ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ЛЬВІВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
УХВАЛА

17.01.2024 Справа № 914/206/23

м.Львів

Господарський суд Львівської області у складі судді Кітаєвої С.Б., при секретарі судового засідання Сосницькій А.А., розглянувши заяву Державного агентства резерву України, м.Київ

про зміну способу виконання судового рішення

у справі

за позовом: Державного агентства резерву України, м.Київ

до відповідача: Державного підприємства «Стрийський комбінат хлібопродуктів №1», м.Стрий Львівської області

про зобов`язання повернути до державного резерву матеріальні цінності та сплату штрафних санкцій на загальну суму 6528636,19 грн.

Представники сторін:

від заявника: Михайлець О.М. представник ( в режимі відеоконференції)

від відповідача: Галик Л.М.-представник

Суть спору:

Державне агентство резерву України звернулося до Господарського суду Львівської області з позовом до Державного підприємства «Стрийський комбінат хлібопродуктів №1» про зобов`язання повернути до державного резерву матеріальні цінності та сплату штрафних санкцій на загальну суму 6528636,19 грн., а саме: 4631759,07 грн. 100% штрафу та 1896877,12 грн. пені.

Рішенням Господарського суду Львівської області від 21.06.2023 у справі №914/206/23 позов Державного агентства резерву України задоволено повністю; зобов`язано Державне підприємство «Стрийський комбінат хлібопродуктів № 1» повернути до державного резерву матеріальні цінності, щодо яких встановлено факти незабезпечення збереження, а саме: 678,085 тонн пшениці 3 класу, 11,678 тонн жита гр. А, 10,137 тонн вівса 4 класу, 2,364 тонн зерносуміші; стягнуто із Державного підприємства «Стрийський комбінат хлібопродуктів № 1» на користь Державного агентства резерву України 4 618 197,37 грн. 100 % штрафу, 1 896 877,12 грн. пені, 100207,12 грн. судового збору.

21.08.2023 на виконання вказаного рішення судом видано відповідні накази.

26.12.2023, за вх.№5144/23, на поштову адресу суду від позивача надійшла заява про зміну способу виконання рішення Господарського суду Львівської області від 21.06.2023 у справі №914/206/23.

Ухвалою суду від 29.12.2023 судом прийнято заяву Державного агентства резерву України про зміну способу та порядку виконання рішення Господарського суду Львівської області від 21.06.2023 у справі № 914/206/23 до розгляду та призначено розгляд заяви в судовому засіданні на 11.01.2024.

08.01.2024, за вх.№540/24, через систему «Електронний суд» від представника позивача поступило клопотання від 08.01.2024 про участь представника позивача в судовому засіданні, призначеному на 11.01.2024 на 13 год. 40 хв, в режимі відеоконференції поза межами приміщення суду з використанням власних технічних засобів з використанням програмного забезпечення «Easy Con». Ухвалою від 10.01.2024 судом відмовлено у задоволенні клопотання позивача.

10.01.2024, за вх.№811/24, від позивача поступило пояснення, в якому просить задоволити заяву про зміну способу виконання рішення суду та зупинити виконання рішення Господарського суду Львівської області від 21.06.2023 у справі №914/206/23.

11.01.2024, за вх.№1067/24, на поштову адресу суду від відповідача поступило пояснення на заяву позивача про зміну способу виконання рішення суду.

Судове засідання 11.01.2024 не відбулось у зв`язку з оголошенням у місті Львові сигналу «Повітряна тривога».

Ухвалою від 11.01.2024 судом призначено судове засідання на 17.01.2024.

13.01.2024 в системі «Електронний суд» представником позивача зареєстровано клопотання (вх.№1196/24 від 15.01.2024) про участь у судовому засіданні 17.01.2024 в режимі відеоконференції поза межами приміщення суду. Ухвалою суду від 16.01.2024 клопотання позивача судом задоволено.

Позивач явку повноважного представника в судове засідання 17.01.2024 забезпечив в режимі відеоконференції. Представник позивача надала пояснення суду, підтримала заяву про зміну способу виконання рішення у повному обсязі.

Відповідач явку повноважного представника в судове засідання 17.01.2024 забезпечив, вимоги заяви підтримав.

В засіданні проголошено вступну та резолютивну частини ухвали за результатами розгляду заяви позивача.

При розгляді заяви Державного агентства резерву України про зміну способу виконання рішення Господарського суду Львівської області від 21.06.2023 у справі №914/206/23, суд виходив з наступного.

Відповідно до ч. 1 ст. 331 Господарського процесуального кодексу України за заявою сторони суд, який розглядав справу як суд першої інстанції, може відстрочити або розстрочити виконання рішення, а за заявою стягувача чи виконавця (у випадках, встановлених законом), - встановити чи змінити спосіб або порядок його виконання.

Згідно з ч. 2 ст. 331 Господарського процесуального кодексу України заява про встановлення або зміну способу або порядку виконання, відстрочення або розстрочення виконання судового рішення розглядається у десятиденний строк з дня її надходження у судовому засіданні з повідомленням учасників справи.

Відповідно до ч. 3 ст. 331 Господарського процесуального кодексу України підставою для встановлення або зміни способу або порядку виконання, відстрочки або розстрочки виконання судового рішення є обставини, що істотно ускладнюють виконання рішення або роблять його неможливим.

З аналізу норм чинного законодавства під зміною способу і порядку виконання рішення суду слід розуміти прийняття господарським судом нових заходів для реалізації такого рішення в разі неможливості його виконання у порядку та у спосіб, що раніше встановлені. Підставою для зміни способу та порядку виконання рішення можуть бути конкретні обставини, що ускладнюють виконання рішення або роблять його неможливим у визначений строк або у спосіб, встановлений господарським судом.

Зміна способу виконання рішення не є прийняттям нового рішення, яке підлягає окремому виконанню, а означає прийняття судом нових заходів для реалізації рішення в разі неможливості його виконання у спосіб встановлений у рішенні та припинення здійснення тих заходів, які були визначені рішенням та здійснення їх у спосіб, встановлений ухвалою, винесеною відповідно до норм процесуального права.

Отже, така ухвала є допоміжним процесуальним актом реагування суду на перешкоди, які унеможливлюють або ускладнюють виконання судового рішення та спрямована на забезпечення повного виконання рішення суду і відповідного судового наказу.

Законодавець у ч. 1 ст. 16 Цивільного кодексу України встановив, що кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу, а в ч. 2 цієї статті визначив способи здійснення захисту цивільних справ та інтересів судом. Спосіб виконання рішення визначається на підставі встановлених у ст. 16 Цивільного кодексу України способів захисту цивільних прав.

Зміна способу і порядку виконання рішення полягає у заміні одного заходу примусового виконання іншим. Вирішуючи питання про зміну способу виконання рішення, суд повинен з`ясувати обставини, що свідчать про абсолютну неможливість такого виконання рішення суду.

Поняття «спосіб і порядок» виконання судового рішення мають спеціальне значення, яке розраховане на виконавче провадження. Спосіб виконання судового рішення - це спосіб реалізації та здійснення способу захисту, встановленого статтею 16 Цивільного кодексу України. Для зміни способу виконання судового рішення необхідним є з`ясування питання чи не призведе така зміна способу виконання до зміни первісно обраного позивачем способу захисту своїх прав та інтересів, оскільки змінюючи спосіб виконання судового рішення, суд не може змінювати останнє по суті.

Зміна способу та порядку виконання рішення є однією з процесуальних гарантій захисту та відновлення захищених судом прав та інтересів фізичних і юридичних осіб. Зі змісту та призначення інституту зміни способу виконання рішення, ухвали, постанови вбачається, що він є ефективним процесуальним засобом на гарантування виконання рішення (пункт 3 мотивувальної частини рішення Конституційного Суду України від 25.04.2015 №11-рп/2012).

Заявник мотивує заяву тим, що станом на 09.11.2023 рішення Господарського суду Львівської області від 21.06.2023 у справі №914/206/23 не виконано з боку ДП «Стрийський КХП №1», матеріальні цінності (зерно) до державного резерву не повернуті.

Статтею 129-1 Конституції України закріплено, що суд ухвалює рішення іменем України. Судове рішення є обов`язковим до виконання. Держава забезпечує виконання судового рішення у визначеному законом порядку. Контроль за виконанням судового рішення здійснює суд.

Стаття 326 ГПК України містить імперативний припис про те, що судові рішення, що набрали законної сили, є обов`язковими на всій території України, а у випадках, встановлених міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, - і за її межами.

Відповідно до частини 1 статті 327 ГПК України виконання судового рішення здійснюється на підставі наказу, виданого судом, який розглядав справу як суд першої інстанції.

Відповідно до пункту 2 мотивувальної частини рішення Конституційного Суду України від 13.12.2012 р. № 18-рп/2012 виконання судового рішення є невід`ємною складовою права кожного на судовий захист і охоплює, зокрема, законодавчо визначений комплекс дій, спрямованих на захист і відновлення порушених прав, свобод, законних інтересів фізичних та юридичних осіб, суспільства, держави.

Обов`язком сторін у господарському процесі є доведення суду тих обставин, на які вони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень. Тобто обов`язок доказування покладається на сторони. Докази повинні бути належними та допустимими.

Згідно з частинами першою та третьою статті 74 ГПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи.

Обов`язок із доказування слід розуміти як закріплену в процесуальному та матеріальному законодавстві міру належної поведінки особи, що бере участь у судовому процесі, із збирання та надання доказів для підтвердження свого суб`єктивного права, що має за мету усунення невизначеності, яка виникає в правовідносинах у разі неможливості достовірно з`ясувати обставини, які мають значення для справи.

При цьому відповідно до статті 73 ГПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків.

Згідно зі статтею 77 ГПК України допустимість доказів полягає у тому, що обставини, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Докази, одержані з порушенням закону, судом не приймаються.

Відповідно до статті 79 ГПК України наявність обставини, на яку сторона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, вважається доведеною, якщо докази, надані на підтвердження такої обставини, є більш вірогідними, ніж докази, надані на її спростування. Питання про вірогідність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.

Із внесенням 17.10.2019 змін до ГПК України його статтю 79 викладено у новій редакції, чим фактично впроваджено в господарський процес стандарт доказування "вірогідності доказів".

Зазначений стандарт підкреслює необхідність співставлення судом доказів, які надають позивач та відповідач. Тобто, з введенням в дію вказаного стандарту доказування необхідним є не надання достатньо доказів для підтвердження певної обставини, а надання саме тієї кількості, яка зможе переважити доводи протилежної сторони судового процесу.

Іншими словами тлумачення змісту статті 79 ГПК України свідчить, що нею покладено на суд обов`язок оцінювати докази, обставини справи з огляду на їх вірогідність, яка дозволяє дійти висновку, що факти, які розглядаються скоріше були (мали місце), аніж не були.

Одночасно статтею 86 ГПК України передбачено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також вірогідність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Таким чином, з`ясування фактичних обставин справи має здійснюватися судом із застосуванням критеріїв оцінки доказів передбачених статтею 86 ГПК України щодо відсутності у доказів заздалегідь встановленої сили та оцінки кожного доказу окремо та їх сукупності в цілому.

Верховний Суд, в ході касаційного перегляду судових рішень, неодноразово наголошував щодо необхідності застосування категорій стандартів доказування та зазначав, що принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин справи. Зазначений принцип передбачає покладання тягаря доказування на сторони. Одночасно цей принцип не передбачає обов`язку суду вважати доведеною та встановленою обставину, про яку сторона стверджує. Така обставина підлягає доказуванню таким чином, аби задовольнити, як правило, стандарт переваги більш вагомих доказів, тобто коли висновок про існування стверджуваної обставини з урахуванням поданих доказів видається більш вірогідним, ніж протилежний.

Такий підхід узгоджується з судовою практикою Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ), який у рішенні від 23.08.2016 у справі "Дж. К. та Інші проти Швеції" зазначив, що "у країнах загального права у кримінальних справах діє стандарт доказування "поза розумним сумнівом" ("beyond reasonable doubt"). Натомість, у цивільних справах закон не вимагає такого високого стандарту; скоріше цивільна справа повинна бути вирішена з урахуванням "балансу вірогідностей". … Суд повинен вирішити, чи являється вірогідність того, що на підставі наданих доказів, а також правдивості тверджень заявника, вимога цього заявника заслуговує довіри".

Заявником не подано жодних доказів на підтвердження обставин, які ускладнюють виконання рішення суду, а саме не долучено належних та допустимих доказів неможливості виконання рішення суду органом виконавчої служби в порядку передбаченому Законом України «Про виконавче провадження» та у спосіб визначений судовим рішенням, тобто не надано доказів відсутності у відповідача присудженого позивачеві майна в натурі, засвідченої державним/приватним виконавцем, зокрема його постановою про повернення виконавчого документа з підстави відсутності майна, постанови про закінчення виконавчого провадження.

Також суд зазначає, що у заяві, як на підставу зміни способу виконання рішення суду, заявник посилається на постанову Кабінету Міністрів України від 30.06.2023, яка, за висловлюваннями заявника, не може бути надана суду для дослідження, оскільки має гриф «Таємно».

Відповідно до ст. 1 Закону України «Про державну таємницю», державна таємниця (далі також - секретна інформація) - вид таємної інформації, що охоплює відомості у сфері оборони, економіки, науки і техніки, зовнішніх відносин, державної безпеки та охорони правопорядку, розголошення яких може завдати шкоди національній безпеці України та які визнані у порядку, встановленому цим Законом, державною таємницею і підлягають охороні державою.

Відповідно до ст. 22 Закону України «Про державну таємницю», зокрема, залежно від ступеня секретності інформації встановлюються такі форми допуску до державної таємниці:

форма 1 - для роботи з секретною інформацією, що має ступені секретності "особливої важливості", "цілком таємно" та "таємно";

форма 2 - для роботи з секретною інформацією, що має ступені секретності "цілком таємно" та "таємно";

форма 3 - для роботи з секретною інформацією, що має ступінь секретності "таємно", а також такі терміни дії допусків:

для форми 1 - 5 років;

для форми 2 - 7 років;

для форми 3 - 10 років

Відповідно до Закону України "Про державну таємницю" кожному документу, виробу або іншому матеріальному носію таємної інформації надається відповідний гриф секретності: "особливої важливості", "цілком таємно" або "таємно".

Докази наявності у володінні/розпорядженні Заявника таємної інформації, носії якої у встановленому порядку отримали гриф "особливої важливості", "цілком таємно" або "таємно", Заявником не надавались та у матеріалах справи відсутні.

Відповідно до частини 7 статті 6 Закону України "Про доступ до публічної інформації" обмеженню доступу підлягає інформація, а не документ. Якщо документ містить інформацію з обмеженим доступом, для ознайомлення надається інформація, доступ до якої не обмежений.

У випадку, якщо згідно вимог законодавства у справі має бути досліджено документ, що містить інформацію, яка становить державну таємницю, особа, у розпорядженні якої знаходиться цей документ, зобов`язана вжити заходи, які дозволяють приховати розміщену у документі таємну інформацію від несанкціонованого доступу осіб, які не мають відповідного допуску, та забезпечити можливість вільного ознайомлення суду і учасників справи з тією інформацією в документі, яка не відноситься до таємної.

Відтак, із врахуванням вищенаведеного, посилання на постанову Кабінету Міністрів України як на підставу для зміни способу виконання рішення суду є недоведеним.

Відповідно до ч.1 ст.331 ГПК України за заявою сторони суд, який розглядав справу як суд першої інстанції, може відстрочити або розстрочити виконання рішення, а за заявою стягувача чи виконавця (у випадках, встановлених законом), - встановити чи змінити спосіб або порядок його виконання.

Крім того, суд зазначає, що обов`язковою умовою для можливості законної передачі справи в порядку виключної підсудності на розгляд місцевому господарському суду, юрисдикція якого поширюється на місто Київ, є саме наявність у цій справі матеріалів, які містять державну таємницю - носії інформації, яким надано гриф "особливої важливості", "цілком таємно" або "таємно".

Як вже зазначено вище в ухвалі, підставою для зміни способу та порядку виконання рішення можуть бути конкретні обставини, що ускладнюють виконання рішення або роблять його неможливим у визначений строк або встановленим господарським судом способом.

У даному випадку, Державне агентство резерву України, звертаючись із заявою про зміну способу і порядку виконання судового рішення, фактично просить змінити спосіб виконання судового рішення з повернення майна (примусове виконання обов`язку в натурі, пункт 5 частини 2 статті 16 Цивільного кодексу України) на стягнення його вартості (відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди, пункт 8 частини 2 статті 16 Цивільного кодексу України), що є зміною рішення суду по суті та зміною способу захисту, передбаченого статтею 16 Цивільного кодексу України.

За таких обставин, оскільки способом захисту в межах даної справи позивачем було обрано примусове виконання відповідачем обов`язку в натурі, відносно якого, власне, здійснювався розгляд справи по суті із відповідним дослідженням обставин, що входять до предмету доказування з огляду на заявлений предмет спору, вимога до відповідача про відшкодування вартості матеріальних цінностей державного резерву (стягнення) в сумі 4 618 197,37 грн. спрямована на зміну самого способу захисту (відносно якого розгляд справи не здійснювався), а не способу виконання рішення.

Із врахуванням вищенаведеного, оцінки поданих заявником в обгрунтування заяви доказів в сукупності з матеріалами справи, суд приходить до висновку, що заява не підлягає задоволенню.

Стосовно клопотання, викладеного у прохальній частині пояснення заявника вх.№811/24 від 10.01.2024 щодо зупинення виконання рішення Господарського суду Львівської області від 21.06.2023 у справі №914/206/23.

Порядок зупинення виконання судового рішення встановлено ст. 332 ГПК України, згідно ч. 1 якої, суд касаційної інстанції за заявою учасника справи або за своєю ініціативою може зупинити виконання оскарженого рішення суду або зупинити його дію (якщо рішення не передбачає примусового виконання) до закінчення його перегляду в касаційному порядку.

Отже, зупинення виконання судового рішення віднесено до повноважень суду касаційної інстанції.

Керуючись статтями 234, 235, 331 Господарського процесуального кодексу України, суд,-

УХВАЛИВ:

1.У задоволенні заяви Державного агентства резерву України про зміну способу виконання рішення відмовити.

2. У задоволенні клопотання про зупинення виконання рішення Господарського суду Львівської області від 21.06.2023 у справі №914/206/23 відмовити.

3. Ухвала набирає законної сили в порядку ст. 235 ГПК України та може бути оскаржене в порядку та строки, передбачені статтями 256, 257 Господарського процесуального кодексу України.

Суддя Кітаєва С.Б.