ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ОДЕСЬКОЇ ОБЛАСТІ
_______________________________________________________________________________________________________________________________________________________________
РІШЕННЯ

"05" лютого 2024 р.м. Одеса Справа № 916/2407/23

Господарський суд Одеської області у складі судді Щавинської Ю.М.

секретар судового засідання Арнаутова А.С.

розглянувши у відкритому судовому засіданні справу за позовом: Товариства з обмеженою відповідальністю "Бізнес Позика" (01133, м. Київ, б.Лесі Українки, буд.26, оф. 411)

до відповідача: Фізичної особи-підприємця Трофименка Дмитра Володимировича ( АДРЕСА_1 )

про стягнення 104 484,14 грн

та за зустрічним позовом: Фізичної особи-підприємця Трофименка Дмитра Володимировича ( АДРЕСА_1 )

до відповідача: Товариства з обмеженою відповідальністю "Бізнес Позика" (01133, м. Київ, б.Лесі Українки, буд.26, оф. 411)

про визнання недійсним договору та застосування наслідків недійсності правочину

за участю представників сторін:

від позивача (відповідач за зустрічним): Клименко Т.В. - довіреність від 12.09.2023

від відповідача (позивача за зустрічним): Федоров Д.С. - ордер АІ №1423688 від 12.07.2023

ВСТАНОВИВ:

1. Короткий зміст позовних вимог.

1.1. Позовні вимоги Товариства з обмеженою відповідальністю "Бізнес Позика".

06.06.2023 Товариство з обмеженою відповідальністю "Бізнес Позика" звернулося до Господарського суду Одеської області з позовною заявою до Фізичної особи-підприємця Трофименко Дмитра Володимировича, в якій просить суд стягнути з відповідача заборгованість за Договором № 065444-КС-011 про надання кредиту від 23.02.2022, що становить 104 484,14 грн, яка складається з: суми прострочених платежів по тілу кредиту 40 000 грн; суми прострочених платежів по процентах 58 484,14 грн; суми прострочених платежів за комісією 6 000 грн, а також суму судового збору у розмірі 2 147,20 грн.

1.2.Позовні вимоги Фізичної особи-підприємця Трофименка Дмитра Володимировича.

11.07.2023 Фізична особа-підприємець Трофименко Дмитро Володимирович звернувся до суду із зустрічною позовною заявою до Товариства з обмеженою відповідальністю "Бізнес Позика", в якій просить суд визнати недійсним кредитний договір № 065444-КС-011 про надання кредиту від 23.02.2022 та застосувати наслідки недійсності правочину, передбачені частиною першою ст.216 ЦК України, а також стягнути з ТОВ "Бізнес позика" судові витрати.

2. Заяви, клопотання, інші процесуальні дії у справі.

Ухвалою Господарського суду Одеської області від 12.06.2023 за даним позовом було відкрито провадження у справі №916/2407/23 в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи у порядку письмового провадження.

Крім того, вказаною ухвалою судом задоволено клопотання позивача та витребувано у Акціонерного товариства Комерційного банку "Приватбанк" наступну інформацію: чи випускалася банківська картка № НОМЕР_1 на ім`я ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_2 ); інформацію про рух коштів (виписку) по банківській картці № НОМЕР_1 за період з 23.02.2022 по 27.03.2023 включно.

10.07.2023 до суду від Акціонерного товариства Комерційного банку "Приватбанк" надійшов супровідний лист разом з витребуваною судом інформацією.

11.07.2023 ФОП Трофименко Д.В. подано до суду відзив на позовну заяву (т.1 а.с.71-74) та зустрічний позов.

Ухвалою суду від 17.07.2023 зустрічну позовну заяву Фізичної особи-підприємця Трофименко Д.В. залишено без руху, встановлено позивачу за зустрічним позовом десятиденний строк з дня вручення ухвали про залишення зустрічної позовної заяви без руху для усунення недоліків зустрічної позовної заяви шляхом надання до суду доказів, що підтверджують сплату судового збору у сумі 2 684 грн.

19.07.2023 до суду від ФОП Трофименко Д.В. надійшла заява з додатками, згідно якої позивач за зустрічним позовом, на виконання вимог вищевказаної ухвали суду, зазначені недоліки усунув.

Ухвалою суду від 24.07.2023 прийнято зустрічну позовну заяву Фізичної особи-підприємця Трофименко Д.В. до спільного розгляду та об`єднано в одне провадження з первісним позовом у справі №916/2407/23 за правилами загального позовного провадження.

У судовому засіданні 23.08.2023 представник ФОП Трофименко Д.В. на запитання суду пояснив, що вимоги за зустрічним позовом направлені на визнання недійсним договору, при цьому вимог про стягнення грошових коштів не заявлено. При цьому суму кредиту 40 000 грн має бути повернуто первісному позивачу в порядку ст.1057-1 ЦК України.

14.09.2023 до суду від ТОВ "Бізнес Позика" надійшов відзив на зустрічну позовну заяву (т.1 а.с.117-125).

19.09.2023 до суду від ФОП Трофименко Д.В. надійшла відповідь на відзив на зустрічний позов (т.2 а.с.1-9).

20.09.2023 до суду від ТОВ "Бізнес Позика" надійшли додаткові пояснення у справі (т.2 а.с.17-30).

Протокольною ухвалою від 20.09.2023 судом продовжено строк підготовчого провадження на 30 календарних днів.

У судовому засіданні 11.10.2023 суд за наслідком розгляду усного клопотання представника ТОВ "Бізнес Позика" поновив строк на подання відзиву на зустрічну позовну заяву.

Протокольною ухвалою від 11.10.2023 суд закрив підготовче провадження та призначив справу до розгляду по суті. При цьому суд також зазначив про можливість надання ТОВ "Бізнес Позика" додаткових доказів разом із відповідним клопотанням.

16.10.2023 ТОВ "Бізнес Позика" подано до суду клопотання про залучення додаткових доказів, в якому також просив суд визнати поважними причини пропуску строку для подання таких доказів із одночасним його поновлення. У судовому засіданні суд задовольнив клопотання позивача за первісним позовом, поновив строк та залучив до матеріалів справи надані докази.

У судовому засіданні 31.01.2024 представник ТОВ "Бізнес Позика" підтримав позовні вимоги, просив суд задовольнити первісний позов та відмовити у задоволенні зустрічного.

Представник ФОП Трофименко Д.В. у судовому засіданні 31.01.2024 просив суд задовольнити зустрічний позову та відмовити у задоволенні первісного.

У судовому засіданні 05.02.2024 судом оголошено вступну та резолютивну частини рішення.

3. Позиція учасників справи.

3.1. Доводи ТОВ "Бізнес Позика".

3.1.1. Щодо первісного позову.

23.02.2022 між ТОВ "Бізнес Позика" та ФОП Трофименко Д.В. укладено договір №065444-КС-011 про надання кредиту шляхом обміну електронними повідомленнями, підписаний у порядку, визначеному статтею 12 Законом України "Про електронну комерцію".

ТОВ "Бізнес Позика" свої зобов`язання за Договором кредиту виконало та надало Позичальнику грошові кошти в розмірі 40 000 грн шляхом перерахування на банківську картку Позичальника № НОМЕР_1 , яка вказана останнім при заповненні анкетних даних в особистому кабінеті, що підтверджується довідкою про видачу коштів.

Також приналежність відповідачу банківської карти № НОМЕР_1 , на яку перераховувались кредитні кошти, підтверджується скріншотом з онлайн банку АТ КБ "Приватбанк".

Зважаючи на ті обставини, що відповідач належним чином не виконує свої зобов?язання за Кредитним договором, у Боржника станом на 27.03.2023 року утворилась заборгованість за Договором № 065444-КС-011 про надання кредиту, у вигляді суми прострочених платежів по тілу кредиту 40 000 грн; суми прострочених платежів по процентах 58 484,14 грн; суми прострочених платежів за комісією 6 000 грн. Розмір заборгованості не змінювався з 10.08.2022 (строк кредитування).

Позов пред`явлено на підставі ст. 525, 526, 530, 610, 626, 628, 1049, 1050 ЦК України, ст. 193, 197 ГК України, Закону України "Про банківську діяльність", з урахуванням також положень Закону України "Про електронну комерцію".

3.1.2. Щодо зустрічного позову.

Позивачем за зустрічним позовом обрано неналежний спосіб захисту, оскільки положення ст. 228 ЦК України, на які посилається ФОП Трофименко Д.В., визначають, що правочин, який порушує публічний порядок, є нікчемним, а отже відсутня необхідність для визнання такого правочину недійсним.

Наведені ФОП Трофименко Д.В. обставини в якості підстав для визнання недійсним правочину, становлять виключно приватний характер і не носять публічного характеру та жодним чином не становлять небезпеку для інтересів держави та суспільства.

З урахуванням положень Інструкції 492, яка регулює відносини між клієнтами (власниками банківських рахунків) та обслуговуючими їх банками, саме ФОП Трофименко Д.В., який є власником банківського рахунку в АТ КБ "Приватбанк", який обслуговується за допомогою банківської карти № НОМЕР_1 , інформацію про яку саме ФОП Трофименко Д.В. надав до ТОВ "Бізнес Позика" в якості банківського реквізиту, по якому слід перераховувати суму кредиту, несе відповідальність та можливі ризики, включаючи і негативні наслідки, викладені в зустрічному позові, а покладення будь-якої відповідальності за такі дії на ТОВ "Бізнес Позика" (включаючи і визнання Кредитного договору недійсним) є безпідставним та незаконним.

Враховуючи статус та правовий режим банківських рахунків для здійснення підприємницької діяльності та поточних рахунків, відкритих як для приватної фізичної особи, ФОП Трофименко Д.В. не був жодним чином обмежений нормами Інструкції 492 одразу ж після зарахування суми кредиту самостійно перерахувати зазначені грошові кошти на будь-який його банківський рахунок, відкритий ним для підприємницької діяльності.

3.2. Доводи ФОП Трофименко Д.В.

3.2.1. Щодо первісного позову.

Позивач не довів факту перерахування коштів на виконання умов договору про надання кредиту відповідачу як фізичній особі-підприємцю.

Всупереч вимог ч.1 ст.13 Закону України "Про електронну комерцію", п.14 Постанови Правління Національного Банку України від 12.11.2003 № 492 "Про затвердження Інструкції про порядок відкриття і закриття рахунків клієнтів банків та кореспондентських рахунків банків - резидентів і нерезидентів", кредит з цільовим призначенням - для придбання товарів (робіт, послуг) для здійснення підприємницької, господарської діяльності, незалежної професійної діяльності, або будь-якої іншої не забороненої законом діяльності, видавався відповідачу - фізичній особі-підприємцю, шляхом переказу на поточний рахунок фізичної особи для власних потреб (картковий рахунок № НОМЕР_1 ) - НОМЕР_3 .

Перерахування суми кредиту на рахунок фізичної особи, яка не є стороною договору кредиту, та на яку умовами договору не покладено обов`язок погашення суми кредиту, стала причиною виникнення у відповідача, як фізичної особи, обов`язку включення суми кредиту до загального річного оподаткованого доходу та подання податкової декларації з подальшою сплатою суми податку на доходи фізичних осіб, що в даному випадку є надмірним податковим тягарем.

3.2.2. Щодо зустрічного позову.

Обґрунтування позовних вимог за зустрічним позовом в повній мірі охоплюють заперечення відповідача за первісним позовом, які судом відображені у п.3.2.1. рішення.

Крім того ФОП Трофименко Д.В. також вказує на те, що перерахування відповідачем за зустрічним позовом на підставі укладеного з фізичною особо-підприємцем грошових коштів на рахунок фізичної особи порушує публічний порядок оподаткування та звітності, що є порушенням інтересів держави та з урахуванням положень ст.203, 215, 228 ЦК України підставою для визнання договору недійсним.

4. Фактичні обставини, встановлені судом.

На підтвердження наявності між сторонами договірних відносин позивачем надано суду копію договору про надання кредиту №065444-КС-011 від 23.02.2022 (т.1 а.с.15-17), відповідно до умов якого ТОВ "Бізнес Позика" (Кредитодавець) надає ФОП Трофименко Д.В. (Позичальнику) грошові кошти в розмірі 40 000 грн на засадах строковості, поворотності, платності, а Позичальник зобов`язується повернути Кредит, сплатити проценти за користування кредитом у порядку та на умовах, визначених цим договором про надання кредиту, та Правилами про надання грошових коштів у кредит фізичним особам-підприємцям.

Пунктом 1 договору передбачено: строк кредиту - 24 тижні; процентна ставка - в день 0,86513750 (фіксована); комісія за надання кредиту 6 000 грн; загальний розмір наданого кредиту 40 000 грн; термін дії договору - до 10.08.2022; орієнтовна загальна вартість наданого кредиту 87960 грн; цілі (мета) кредиту - для придбання товарів (робіт, послуг) для здійснення підприємницької, господарської діяльності, незалежної професійної діяльності або будь-якої іншої не забороненої законом діяльності. Цей кредит не є споживчим кредитом.

Відповідно до п.2 договору протягом строку кредитування процентна ставка за кредитом (надалі - проценти за користування кредитом), нараховуються на залишок заборгованості по кредиту, наявну на початок календарного дня, за період фактичного користування кредитом, із урахуванням дня видачі кредиту та дня повернення кредиту згідно графіку платежів.

У п.3 договору визначено графік платежів, який містить інформацію щодо дат, сум погашення кредиту, процентів, комісії та розміру загальних платежів.

Згідно з п.5 договору позичальник підтверджує, що він ознайомлений з договором про надання кредиту та Правилами, текст яких розміщено на сайті кредитодавця, повністю розуміє всі умови, їх зміст, суть, об`єм зобов`язань та погоджується неухильно дотримуватись їх, та, відповідно, укладає договір.

Також позивачем надано суду копію пропозиції укласти договір (оферта) та прийняття (акцепт) пропозиції (оферти) (т.1 а.с.16-17), зміст яких відображає умови договору.

З метою доведення правової позиції позивачем також надано суду візуальну форму послідовності дій клієнта (а.с.18), яка в тому числі містить таку інформацію: вхід в особистий кабінет клієнт використовуючи номер телефону ідентифікувався в ІТС та зайшов в особистий кабінет (23.02.2022 11:26:07), отримання інформації про статус клієнта (23.02.2022 11:26:08), передача інформації обраних клієнтом умов кредиту - клієнт надає всю необхідну інформацію для формування Товариством належної пропозиції клієнту (23.02.2022 11:34:09), запит для відображення інформаційного повідомлення клієнту на номер телефону відправлено смс-повідомлення з одноразовим ідентифікатором G-1437 для підписання інформаційного повідомлення, про отримання згоди від третіх осіб на передачу та обробку їх персональних даних (23.02.2022 11:34:10), підписання інформаційного повідомлення клієнт підписав одноразовим ідентифікатором G-1437 інформаційне повідомлення про отримання згоди від третіх осіб на передачу та обробку їх персональних даних (23.02.2022 11:34:37), Формування шаблону оферти - Товариство направило (розмістило) клієнту в ІТС індивідуальну оферту (з відповідними активними посиланнями), яка містить істотні умови Договору (23.02.2022 11:34:49), Запит на формування одноразового ідентифікатора для підписання Договору - Відправлення в смс-повідомленні на номер телефону клієнта одноразового ідентифікатора G-5931 (23.02.2022 11:34:59), запит на відправку шаблону акцепту - Клієнт ознайомився з офертою Товариства та приймає її умови (23.02.2022 11:35:09), Підписання Договору Клієнтом Акцептування клієнтом умов оферти, шляхом надсилання Товариству акцепту та підписання договору одноразовим ідентифікатором G-5931 (дані в електронній формі у вигляді алфавітно цифрової послідовності, що додаються до інших електронних даних особою, яка прийняла пропозицію (оферту) укласти Договір, та надсилаються іншій стороні цього Договору) (23.02.2022 11:35:42), підписання договору товариством підписання договору кваліфікованим електронним підписом відповідальної особи товариства. Електронний договір укладений шляхом обміну електронними повідомленнями, підписаний у порядку, визначеному ст. 12 Закону України "Про електронну комерцію", Формування інформаційного повідомлення про успішне підписання договору - після укладення Договору Товариство направило (розмістило) клієнту в ІТС підтвердження вчинення електронного правочину у формі електронного документа (23.02.2022 11:35:47), Відправка документів на електронну пошту Договір, додатки до нього та Правила кредитування відправлені клієнту на електронну пошту, вказану як електронний засіб зв`язку з Позичальником (23.02.2022 11:35:49), відображення документів у особистому кабінеті - розміщення в особистому кабінеті клієнта підписаного Договору та додатків до нього, Правил кредитування в цілодобовому онлайн доступі (23.02.2022 11:35:52).

В матеріалах справи також наявні анкета клієнта ФОП Трофименко Д.В., яка містить інформацію щодо РНОКПП, дати народження, документа, що посвідчує особу, вид підприємницької діяльності, номер телефону, електрону пошту, номер рахунку та інше. Крім того позивачем надано копію паспорта та РНОКПП відповідача.

На підтвердження перерахування кредитних коштів у сумі 40 000 грн на рахунок № НОМЕР_4 позивачем надано суду платіжне доручення №33711 від 23.02.2022 (т.2 а.с.53).

Обставина перерахування грошових коштів у сумі 40 000 грн на визначений в анкеті клієнта рахунок підтверджується випискою АТ КБ "Приват Банк", що була надана на вимогу суду (т.1 а.с.54). Відповідач обставину перерахування грошових коштів на його карку, відкриту на ім`я Трофименко Д.В., не заперечує. Не заперечує ФОП Трофименко Д.В. також ту обставину, що саме ним було надано кредитодавцю реквізити банківської карти для перерахування кредитних коштів.

Наявні в матеріалах справи докази свідчать, що відповідачем жодних платежів в рахунок погашення кредиту, відсотків та комісії сплачено не було.

Згідно наданого позивачем розрахунку заборгованість відповідача по тілу кредиту становить 40 000 грн, про процентах 58 484,14 грн, по комісії 6 000 грн.

Доказів оплати відповідних сум заборгованості матеріали справи не містять.

5. Позиція суду.

5.1. Щодо виникнення між сторонами договірних правовідносин.

У відповідності до ст. 626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

За приписами ст. 627 ЦК України сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Відповідно до ст. 628 ЦК України зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Згідно положень ч. 1 та ч. 2 ст. 639 ЦК України договір може бути укладений у будь-якій формі, якщо вимоги щодо форми договору не встановлені законом. Якщо сторони домовилися укласти договір у певній формі, він вважається укладеним з моменту надання йому цієї форми, навіть якщо законом ця форма для даного виду договорів не вимагалася. Якщо сторони домовилися укласти договір за допомогою інформаційно-телекомунікаційних систем, він вважається укладеним у письмовій формі.

Відповідно до ч. 1, ч. 2 ст. 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти.

Частиною 2 ст. 1054 ЦК України встановлено, що до відносин за кредитним договором застосовуються положення параграфа 1 цієї глави, якщо інше не встановлено цим параграфом і не випливає із суті кредитного договору.

За умовами ч.1 ст.1055 ЦК України кредитний договір укладається у письмовій формі.

Особливості укладання кредитного договору в електронному вигляді визначені Законом України "Про електронну комерцію".

За змістом статті 11 Закону України "Про електронну комерцію" електронний договір укладається шляхом пропозиції його укласти (оферти) однією стороною та її прийняття (акцепту) другою стороною. Електронний договір вважається укладеним з моменту одержання особою, яка направила пропозицію укласти такий договір, відповіді про прийняття цієї пропозиції в порядку, визначеному частиною шостою цієї статті (частина 3).

Пропозиція укласти електронний договір (оферта) може бути зроблена шляхом надсилання комерційного електронного повідомлення, розміщення пропозиції (оферти) у мережі Інтернет або інших інформаційно-комунікаційних системах (частина 4).

Пропозиція укласти електронний договір (оферта) може включати умови, що містяться в іншому електронному документі, шляхом перенаправлення (відсилання) до нього.

Особі, якій адресована пропозиція укласти електронний договір (оферта), має надаватися безперешкодний доступ до електронних документів, що включають умови договору, шляхом перенаправлення (відсилання) до них.

Включення до електронного договору умов, що містяться в іншому електронному документі, шляхом перенаправлення (відсилання) до такого документа, якщо сторони електронного договору мали змогу ознайомитися з ним, не може бути підставою для визнання правочину нікчемним (частина 5).

Відповідь особи, якій адресована пропозиція укласти електронний договір, про її прийняття (акцепт) може бути надана шляхом: надсилання електронного повідомлення особі, яка зробила пропозицію укласти електронний договір, підписаного в порядку, передбаченому ст.12 цього Закону; заповнення формуляра заяви (форми) про прийняття такої пропозиції в електронній формі, що підписується в порядку, передбаченому ст. 12 цього Закону; вчинення дій, що вважаються прийняттям пропозиції укласти електронний договір, якщо зміст таких дій чітко роз`яснено в інформаційній системі, в якій розміщено таку пропозицію, і ці роз`яснення логічно пов`язані з нею (частина 6).

За правилом частини восьмої статті 11 Закону України "Про електронну комерцію" у разі якщо укладення електронного договору відбувається в інформаційно-телекомунікаційній системі суб`єкта електронної комерції, для прийняття пропозиції укласти такий договір особа має ідентифікуватися в такій системі та надати відповідь про прийняття пропозиції (акцепт) у порядку, визначеному частиною шостою цієї статті. Такий документ оформляється у довільній формі та має містити істотні умови, передбачені законодавством для відповідного договору.

Електронний договір, укладений шляхом обміну електронними повідомленнями, підписаний у порядку, визначеному статтею 12 цього Закону, вважається таким, що за правовими наслідками прирівнюється до договору, укладеного в письмовій формі. Кожний примірник електронного документа з накладеним на нього підписом, визначеним статтею 12 цього Закону, є оригіналом такого документа.

Стаття 12 Закону України "Про електронну комерцію" визначає порядок підписання угоди в сфері електронної комерції. Якщо відповідно до акту цивільного законодавства або за домовленістю сторін електронний правочин має бути підписаний сторонами, моментом його підписання є використання електронного підпису або електронного цифрового підпису відповідно до Закону України "Про електронний цифровий підпис", за умови використання засобу електронного цифрового підпису усіма сторонами електронного правочину; електронного підпису одноразовим ідентифікатором, визначеним цим Законом; аналога власноручного підпису (факсимільного відтворення підпису за допомогою засобів механічного або іншого копіювання, іншого аналога власноручного підпису) за письмовою згодою сторін, у якій мають міститися зразки відповідних аналогів власноручних підписів.

Згідно з п. 6, 12 ч.1 ст. 3 Закону України "Про електронну комерцію" електронний підпис одноразовим ідентифікатором - дані в електронній формі у вигляді алфавітно-цифрової послідовності, що додаються до інших електронних даних особою, яка прийняла пропозицію (оферту) укласти електронний договір, та надсилаються іншій стороні цього договору; одноразовий ідентифікатор - це алфавітно-цифрова послідовність, що її отримує особа, яка прийняла пропозицію (оферту) укласти електронний договір шляхом реєстрації в інформаційно-комунікаційній системі суб`єкта електронної комерції, що надав таку пропозицію. Одноразовий ідентифікатор може передаватися суб`єктом електронної комерції, що пропонує укласти договір, іншій стороні електронного правочину засобом зв`язку, вказаним під час реєстрації у його системі, та додається (приєднується) до електронного повідомлення від особи, яка прийняла пропозицію укласти договір (пункт 12 частини першої статті 3 Закону України "Про електронну комерцію").

Отже із змісту названих положень Закону випливає, що електронний договір може бути підписаний стороною за допомогою одноразового ідентифікатора, отримання якого є неможливим без прийняття особою пропозиції укласти електронний договір.

Згідно з ч. 1, 2, 3 ст. 13 ГПК України судочинство у господарських судах здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених цим Кодексом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом.

Відповідно до ст.73 ГПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Відповідно до ч.1, 3 ст. 74 ГПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи.

Згідно до ст.79 ГПК України наявність обставини, на яку сторона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, вважається доведеною, якщо докази, надані на підтвердження такої обставини, є більш вірогідними, ніж докази, надані на її спростування. Питання про вірогідність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.

Надані позивачем докази на підтвердження обставини укладання між сторонами електронного договору за допомогою одноразового паролю-ідентифікатора, відповідають критерію вірогідності щодо обставини укладання між сторонами договору.

При цьому суд зауважує, що без отримання листа на адресу електронної пошти та/або смс-повідомлення, без здійснення входу на сайт товариства за допомогою логіна особистого кабінету і пароля особистого кабінету кредитний договір між позивачем та відповідачем не був би укладений.

Суд також враховує, що відповідачем жодних заперечень щодо укладання договору не заявлено.

5.2. Щодо вимог про визнання договору недійсним.

Враховуючи, що вимоги про визнання недійсним спірного договору виключають можливість задоволення первісних позовних вимог, суд спочатку вважає за необхідне надати оцінку зустрічним позовним вимогам.

Відповідно до ч.1 ст. 15, частини першої статті 16 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Статтею 20 Господарського кодексу України визначено, що кожний суб`єкт господарювання та споживач має право на захист своїх прав і законних інтересів.

Частиною 1 статті 202 Цивільного кодексу України визначено, що правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

Відповідно до частини 2 статті 16 Цивільного кодексу України одним із способів захисту цивільного права може бути визнання правочину недійсним.

Згідно з частиною 1 статті 215 Цивільного кодексу України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається.

Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).

Частинами 1-3, 5 та 6 статті 203 Цивільного кодексу України встановлено, що зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам; особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності; волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі; правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Відповідно до статті 204 Цивільного кодексу України правомірність правочину презюмується. Отже, обов`язок доведення наявності обставин, з якими закон пов`язує визнання господарським судом оспорюваного правочину недійсним, покладається на позивача.

Вирішуючи спори про визнання правочинів (господарських договорів) недійсними, господарський суд повинен встановити наявність фактичних обставин, з якими закон пов`язує визнання таких правочинів (господарських договорів) недійсними на момент їх вчинення (укладення) і настання відповідних наслідків та, в разі задоволення позовних вимог, зазначати в судовому рішенні в чому конкретно полягає неправомірність дій сторони та яким нормам законодавства не відповідає оспорюваний правочин.

За твердженням позивача за зустрічним позовом укладений між сторонами договір про надання кредиту суперечать вимогам ч.1 ст.13 Закону України "Про електронну комерцію", п. 14 Постанови Правління Національного Банку України від 12.11.2003 року № 492 «Про затвердження Інструкції про порядок відкриття і закриття рахунків клієнтів банків та кореспондентських рахунків банків - резидентів і нерезидентів» (далі Інструкція №492).

Зокрема, позивач за зустрічним позовом зазначає, що забороняється використовувати поточні рахунки фізичних осіб, що відкриваються для власних потреб, для проведення операцій, пов`язаних із здійсненням підприємницької та незалежної професійної діяльності. За поточними рахунками в національній валюті фізичних осіб - резидентів здійснюються всі види розрахунково-касових операцій відповідно до умов договору та вимог законодавства України, які не пов`язані із здійсненням підприємницької та незалежної професійної діяльності.

Надаючи оцінку таким доводам, суд враховує наступне.

Перш за все суд враховує, що позивачем за зустрічним позовом обставина укладання між сторонами договору у наданій позивачем редакції визнається. При цьому зміст договору свідчить про обізнаність позичальника з його умовами.

Також ФОП Трофименко Д.В. жодним чином не заперечується обставина вказання саме ним номеру банківської карти для перерахування кредитних коштів, а також обставина перерахування на таку карту повної суми кредиту.

Так дійсно положення п.14 Інструкції №492 встановлено заборону використання поточних рахунків фізичних осіб, що відкриваються для власних потреб, для проведення операцій, пов`язаних із здійсненням підприємницької та незалежної професійної діяльності. Крім того названим пунктом також визначено, що за поточними рахунками в національній валюті фізичних осіб - резидентів здійснюються всі види розрахунково-касових операцій відповідно до умов договору та вимог законодавства України, які не пов`язані із здійсненням підприємницької та незалежної професійної діяльності.

Тобто названі положення Інструкції №492 розрізняють поняття рахунок фізичної особи, що відкривається для власних потреб, а також рахунок, що відкривається для проведення операцій, пов`язаних із здійсненням підприємницької діяльності.

Натомість п.13 Інструкції №492 визначено, що банк має право відмовити клієнту в обслуговуванні рахунку у випадках, передбачених законодавством України і договором. Банки та їх клієнти зобов`язані дотримуватися вимог законодавства України з питань відкриття та закриття рахунків і цієї Інструкції. Банки та їх клієнти несуть відповідальність, передбачену законодавством України, за порушення зазначених вимог.

Тобто відповідальність, пов`язану із використанням банківського рахунку клієнтом, несе сам клієнт. В будь-якому випадку жодна інша стороння особа, окрім власника банківської карти, не може нести відповідальність за використання такої карти для здійснення підприємницької чи іншої діяльності.

При цьому, суд зазначає, що фізична особа, яка в установленому законом порядку набула статусу фізичної особи - підприємця, не втрачає і не змінює свого статусу фізичної особи, якого вона набула з моменту народження, а лише набуває до нього нової ознаки- підприємця. При цьому правовий статус "фізична особа - підприємець" сам по собі не впливає на будь-які правомочності особи, зумовлені її цивільною право- і дієздатністю як фізичної особи, та жодним чином не обмежує їх. Аналогічні висновки викладено Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 06.06.2018 у справі №910/16713/15.

В силу ч. 1 ст. 52 ЦК України фізична особа - підприємець відповідає за зобов`язаннями, пов`язаними з підприємницькою діяльністю, усім своїм майном, крім майна, на яке згідно із законом не може бути звернено стягнення.

Тому, суд виходить з того, що використання картки фізичної особи, фізичною особою-підприємцем не впливає на дійсність договірних відносин, оскільки відповідачем самостійно обрано відповідну картку для ведення підприємницької діяльності, в тому числі у правовідносинах з ТОВ "Бізнес Позика".

Натомість ТОВ "Бізнес Позика" не є банківською установою, яка здійснювала випуск відповідної картки, а тому не може відповідати за недоліки у її використанні. Більш того на позивача не покладено обов`язок перевірки обставини належності вказаного позичальником рахунку фізичній особі-підприємцю чи фізичні особі, протилежного ФОП Трофименко Д.В. не доведено.

В той же час саме на особу власника банківської карти покладено обов`язок неухильного дотримання законодавства з питань використання електронного платіжного засобу та відповідно можливість і доцільність використання відповідної картки у договірних відносинах.

Крім того ФОП Трофименко Д.В. жодним чином не був позбавлений можливості перерахувати відповідні кошти на інший рахунок, чи вказати інший рахунок, відкритий для здійснення ним підприємницької діяльності чи одразу повернути отримані грошові кошти кредитодавцю.

Щодо доводів ФОП Трофименко Д.В. стосовно порушення публічного порядку оподаткування та звітності та як наслідок порушення інтересів держави, наведених в якості підстав для визнання недійсним договору, суд вказує наступне.

Частинами 1, 2 ст. 228 ЦК України встановлено, що правочин вважається таким, що порушує публічний порядок, якщо він був спрямований на порушення конституційних прав і свобод людини і громадянина, знищення, пошкодження майна фізичної або юридичної особи, держави, Автономної Республіки Крим, територіальної громади, незаконне заволодіння ним.

Правочин, який порушує публічний порядок, є нікчемним.

Виділяючи правочин, що порушує публічний порядок, як окремий вид нікчемних правочинів, ЦК України виходить зі змісту самої протиправної дії та небезпеки її для інтересів держави і суспільства загалом, а також значимості порушених інтересів внаслідок вчинення такого правочину.

При цьому категорія публічного порядку застосовується не до будь-яких правовідносин у державі, а лише щодо суттєвих основ правопорядку.

З огляду на зазначене, публічний порядок - це публічно-правові відносини, які мають імперативний характер і визначають основи суспільного ладу держави.

Отже, положеннями ст. 228 ЦК України визначено перелік правочинів, які є нікчемними як такі, що порушують публічний порядок.

Такими є правочини, що посягають на суспільні, економічні та соціальні основи держави, зокрема правочини, спрямовані на використання всупереч закону комунальної, державної або приватної власності; правочини, спрямовані на незаконне відчуження або незаконне володіння, користування, розпорядження об`єктами права власності українського народу - землею як основним національним багатством, що перебуває під особливою охороною держави, її надрами, іншими природними ресурсами (ст. 14 Конституції України); правочини щодо відчуження викраденого майна; правочини, що порушують правовий режим вилучених з обігу або обмежених в обігу об`єктів цивільного права тощо.

При кваліфікації правочину за ст. 228 ЦК України потрібно враховувати вину, яка виражається в намірі порушити публічний порядок сторонами правочину або однією зі сторін. Доказом вини може бути вирок суду, постановлений у кримінальній справі, щодо знищення, пошкодження майна чи незаконного заволодіння ним тощо (аналогічні висновки викладено у постановах Верховного Суду від 10.03.2020 у справі 910/24075/16, від 02.07.2020 у справі № 910/4932/19).

Велика Палата Верховного Суду у постанові від 29.09.2020 у справі № 688/2908/16-ц дійшла висновку, що правочин, який порушує публічний порядок є нікчемним, а визнання недійсним нікчемного правочину законом не передбачено, адже він таким є в силу закону. Тому такий спосіб захисту, як визнання недійсним нікчемного правочину, не є способом захисту прав та інтересів, установленим законом.

Натомість суд зазначає, що позивачем за зустрічним позовом не було надано належних та допустимих доказів, з якими закон пов`язує нікчемність правочину через порушення публічного порядку - спрямованості на порушення конституційних прав і свобод людини і громадянина, знищення, пошкодження майна фізичної або юридичної особи, держави, Автономної Республіки Крим, територіальної громади, незаконне заволодіння ним.

Натомість виникнення у Трофимчука Д.В., як вказує останній, надмірного податкового тягаря, по перше, не доведено жодними доказами, а, по друге, фактично є наслідком дій саме позивача за зустрічним позовом щодо зазначення реквізитів банківської карти, відкритої на ім`я фізичної особи, та жодним чином не може свідчити про порушення публічного порядку.

Частиною 3 ст. 228 ЦК України передбачено, що у разі недодержання вимоги щодо відповідності правочину інтересам держави і суспільства, його моральним засадам такий правочин може бути визнаний недійсним.

У законодавстві відсутні визначення понять "інтерес" загалом та "інтерес держави і суспільства" зокрема. Законодавство України не містить ані орієнтовного переліку сфер, у яких існують державні інтереси, ані критеріїв чи способів їх визначення.

Необхідною умовою для визнання господарського договору недійсним як такого, що завідомо суперечить інтересам держави і суспільства, є наявність наміру хоча б у однієї з сторін щодо настання відповідних наслідків. Для прийняття рішення у спорі необхідно встановлювати, у чому конкретно полягала завідомо суперечна інтересам держави й суспільства мета укладення господарського договору, якою із сторін та в якій мірі виконано зобов`язання, а також наявність наміру у кожної із сторін. Наявність такого наміру у сторін (сторони) означає, що вони (вона), виходячи з обставин справи, усвідомлювали або повинні були усвідомлювати протиправність договору, що укладається, суперечність його мети інтересам держави і суспільства та прагнули або свідомо допускали настання протиправних наслідків. Намір юридичної особи визначається як намір тієї посадової або іншої фізичної особи, яка підписала договір, маючи на це належні повноваження. За відсутності останніх наявність наміру у юридичної особи не може вважатися встановленою.

Аналогічні висновки викладено Верховним Судом у постанові від 18.01.2024 у справі №910/114/19.

Водночас позивачем за зустрічним позовом належними та допустимими доказами на підтверджено наявність у ТОВ "Бізнес Позика" в момент вчинення оспорюваного правочину умислу на його вчинення з метою, що завідомо суперечить інтересам держави і суспільства (ч. 3 ст. 228 ЦК України).

Понесення додаткових витрат може бути підставою для відшкодування збитків, однак не підтверджує нікчемність /недійсність укладеного договору.

З огляду на викладене, суд зауважує, що зміст укладеного між сторонами договору не суперечить Цивільному кодексу України, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам суспільства, держави, його моральним засадам, як передбачено статтею 203 Цивільного кодексу України, натомість перерахування грошових коштів на банківську картку фізичної особи, з урахуванням викладених вище висновків суду, жодним чином не свідчить про недійсність оспорюваного правочину, з огляду на що суд доходить висновку про відмову у задоволенні зустрічних позовних вимог.

Суд також вважає за необхідне зазначити, що Верховний Суд неодноразово наголошував (з урахуванням конкретних обставин справи) на необхідності врахування поведінки учасників спору з точку зору з її відповідності принципу добросовісності.

Так, Верховний Суд у складі об`єднаної палати Касаційного цивільного суду у постанові від 10.04.2019 у справі № 390/34/17 зазначив, що добросовісність (пункт 6 статті 3 Цивільного кодексу України) - це певний стандарт поведінки, що характеризується чесністю, відкритістю і повагою інтересів іншої сторони договору або відповідного правовідношення. Доктринаcontra factum proprium (заборони суперечливої поведінки) базується на давньоримській максимі "non concedit venire contra factum proprium" (ніхто не може діяти всупереч своїй попередній поведінці). В основі цієї доктрини є принцип добросовісності. Поведінкою, яка суперечить добросовісності та чесній діловій практиці, є, зокрема, поведінка, що не відповідає попереднім заявам або поведінці сторони, за умови, що інша сторона, яка діє собі на шкоду, розумно на них покладається.

Натомість дії ФОП Трофименко Д.В., який уклав кредитний договір, самостійно вказав реквізити банківської карти для перерахування кредитних коштів, отримав такі кошти, впродовж значного часу не повертав такі кошти, а в подальшому подав зустрічний позов та наполягає на тому, що укладений договір є недійсним фактично з підстав того, що грошові кошти перераховано на картку фізичної особи, суперечать його попередній поведінці (укладенню договору та вказанню реквізитів банківської карти фізичної особи) та є недобросовісними.

Суд також враховує висновок Верховного Суду, викладений у постанові від 27.01.2020 у справі №761/26815/17, про те, що недійсність правочину, договору, акту органу юридичної особи чи документу як приватно-правова категорія, покликана не допускати або присікати порушення цивільних прав та інтересів або ж їх відновлювати. По своїй суті ініціювання спору про недійсність правочину, договору, акту органу юридичної особи чи документу не для захисту цивільних прав та інтересів є недопустимим.

З огляду на що суд також зауважує, що дії, направлені на визнання певного правочину (договору) недійсним з метою невиконання зобов`язання за таким договором чи уникнення відповідальності за невиконання зобов`язання є недопустимим.

5.3. Щодо вимог про стягнення тіла кредиту за договором.

Таким чином, установивши, що спірний договір укладений сторонами в електронному вигляді з використанням електронного підпису одноразовим ідентифікатором, що відповідає вимогам статті 12 Закону України "Про електронну комерцію", при укладенні цього договору сторони досягли згоди щодо всіх його істотних умов, а також те, що договір відповідає презумпції дійсності правочину, з урахуванням доведення матеріалами справи обставини отримання відповідачем за первісним позовом грошових коштів, суд зазначає про наявність у відповідача обов`язку з повернення кредитних коштів.

За частиною першою статті 1049 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором.

Враховуючи підтвердження матеріалами справи обставини укладання між сторонами договору у письмовій формі та обставини надання позивачем за первісним позовом кредитних коштів, з огляду на те, що належних доказів, які б спростовували наявність заборгованості по тілу кредиту, відповідач за первісним позовом, згідно приписів ст. 74, 76-77 ГПК України, не надав, суд доходить до висновку про наявність підстав для стягнення з відповідача суми заборгованості по тілу кредиту у сумі 40 000 грн.

5.4. Щодо вимог про стягнення процентів та комісії.

Відповідно до частини 1 статті 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики.

Частинами 1 та 2 ст. 1056-1 встановлено, що процентна ставка за кредитом може бути фіксованою або змінюваною. Тип процентної ставки визначається кредитним договором. Розмір процентів, тип процентної ставки (фіксована або змінювана) та порядок їх сплати за кредитним договором визначаються в договорі залежно від кредитного ризику, наданого забезпечення, попиту і пропозицій, які склалися на кредитному ринку, строку користування кредитом, розміру облікової ставки та інших факторів на дату укладення договору.

Як вже було зазначено судом, процентна ставка а також розмір комісії сторонами погоджено умовами укладеного між ними договору.

За результатами перевірки розрахунку процентів та комісії з урахуванням визначеного позивачем періоду її нарахування судом не виявлено помилок розрахунку.

Суд виходить з того, що позивачем проведено нарахування у межах строку кредитування, а сума вимог зі сплати комісії не перевищує її розмір, який визначений п. 1, 3 Договору про надання кредиту.

Позивачем не нараховано на прострочені платежі відсотки річні або інфляційні втрати, чим дотримано вимог п. 18 Прикінцевих та Перехідних положень ЦК України.

При цьому суд також враховує, що відповідачем за первісним позовом жодних заперечень щодо правильності розрахунку процентів та комісії ані у заявах по суті справи, ані усно під час розгляду справи не заявлено, контррозрахунку не надано.

Таким чином, позовні вимоги ТОВ "Бізнес Позика" підлягають задоволенню у заявленому розмірі: 58 484,14 грн - прострочених платежів по процентах, 6 000 грн - прострочених платежів за комісією.

Приймаючи до уваги задоволення первісних позовних вимог в повному обсязі, витрати по сплаті судового збору, відповідно до ст.129 Господарського процесуального кодексу України, покладаються на відповідача за первісним позовом. При цьому, враховуючи відмову у задоволенні зустрічного позову, судові витрати, понесені при поданні такого позову, покладаються на ФОП Трофименко Д.В.

Керуючись ст.129, 232, 233, 236-238, 240-241 Господарського процесуального кодексу України, суд

В И Р І Ш И В:

1. Позов Товариства з обмеженою відповідальністю "Бізнес Позика" до Фізичної особи-підприємця Трофименка Дмитра Володимировича про стягнення задовольнити.

2. Стягнути з Фізичної особи-підприємця Трофименка Дмитра Володимировича ( АДРЕСА_1 . РНОКПП НОМЕР_2 ) на користь Товариства з обмеженою відповідальністю "Бізнес Позика" (01133, м. Київ, б.Лесі Українки, буд.26, оф. 411, ) тіло кредиту у сумі 40 000 /сорок тисяч/ грн, проценти у сумі 58 484 /п`ятдесят вісім тисяч чотириста вісімдесят чотири/ грн 14 коп, комісію у сумі 6 000 /шість тисяч/ грн, судовий збір у сумі 2 147 /дві тисячі сто сорок сім/ грн 20 коп.

3. У задоволенні позову Фізичної особи-підприємця Трофименко Дмитра Володимировича до Товариства з обмеженою відповідальністю "Бізнес Позика" про визнання недійсним договору відмовити.

Рішення суду набирає законної сили в порядку ст. 241 ГПК України та підлягає оскарженню до Південно-західного апеляційного господарського суду в порядку ст.256 ГПК України.

Наказ видати після набрання рішенням законної сили.

Повне рішення складено 15 лютого 2024 р.

Суддя Ю.М. Щавинська