредиторові.

Вказана стаття визначає відповідальність за порушення грошового зобов`язання та її приписи підлягають застосуванню у випадку прострочення боржником виконання грошового зобов`язання. Тобто, у разі неналежного виконання боржником грошового зобов`язання виникають нові додаткові зобов`язання, які тягнуть за собою втрату матеріального характеру. Відповідно такі додаткові зобов`язання є заходами відповідальності за порушення основного зобов`язання, у тому числі, коли має місце прострочення виконання основного зобов`язання.

3% річних за своїми ознаками є платою за користування чужими коштами в цей період прострочки виконання відповідачем його договірного зобов`язання, і за своєю правовою природою є самостійним способами захисту цивільних прав і забезпечення виконання цивільних зобов`язань.

Сплата трьох процентів річних від простроченої суми (якщо інший їх розмір не встановлений договором або законом), так само як й інфляційні нарахування, не мають характеру штрафних санкцій і є способом захисту майнового права і інтересу кредитора шляхом отримання від боржника компенсації (плати) за користування ним коштами, належними до сплати кредиторові. До вимог про стягнення сум процентів, передбачених статтею 625 ЦК України, застосовується загальна позовна давність (стаття 257 названого Кодексу).

Тобто, всі вищевказані приписи застосовуються у разі наявності прострочення грошового зобов`язання боржника перед кредитором за невиконання (неналежне виконання) умов відповідного договору.

Перевіривши за допомогою інформаційно-пошукової системи "Ліга" розрахунок 3% річних за визначений позивачем період, господарський суд дійшов висновку, що останній є арифметично невірним. Так, згідно здійсненого судом перерахунку сума 3% річних, що підлягає стягненню з відповідача на користь позивача, складає 21 214,02 грн. Разом із тим, враховуючи, що згідно приписів ст. 237 Господарського процесуального кодексу при ухваленні рішення суд не може виходити у рішенні за межі позовних вимог, суд вважає правомірним стягнення з відповідача на користь позивача 3% річних в межах заявленої суми 21 176,62 грн.

Щодо вимог про стягнення інфляційних за загальний період з 03.02.2022 по 07.09.2023 суд зазначає наступне.

Індекс інфляції - це показник, що характеризує динаміку загального рівня цін на товари та послуги, які купуються населенням для невиробничого споживання, і його найменший період визначення складає місяць. Розмір боргу з урахуванням індексу інфляції визначається виходячи з суми боргу, що існувала на останній день місяця, в якому платіж мав бути здійснений, помноженої на індекс інфляції, визначений названою Державною службою, за період прострочення починаючи з місяця, наступного за місяцем, у якому мав бути здійснений платіж, і за будь-який місяць (місяці), у якому (яких) мала місце інфляція. При цьому в розрахунок мають включатися й періоди часу, в які індекс інфляції становив менше одиниці (тобто мала місце дефляція).

Аналогічна позиція викладена у постанові Верховного суду України від 24.01.2018 по справі № 910/24266/16, відповідно до якої вимагати сплати суми боргу з врахуванням індексу інфляції є правом кредитора, яке він може реалізувати, а може від нього відмовитися. Якщо кредитор приймає рішення вимагати сплати суми боргу з врахуванням індексу інфляції, він має враховувати індекс інфляції за кожний місяць (рік) прострочення незалежно від того, чи був в якійсь період індекс інфляції менше одиниці (тобто мала місце не інфляція, а дефляція), а отже, сума боргу в цьому періоді зменшується.

Об`єднана палата Касаційного господарського суду у постанові від 20 листопада 2020 року у справі № 910/13071/19 роз`яснила, що сума боргу, внесена за період з 1 до 15 числа включно відповідного місяця, індексується за період з урахуванням цього місяця, а якщо суму внесено з 16 до 31 числа місяця, то розрахунок починається з наступного місяця. За аналогією, якщо погашення заборгованості відбулося з 1 по 15 число включно відповідного місяця - інфляційна складова розраховується без урахування цього місяця, а якщо з 16 до 31 числа місяця - інфляційна складова розраховується з урахуванням цього місяця.

Отже, якщо період прострочення виконання грошового зобов`язання складає неповний місяць, то інфляційна складова враховується або не враховується в залежності від математичного округлення періоду прострочення у неповному місяці.

Методику розрахунку інфляційних втрат за неповний місяць прострочення виконання грошового зобов`язання доцільно відобразити, виходячи з математичного підходу до округлення днів у календарному місяці, упродовж якого мало місце прострочення, а саме:

- час прострочення у неповному місяці більше півмісяця (> 15 днів) = 1 (один) місяць, тому за такий неповний місяць нараховується індекс інфляції на суму боргу;

- час прострочення у неповному місяці менше або дорівнює половині місяця (від 1, включно з 15 днями) = 0 (нуль), тому за такий неповний місяць інфляційна складова боргу не враховується.

Згідно з імперативними вимогами статті 13 Закону України "Про судоустрій і статус суддів" та статті 236 Господарського процесуального кодексу України, висновки щодо застосування норм права, викладені у постановах Верховного Суду, є обов`язковими для всіх суб`єктів владних повноважень, які застосовують у своїй діяльності нормативно-правовий акт, що містить відповідну норму права; при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Перевіривши розрахунок позивача по інфляційним втратам та періоди, по яким заявлено інфляційне нарахуванням з урахуванням зазначеної практики Об`єднаної палати Касаційного господарського суду, господарський суд дійшов висновку про часткове задоволення вимог про стягнення інфляційних втрат у сумі 120 120,75грн., оскільки позивачем допущено методологічну помилку при здійснені такого розрахунку. У якості кінцевого періоду прострочення позивачем визначено 07.09.2023, отже під час розрахунку позивач мав дотримуватися вказаної дати, проте останнім не були враховані показники дефляції за серпень місяць, що суперечить вищенаведеній позиції викладеної у постанові Верховного суду України.

Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).

Згідно ч.1-4 ст.13 Господарського процесуального кодексу України судочинство у господарських судах здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених цим Кодексом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних з вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.

Відповідно до ч.1 ст.73 Господарського процесуального кодексу України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Відповідно до ст. 74 Господарського процесуального кодексу України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

За таких обставин, оцінивши подані докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на повному, всебічному і об`єктивному розгляді всіх обставин справи в їх сукупності, суд дійшов висновку про часткове задоволення позовних вимог з покладенням судового збору на сторони пропорційно до розміру задоволених вимог згідно з вимогами ст. 129 Господарського процесуального кодексу України.

Керуючись ст.ст. 12, 13, 42, 46, 73, 74, 76-79, 86, 91, 123, 126, 129, 236-241 Господарського процесуального кодексу України, суд -

В И Р І Ш И В:

Позовні вимоги Колективного підприємства «ПРОМРЕМОНТ» до Товариства з обмеженою відповідальністю «Костянтинівський завод металургійного обладнання» про стягнення 604 589,96 грн., з яких: 455 124,80 грн. заборгованість, 21 176,62 грн. 3% річних, 128 288,54 грн. інфляційні нарахування, задовольнити частково.

Стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю «Костянтинівський завод металургійного обладнання» (85103, Донецька область, м. Костянтинівка, вул. Інженерна, буд. 3; ) на користь Колективного підприємства «ПРОМРЕМОНТ» (85104, Донецька область, м. Костянтинівка, пр. Ломоносова, буд. 125, корпус А; ) заборгованість в сумі 455 124,80 грн., 3% річних в сумі 21 176,62 грн., інфляційні втрати в сумі 120 120,75 грн., судовий збір в сумі 7157,06 грн.

Видати наказ після набрання рішенням законної сили.

Згідно із ст.241 Господарського процесуального кодексу України рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга відповідно до ст.256 Господарського процесуального кодексу України на рішення суду подається протягом двадцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Апеляційна скарга на рішення суду може бути подана учасниками справи до Східного апеляційного господарського суду в порядку та строки, визначені Главою 1 Розділу IV Господарського процесуального кодексу України (з урахуванням п.17.5 Перехідних положень Господарського процесуального кодексу України).

Повний текст рішення складено та підписано 19.02.2024.

Повідомити учасників справи про можливість ознайомитись з електронною копією судового рішення в Єдиному державному реєстрі судових рішень за його веб-адресою: http://reyestr.court.gov.ua.

Суддя Ю.С. Зельман