ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ОДЕСЬКОЇ ОБЛАСТІ
_______________________________________________________________________________________________________________________________________________________________
РІШЕННЯ

"07" лютого 2024 р.м. Одеса Справа № 916/4532/23

Господарський суд Одеської області у складі судді Бездолі Ю.С.

при секретарі судового засідання: Степанюк А.О.

розглянувши у відкритому судовому засіданні позовні вимоги Департаменту комунальної власності Одеської міської ради (65039, Одеська обл., м. Одеса, вул. Артилерійська, буд. 1, )

до відповідача: ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , ідентифікаційний код НОМЕР_1 , дата народження ІНФОРМАЦІЯ_1 )

про стягнення 61971,74 грн., -

за участю представників сторін:

від позивача: Карачковський П.П., діє на підставі довіреності

від відповідача: Бєца Н.М. (особисто), Чубко І.А., адвокат, діє на підставі ордеру

Суть спору: Департамент комунальної власності Одеської міської ради звернувся до Господарського суду Одеської області з позовом до ОСОБА_1 про стягнення 61971,74 грн. неустойки.

В обґрунтування заявлених позовних вимог позивач посилається на закінчення строку дії договору оренди №83/31 від 21.09.2011, укладеного між сторонами, у зв`язку з чим у позивача виникло право для звернення до суду за захистом порушених прав та законних інтересів з позовними вимогами про стягнення неустойки.

Ухвалою Господарського суду Одеської області від 23.10.2023 прийнято позовну заяву до розгляду та відкрито провадження у справі; визначено здійснювати розгляд справи у порядку спрощеного позовного провадження з повідомленням сторін; призначено судове засідання на 30.11.2023 о 14:45.

Судове засідання 30.11.2023 о 14:45 не відбулось у зв`язку з тим, що 30.11.2023 відбулось несанкціоноване втручання в роботу інформаційних (автоматизованих), електронних комунікаційних мереж і ресурсів Господарського суду Одеської області, що мало наслідком тимчасове виведення з ладу технічного обладнання суду та тривалу відсутність доступу суддів до системи діловодства спеціалізованого суду.

Ухвалою суду від 13.12.2023 судове засідання призначено на 17.01.2024 о 16:20.

02.01.2024 за вх.№12/24 до суду від відповідача надійшла заява, в якій відповідач просив суд, зокрема, перейти до розгляду справи за правилами загального позовного провадження, у задоволенні якої судом у судовому засіданні 07.02.2024 у протокольній формі відмовлено.

16.01.2024 за вх.№1900/24 до суду від відповідача надійшло клопотання про витребування у позивача доказів, які викладені у поданому клопотанні, яке судом у судовому засіданні 17.01.2024 у протокольній формі задоволено.

16.01.2024 за вх.№1917/24 до суду від відповідача надійшов відзив на позовну заяву, який прийнято судом до розгляду та додаткові документи, які залучено судом до матеріалів справи. У поданому відзиві відповідач просить суд відмовити у задоволенні позову та вказує, зокрема, про те, що:

- 23.07.2020 відповідачем особисто подано заяву до Департаменту комунальної власності Одеської міської ради вх.№01-14/2720 з проханням продовжити строк дії договору оренди приміщення №83/31 від 21.09.2011 на новий термін; окрім того ініціювання повернення об`єкта оренди було від відповідача, про що свідчить заява від 29.12.2021 до Департаменту комунальної власності Одеської міської ради вх.№01-14/5286 щодо припинення договору та прохання прийняти об`єкт по акту приймання передачі у відповідності до вимог договору оренди приміщення №83/31 від 21.09.2011; вказані заяви були подані у скриньку Департаменту комунальної власності Одеської міської ради у зв`язку з впровадженням обмежувальних та профілактичних заходів щодо недопущення занесення та поширення на території міста Одеси випадків захворювання, спричинених коронавірусом COVID-19; оскільки позивач у позові ігнорує вищевказані факти та вводить суд в оману, зазначаючи про неналежне відповідачем своїх обов?язків, передбачених договором оренди приміщення №83/31 від 21.09.2011, виникла необхідність витребувати у позивача адресовані йому заяви;

- враховуючи сімейні обставини в кінці 2021 року було подано заяву до Департаменту щодо припинення договору та повернення приміщень за актом приймання-передачі; тільки 02.02.2022 Департамент виявив можливість прийняти орендоване приміщення, про що свідчить акт приймання-передачі; якщо орендар не подав заяву про продовження договору оренди у зазначений строк, то орендодавець не пізніше ніж за один місяць до закінчення строку дії договору оренди повідомляє орендаря про те, що договір оренди підлягає припиненню на підставі закінчення строку, на який його було укладено, у зв`язку з тим, що орендар не подав відповідну заяву у визначений законом строк та про необхідність звільнення орендованого приміщення і підписання акта приймання-передачі (повернення з оренди) орендованого майна; отже, вимоги п.135 Порядку №483 передбачають наявність повідомлення орендаря - відповідача про те, що договір оренди підлягає припиненню на підставі закінчення строку, на який його було укладено, у зв?язку з тим, що орендар не подав відповідну заяву у визначений законом строк та про необхідність звільнення орендованого приміщення і підписання акта приймання-передачі (повернення з оренди) орендованого майна, виникла необхідність витребувати зазначений доказ у позивача; будь-які заяви та відповідний акт на повернення від Департаменту не надходили та інспектор, який контролював справу, усно не сповіщала про бажання Департаменту не пролонгувати правовідносини;

- позивач посилається у своєму позові на те, що неустойка, стягнення якої передбачено частиною другою статті 785 ЦК України, є самостійною формою майнової відповідальності у сфері орендних правовідносин, яка застосовується у разі (після) припинення договору; утім є важливий момент, який навмисно упускає позивач, це підтвердження доказами про те, що наймач не виконує обов?язку щодо негайного повернення речі; такої вимоги позивач не пред`являв, а навпаки відповідач добросовісно виконував свої обов?язки щодо продовження строку оренди та повернення об?єкта оренди; для притягнення орендаря, що порушив зобов?язання, до зазначеної відповідальності необхідна наявність вини (умислу або необережності) відповідно до вимог статті 614 ЦК України, вказане регламентується з позицією, викладеною у постанові ВС від 19.04.2021 у справі №910/11131/19; отже, позивач повинен довести наявність вини відповідача у вигляді не повернення об`єкта оренди до позивача на його вимогу.

У підготовчому засіданні 17.01.2024 судом оголошено перерву до 07.02.2024 об 11:30.

29.01.2024 за вх.№3472/24 до суду від позивача надійшла відповідь на відзив, яка прийнята судом до розгляду та додаткові документи, які залучено судом до матеріалів справи. У поданій відповіді на відзив позивач просить суд задовольнити позовні вимоги та вказує, зокрема, про те, що:

- 23.07.2020 зі сторони орендаря на адресу Департаменту надійшла заява про продовження договору оренди, про що свідчить штамп вхідної кореспонденції Департаменту комунальної власності Одеської міської ради №01-14/2720; по суті орендарем не було подано відповідної заяви у встановлені нормами чинного законодавства строки, а також не було надано орендодавцю належно оформленого та складеного звіту про оцінку; вищезазначена заява подана відповідачем з порушенням строків, визначених Законом України Про оренду державного та комунального майна від 03.10.2019 №157-IX та Порядком передачі в оренду державного та комунального майна, затвердженим Кабінетом Міністрів України від 03.06.2020 №483 (далі - Порядок), і як наслідок не створює жодних юридичних наслідків для продовження терміну дії договору оренди №83/31 від 21.09.2011; своєю заявою №01-14/5286 від 29.12.2024 відповідач підтверджує факт припинення дії договору оренди №83/31 від 21.09.2011; термін дії договору закінчився 11.08.2020, що також підтверджує факт того, що орендар обізнаний щодо обов`язковості виконання зобов`язань з повернення об`єкту оренди у належному стані та за актом; в підтвердження вищезазначеного, відповідач повертає об`єкт комунальної власності у вигляді нежитлового приміщення за актом приймання-передачі від 02.02.2022 Департаменту, але після спливу терміну строку дії договору;

- невиконання передбаченого ч.1 ст. 785 вказаного вище Кодексу обов`язку щодо негайного повернення наймодавцеві речі (у стані, в якому вона була одержана з урахуванням нормального зносу, або у стані, який було обумовлено в договорі) у разі припинення договору є порушенням умов договору, що породжує право на застосування відповідно до ч.2 ст. 785 Цивільного кодексу України такої форми майнової відповідальності як неустойка у розмірі подвійної плати за користування річчю за час прострочення; отже, відповідно до ст. 614 Цивільного кодексу України для застосування наслідків, передбачених ч.2 ст. 785 цього кодексу, необхідна наявність вини (умислу або необережності) в особи, яка порушила зобов`язання.

- неустойка, стягнення якої передбачено ч.2 ст. 785 Кодексу, є самостійною формою майнової відповідальності у сфері орендних правовідносин, яка застосовується у разі (після) припинення договору - якщо наймач не виконує обов`язку щодо негайного повернення речі, і є належним способом захисту прав та інтересів орендодавця після припинення договору, коли користування майном стає неправомірним; у разі припинення договору найму наймач зобов`язаний негайно повернути наймодавцеві річ у стані, в якому вона була одержана, з урахуванням нормального зносу, або у стані, який було обумовлено в договорі;

- у зв?язку із закінченням терміну дії договору оренди оорендар фактично не виконує зобов`язання щодо повернення об`єкту оренди; виходячи з викладеного вище, у зв`язку з невчасним виконанням оорендарем зобов`язання щодо повернення орендованого майна Департаменту самостійно за актом приймання-передачі, нарахована неустойка за прострочення повернення об`єкта оренди у розмірі подвійної орендної плати за кожен місяць прострочення за період з 12.08.2020 по 02.02.2022.

30.01.2024 за вх.№3920/24 до суду від відповідача надійшли заперечення на відповідь на відзив, які прийнято судом до розгляду та додаткові документи, які залучено судом до матеріалів справи. У поданих запереченнях відповідач просить суд відмовити у задоволенні позовних вимог та вказує, зокрема, про те, що:

- позивачем, як у позові, так і у відповіді на відзив, не зазначено та не конкретизовано, які саме порушені його права та інтереси, тобто не вказані його дії на попередження порушення або на відновлення порушеного, невизнаного, оспорюваного цивільного права чи інтересу, тобто пред?явлення позову про стягнення неустойки без доказів проведення дій щодо повернення свого майна з оренди не може бути ефективним способом, окрім отримання коштів через суд за свою бездіяльність;

- наданий позивачем лист від 23.07.2020 містить ознаки підробки; до наданої позивачем відповіді від 29.07.2020 на заяву від 23.07.2020 відсутні докази направлення або вручення відповіді відповідачу; посилання у цьому листі на неврегульованість нормативних документів у зв`язку з прийняттям нового Закону України Про оренду державного та комунального майна, який набув чинності 01.02.2020 та початком роботи електронної торгової системи з 01.10.2020 - підтверджує факт, що позивач навмисно не продовжував дію договору та відповідно не вимагав повернення приміщення; весь час починаючи з 23.07.2020 року Департамент тримав відповідача у підвішеному стані, не оформлював продовження договору та відповідно не виявляв бажання назад прийняти приміщення;

- якщо орендар не подав заяву про продовження договору оренди у зазначений строк, то орендодавець не пізніше ніж за один місяць до закінчення строку дії договору оренди повідомляє орендаря про те, що договір оренди підлягає припиненню на підставі закінчення строку, на який його було укладено, у зв?язку з тим, що орендар не подав відповідну заяву у визначений Законом строк, та про необхідність звільнення з орендованого приміщення і підписання акта приймання-передачі (повернення з оренди) орендованого майна (п.135 Порядку №483); отже, вимоги п.135 Порядку передбачають наявність повідомлення до орендаря - відповідача про те, що договір оренди підлягає припиненню на підставі закінчення строку, на який його було укладено, у зв?язку з тим, що орендар не подав відповідну заяву у визначений законом строк, та про необхідність звільнення з орендованого приміщення і підписання акта приймання-передачі (повернення з оренди орендованого майна; будь-які повідомлення та відповідний акт на повернення до відповідача від Департаменту не надходили та інспектор, який контролював справу, усно не сповіщала відповідача про бажання Департаменту не пролонгувати правовідносини та відповідно вимоги повернути приміщення до Департаменту за актом приймання-передачі;

- позивач надає до позову розрахунок заборгованості за період з серпня 2020 року по 02.02.2022, проте сума оренди складається у т.ч. з ПДВ та відповідно позивач неустойку складає з ПДВ; вказане є неприпустимими, оскільки неустойка, нарахована на підставі частини другої статті 785 ЦК України, є спеціальною санкцією за порушення законодавства, вона не може бути об`єктом оподаткування податком на додану вартість в силу своєї правової природи як міри відповідальності.

У судовому засіданні 07.02.2024 представник позивача просить суд задовольнити позовні вимоги.

Відповідач та його представник у судовому засіданні 07.02.2024 просять суд відмовити у задоволенні позовних вимог.

У зв`язку з військовою агресією російської федерації проти України, Указом Президента України від 24 лютого 2022 року №64/2022 Про введення воєнного стану в Україні, затвердженого Законом України від 24.02.2022 №2102-IX, в Україні було введено воєнний стан із 05 години 30 хвилин 24 лютого 2022 року строком на 30 діб. Водночас, Указом Президента України від 14.03.2022 №133/2022 Про продовження строку дії воєнного стану в Україні воєнний стан в Україні продовжено з 05 години 30 хвилин 26 березня 2022 року строком на 30 діб. Указом Президента України від 18 квітня 2022 року №259/2022 Про продовження строку дії воєнного стану в Україні продовжено строк дії воєнного стану в Україні з 05 години 30 хвилин 25 квітня 2022 року строком на 30 діб. Указом Президента України від 17 травня 2022 року №341/2022 продовжено строк дії воєнного стану в Україні з 05 години 30 хвилин 25 травня 2022 року строком на 90 діб. Указом Президента України від 12 серпня 2022 року №573/2022 продовжено строк дії воєнного стану в Україні з 05 години 30 хвилин 23 серпня 2022 року строком на 90 діб. Указом Президента України від 7 листопада 2022 року №757/2022 продовжено строк дії воєнного стану в Україні з 05 години 30 хвилин 21 листопада 2022 року строком на 90 діб. Указом Президента України від 7 листопада 2022 року №757/2022 продовжено строк дії воєнного стану в Україні з 05 години 30 хвилин 21 листопада 2022 року строком на 90 діб. Указом Президента України від 6 лютого 2023 року №58/2023 продовжено строк дії воєнного стану в Україні з 05 години 30 хвилин 19 лютого 2023 року строком на 90 діб. Указом Президента України від 01 травня 2023 року №254/2023 продовжено строк дії воєнного стану в Україні з 05 години 30 хвилин 20 травня 2023 року строком на 90 діб. Указом Президента України від 26 липня 2023 року №451/2023 продовжено строк дії воєнного стану в Україні з 05 години 30 хвилин 18 серпня 2023 року строком на 90 діб. Указом Президента України від 06 листопада 2023 року №734/2023 продовжено строк дії воєнного стану в Україні з 05 години 30 хвилин 16 листопада 2023 року строком на 90 діб.

Справа №916/4532/23 розглядалась судом в період оголошеного на всій території України воєнного стану через військову агресію російської федерації проти України.

Жодних заяв та/або клопотань, пов`язаних з неможливістю вчинення якихось процесуальних дій у зв`язку з воєнним станом, про намір вчинити такі дії до суду від сторін не надійшло.

У відповідності до вимог пункту 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод - кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку. Поняття розумного строку не має чіткого визначення, проте розумним слід вважати строк, який необхідний для вирішення справи у відповідності до вимог матеріального та процесуального законів.

В судовому засіданні 07.02.2024 господарський суд дійшов висновку про можливість розгляду справи по суті.

Відповідно до ст. 240 ГПК України в судовому засіданні 07.02.2024 судом оголошено вступну та резолютивну частини рішення.

Розглянувши матеріали справи, заслухавши представників сторін, господарський суд встановив:

21.09.2011 між Департаментом комунальної власності Одеської міської ради (позивач, орендодавець) та Фізичною особою-підприємцем Бєцею Наталією Михайлівною (орендар, відповідач) був укладений договір №83/31 оренди нежитлового приміщення, за умовами п.1.1 якого орендодавець передає, а орендар приймає у строкове платне користування нежитлові підвальні приміщення, загальною площею 108,9 кв.м, які розташовані за адресою: м. Одеса, вул. Торгова, 5.

Відповідно до п.1.3 договору термін дії договору оренди: з 21.09.2011 по 21.08.2014.

За п.2.2 договору за орендоване приміщення орендар зобов`язується сплачувати орендну плату, що становить за перший, після підписання договору оренди, місяць 1179,88 грн. та є базовою ставкою орендної плати за місяць; розмір орендної плати за кожний наступний місяць визначається шляхом коригування розміру орендної плати за минулий місяць на щомісячний індекс інфляції, що друкується Мінстатом; податок на додану вартість розраховується відповідно до вимог чинного законодавства.

Згідно з п.2.4 договору орендар зобов`язаний вносити орендну плату щомісячно до 15 числа поточного місяця, незалежно від результатів його господарської діяльності.

Відповідно до п.4.7 договору після закінчення строку дії договору чи у випадку його дострокового розірвання, орендар зобов`язаний у 15-денний термін передати орендодавцю приміщення за актом у належному стані, не гіршому ніж на момент передачі їх в оренду та відшкодувати орендодавцеві збитки у разі погіршення стану або втрати (повної або часткової) об`єкта оренди.

За п. 4.10 договору у випадку припинення дії цього договору, у зв`язку із закінченням строку чи дострокового розірвання договору, орендар сплачує неустойку в розмірі подвійної орендної плати з урахуванням щомісячного індексу інфляції по день підписання акта приймання-передачі приміщення.

Згідно з п.7.1 договору питання, не врегульовані цим договором, вирішуються відповідно до чинного законодавства України.

Відповідно до п.п. 7.5, 7.7, 7.8, 7.9 договору зміна або розірвання договору можуть мати місце за погодженням сторін; зміни та доповнення, що вносяться до договору, розглядаються сторонами на протязі 20 днів і вносяться у тій самій формі, в якій укладено цей договір; одностороння відмова від виконання умов договору та внесених змін не допускається; після закінчення строку дії договору, орендар має переважне право на його продовження, у разі належного виконання умов договору та за відсутності у орендодавця наміру передачі об`єкта оренди на наступний термін на конкурентних засадах; у разі відсутності заяви однієї із сторін про припинення або зміну умов договору оренди протягом одного місяця після закінчення терміну дії договору, він вважається продовженим на той самий термін і на тих самих умовах, що були передбачені договором; заяви, пропозиції повідомлення, претензії стосовно змін, розірвання, припинення або продовження дії договору оренди на новий термін, надсилаються сторонами цього договору рекомендованими або цінними підставами за адресами, зазначеними цьому договорі.

За п.7.11 договору дія договору оренди припиняється внаслідок: закінчення строку, на який його було укладено; продажу об`єкта оренди за участю орендаря; загибелі об`єкта оренди; достроково за згодою сторін або за рішенням господарського суду; банкрутства або ліквідації орендаря; в інших випадках передбачених чинним законодавством.

21.09.2011 між сторонами був підписаний акт приймання-передачі приміщення, площею 108,9 кв.м, розташоване за адресою: м. Одеса, вул. Торгова, 5.

Додатковим договором №1 від 10.10.2014 до договору №83/31 сторонами були внесені зміни до договору, зокрема, продовжено термін дії договору до 10.09.2017 та до п.2.2 договору щодо орендної плати.

Додатковим договором №2 від 11.09.2017 до договору №83/31 сторонами були внесені зміни до договору, зокрема, продовжено термін дії договору до 11.08.2020 та до п.2.2 договору щодо орендної плати, відповідно до якого за орендоване приміщення орендар зобов`язується сплачувати орендну плату з 11.09.2017, що становить 2043,79 грн. та є базовою ставкою орендної плати за місяць.

02.02.2022 між сторонами підписано акт прийому-передачі нежитлового підвального приміщення площею 108,90 кв.м за договором оренди №83/31 від 21.09.2011, відповідно до якого орендар передав, а орендодавець прийняв нерухоме майно за погодженням обох сторін та на підставі відмовного листа орендаря від 29.12.2021 №01-14/5286.

В матеріалах справи наявна надана позивачем до відповіді на відзив заява від 23.07.2020 №01-14/2720 від ФОП Бєца Н.М. до директора ДКВ ОМР Спектора О.В., в якій вказано: Прошу продовжити договір оренди номер 83/81 від 21 вересня 2011 р. на нежитлове приміщення, що розташоване за адресою вул. Торговая, 5.

В матеріалах справи наявний лист позивача до відповідача від 29.07.2020 №01-13/2773, в якому вказано: Департаментом комунальної власності Одеської міської ради розглянуто Ваше звернення (вхід.№01-14/2720 від 23.07.2020) стосовно продовження договору оренди №83/31 від 21.09.2011 на нежитлове підвальне приміщення, що розташоване за адресою: м. Одеса, вул. Торгова, 5, укладеного з ФОП Беца Н.М. на строк до 11.08.2020; 01.02.2020 набув чинності Закон України «Про оренду державного та комунального майна»; Порядок передачі в оренду державного та комунального майна був схвалений 03.06.2020, набув чинності 16.06.2020 після публікації на урядовому порталі; на теперішній час залишаються неврегульовані інші нормативно-правові документи, а електронна торгова система запрацює з 01.10.2020; після затвердження усіх нормативних документів з цього питання Департамент розпочне роботу щодо продовження договору оренди вищезазначеного приміщення.

В матеріалах справи наявний документ у вигляді таблиці, в якому відображено: порядкові номери, № отправлений, куда; під порядковим номером 25 таблиці відображено номер - №01-13/2773 (співпадає з номером листа від 29.07.2020) та адреса відповідача - ФОП Бєца Н.М., АДРЕСА_2 .

Також в матеріалах справи наявна заява ФОП Бєца Н.М. від 29.12.2021 №01-14/5286, в якій вказано: Прошу розірвати (припинити) договір оренди №83/81 від 21 вересня 2011 року, строк дії якого закінчився 11 серпня 2020.

В матеріалах справи наявна заява відповідача до позивача від 23.07.2020, яка надана відповідачем у запереченнях на відповідь на відзив, в якій вказано: Прошу продовжити зі мною договір оренди №83/81 від 21 вересня 2011 року, строк дії договору закінчується 11 серпня 2020 року; у випадку відмови готова повернути приміщення.

В матеріалах справи наявна заява відповідача до позивача від 23.07.2020, яка надана відповідачем у запереченнях на відповідь на відзив, в якій вказано: Прошу продовжити зі мною договір оренди №83/81 від 21 вересня 2011 року, строк дії договору закінчується 11 серпня 2020 року; у випадку відмови готова повернути приміщення. На вказаній заяві наявна відмітка про її реєстрацію 23.07.2020, вхідний номер не розбірливий.

У претензії від 17.04.2023 позивач із посиланням на норми законодавства повідомив відповідача, що з орендаря підлягає стягнення неустойка за прострочення виконання зобов`язань з повернення об`єкта оренди у розмірі подвійної орендної плати за кожен місяць прострочення з 12.08.2020 по 02.02.2022, що складає 61971,74 грн.; відповідач вимагав у місячний строк сплатити неустойку. В матеріалах справи наявне рекомендоване повідомлення про направлення поштового відправлення та довідка Укрпошти про повернення відправлення.

В матеріалах справи наявний розрахунок неустойки за період з 12.08.2020 по 02.02.2022, яка складає 61971,74 грн. Також в матеріалах справи наявна довідка, в якій зазначено, що за період з 12.08.2020 по 02.02.2022 за договором оренди №83/31 від 21.09.2011 сплачено 51491,68 грн.

Судом встановлено, що відповідачем була припинена господарська діяльність, про що був внесений відповідний запис до Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань.

Відповідно до ч.ч. 8, 9 ст. 4 Закону України Про державну реєстрацію юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань у разі приєднання юридичних осіб здійснюється державна реєстрація припинення юридичних осіб, що припиняються у результаті приєднання, та державна реєстрація змін до відомостей, що містяться в Єдиному державному реєстрі, щодо правонаступництва юридичної особи, до якої приєднуються. Приєднання вважається завершеним з дати державної реєстрації змін до відомостей, що містяться в Єдиному державному реєстрі, щодо правонаступництва юридичної особи, до якої приєднуються. Фізична особа - підприємець позбавляється статусу підприємця з дати внесення до Єдиного державного реєстру запису про державну реєстрацію припинення підприємницької діяльності цією фізичною особою.

Відповідно до ч.1 ст. 52 ЦК України фізична особа-підприємець відповідає за зобов`язаннями, пов`язаними з підприємницькою діяльністю, усім своїм майном, крім майна, на яке згідно із законом не може бути звернено стягнення.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 05.06.2018 у справі №338/180/17 (провадження №14-144цс18) визначено, що у разі припинення суб`єкта підприємницької діяльності-фізичної особи (виключення з відповідного реєстру) її зобов`язання за укладеними договорами не припиняються, а залишаються за нею як фізичною особою, оскільки остання не перестає існувати; фізична особа-підприємець відповідає за її зобов`язаннями, пов`язаними з підприємницькою діяльністю, усім своїм майном.

Несплата відповідачем заявленої до стягнення неустойки у зв`язку з припиненням договору оренди стала підставою для звернення позивача з відповідним позовом про стягнення неустойки у вигляді подвійної орендної плати за визначений період.

Проаналізувавши наявні у справі докази та надавши їм правову оцінку, суд дійшов висновку про відмову у задоволенні позову, виходячи з наступного.

Відповідно до ст. 2 Закону України Про судоустрій і статус суддів суд, здійснюючи правосуддя на засадах верховенства права, забезпечує кожному право на справедливий суд та повагу до інших прав і свобод, гарантованих Конституцією і законами України, а також міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України.

Правосуддя за своєю суттю визнається таким лише за умови, що воно відповідає вимогам справедливості і забезпечує ефективне поновлення в правах (рішення Конституційного Суду України від 30.01.2003).

В Україні основоположним принципом судочинства згідно Конституції України та Закону України Про судоустрій і статус суддів є принцип верховенства права.

Як вказано у рішенні Конституційного Суду України від 02.11.2004 №15-рп/2004, верховенство права - це панування права в суспільстві. Одним з проявів верховенства права є те, що право не обмежується лише законодавством як однією з його форм, а включає й інші соціальні регулятори, зокрема норми моралі, традиції, звичаї тощо, які легітимовані суспільством і зумовлені історично досягнутим культурним рівнем суспільства. Всі ці елементи права об`єднуються якістю, що відповідає ідеології справедливості, ідеї права, яка значною мірою дістала відображення в Конституції України.

Розпорядження своїм правом на захист є диспозитивною нормою цивільного законодавства, яке полягає у наданні особі, яка вважає свої права порушеними, невизнаними або оспорюваними, можливості застосувати способи захисту, визначені законом або договором.

Завданням господарського судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів, пов`язаних із здійсненням господарської діяльності, та розгляд інших справ, віднесених до юрисдикції господарського суду, з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав і законних інтересів фізичних та юридичних осіб, держави.

Відповідно до ч.1 ст. 1 ЦК України цивільним законодавством регулюються особисті немайнові та майнові відносини (цивільні відносини), засновані на юридичній рівності, вільному волевиявленні, майновій самостійності їх учасників.

Згідно з п.п. 5,6 ст. 3 ЦК України загальними засадами цивільного законодавства є, судовий захист цивільного права та інтересу; справедливість, добросовісність та розумність.

Відповідно до ст. 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.

Згідно з ч.ч. 1,2 ст. 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути: 1) визнання права; 2) визнання правочину недійсним; 3) припинення дії, яка порушує право; 4) відновлення становища, яке існувало до порушення; 5) примусове виконання обов`язку в натурі; 6) зміна правовідношення; 7) припинення правовідношення; 8) відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди; 9) відшкодування моральної (немайнової) шкоди; 10) визнання незаконними рішення, дій чи бездіяльності органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб.

Відповідно до ст. 14 ГПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у господарських справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи, в інтересах яких заявлено вимоги, за винятком тих осіб, які не мають процесуальної дієздатності.

Реалізовуючи передбачене ст. 55 Конституції України право на судовий захист, звертаючись до суду, особа вказує в позові власне суб`єктивне уявлення про порушене право чи охоронюваний інтерес та спосіб його захисту.

Статтею 4 ГПК України передбачено, що право на звернення до господарського суду в установленому цим Кодексом порядку гарантується. Ніхто не може бути позбавлений права на розгляд його справи у господарському суді, до юрисдикції якого вона віднесена законом. Юридичні особи та фізичні особи-підприємці, фізичні особи, які не є підприємцями, державні органи, органи місцевого самоврядування мають право на звернення до господарського суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав та законних інтересів у справах, віднесених законом до юрисдикції господарського суду, а також для вжиття передбачених законом заходів, спрямованих на запобігання правопорушенням.

Кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання та захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Аналіз наведених норм дає змогу дійти висновку, що кожна особа має право на захист свого порушеного, невизнаного або оспорюваного права чи законного інтересу, який не суперечить загальним засадам чинного законодавства. Порушення, невизнання або оспорення суб`єктивного права є підставою для звернення особи за захистом свого права із застосуванням відповідного способу захисту.

Відповідно до ч.1 ст. 175 ГК України майново-господарськими визнаються цивільно-правові зобов`язання, що виникають між учасниками господарських відносин при здійсненні господарської діяльності, в силу яких зобов`язана сторона повинна вчинити певну господарську дію на користь другої сторони або утриматися від певної дії, а управнена сторона має право вимагати від зобов`язаної сторони виконання її обов`язку.

За ст. 509 ЦК України передбачено, що зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку.

Відповідно до ч.6 ст. 283 ГК України до відносин оренди застосовуються відповідні положення Цивільного кодексу України з урахуванням особливостей, передбачених цим Кодексом.

Підставою виникнення цивільних прав та обов`язків є, зокрема, договори та інші правочини (п.1 ч.2 ст. 11 ЦК України).

За вимогами ст. 629 ЦК України договір є обов`язковим для виконання сторонами.

Відповідно до ч.1 ст. 631 ЦК України строком договору є час, протягом якого сторони можуть здійснити свої права і виконати свої обов`язки відповідно до договору.

У відповідності до ч.ч. 1,2 ст. 651 ЦК України зміна або розірвання договору допускається лише за згодою сторін, якщо інше не встановлено договором або законом. Договір може бути змінено або розірвано за рішенням суду на вимогу однієї із сторін у разі істотного порушення договору другою стороною та в інших випадках, встановлених договором або законом. Істотним є таке порушення стороною договору, коли внаслідок завданої цим шкоди друга сторона значною мірою позбавляється того, на що вона розраховувала при укладенні договору.

Згідно зі ст. 759 ЦК України за договором найму (оренди) наймодавець передає або зобов`язується передати наймачеві майно у користування за плату на певний строк. Законом можуть бути передбачені особливості укладення та виконання договору найму (оренди).

У відповідності до ст. 762 ЦК України за користування майном з наймача справляється плата, розмір якої встановлюється договором найму. Плата за користування майном може вноситися за вибором сторін у грошовій або натуральній формі. Форма плати за користування майном встановлюється договором найму.

За ч.1 ст. 763 ЦК України договір найму укладається на строк, встановлений договором.

Відповідно до ст. 764 ЦК України якщо наймач продовжує володіти та/або користуватися майном після закінчення строку договору найму, то, за відсутності заперечень наймодавця протягом одного місяця, договір вважається поновленим на строк, який був раніше встановлений договором.

Згідно з ч.4 ст. 284 ГК України строк договору оренди визначається за погодженням сторін. У разі відсутності заяви однієї із сторін про припинення або зміну умов договору оренди протягом одного місяця після закінчення строку дії договору він вважається продовженим на такий самий строк і на тих самих умовах, які були передбачені договором.

За ст. 785 ЦК України у разі припинення договору найму наймач зобов`язаний негайно повернути наймодавцеві річ у стані, в якому вона була одержана, з урахуванням нормального зносу, або у стані, який було обумовлено в договорі. Якщо наймач не виконує обов`язку щодо повернення речі, наймодавець має право вимагати від наймача сплати неустойки у розмірі подвійної плати за найм речі за час прострочення.

Відповідно до ч.2 ст. 795 ЦК України повернення наймачем предмета договору найму оформляється відповідним документом (актом), який підписується сторонами договору. З цього моменту договір найму припиняється.

У відповідності до ст.ст. 549, 550 ЦК України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов?язання. Штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов?язання. Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов?язання за кожен день прострочення виконання. Право на неустойку виникає незалежно від наявності у кредитора збитків, завданих невиконанням або неналежним виконанням зобов?язання. Проценти на неустойку не нараховуються. Кредитор не має права на неустойку в разі, якщо боржник не відповідає за порушення зобов?язання (стаття 617 цього Кодексу).

Згідно з ч.ч. 3, 4, 5 ст. 18 Закону України Про оренду державного та комунального майна договори оренди можуть бути продовжені на той самий строк, на який вони були укладені, на підставі заяви орендаря про продовження договору, поданої орендодавцю не пізніше ніж за три місяці до закінчення строку дії договору оренди. Рішення про продовження договору оренди державного майна, передбаченого частиною другою цієї статті, і рішення про відмову у продовженні договору оренди державного майна приймаються орендодавцем. Рішення про продовження договору оренди комунального майна, передбаченого частиною другою цієї статті, та рішення про відмову у продовженні договору оренди комунального майна приймаються орендодавцем або представницьким органом місцевого самоврядування чи визначеними ним органами у випадках, встановлених рішенням представницького органу місцевого самоврядування. Граничний строк прийняття рішень, передбачених частиною четвертою цієї статті, за умови їх прийняття орендодавцем, становить 30 календарних днів з дати отримання заяви і документів від орендаря. Граничний строк прийняття рішень, передбачених частиною четвертою цієї статті, за умови їх прийняття або погодження представницьким органом самоврядування чи визначеними ним органами, становить 60 календарних днів з дати отримання заяви і документів від орендаря.

За п.135 Порядку передачі в оренду державного та комунального майна, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 03.06.2020 №483, орендар, що має право продовжити договір оренди без проведення аукціону, звертається до орендодавця із заявою про продовження договору оренди не пізніше ніж за три місяці до закінчення строку дії договору оренди. Якщо орендар не подав заяву про продовження договору оренди у зазначений строк, то орендодавець не пізніше ніж за один місяць до закінчення строку дії договору оренди повідомляє орендаря про те, що договір оренди підлягає припиненню на підставі закінчення строку, на який його було укладено, у зв`язку з тим, що орендар не подав відповідну заяву у визначений Законом строк, та про необхідність звільнення орендованого приміщення і підписання акта приймання-передачі (повернення з оренди) орендованого майна. Якщо чинний орендар має заборгованість із сплати орендної плати, він не може звертатися із заявою про продовження договору оренду до моменту погашення ним такої заборгованості.

В силу вимог ст. 610, ч.2 ст. 615 ЦК України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання). Одностороння відмова від зобов`язання не звільняє винну сторону від відповідальності за порушення зобов`язання.

За п.1 ч.1 ст. 611 ЦК України у разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема: припинення зобов`язання внаслідок односторонньої відмови від зобов`язання, якщо це встановлено договором або законом, або розірвання договору.

Відповідно ч.1 ст. 612 ЦК України боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом.

Згідно з ч.ч. 1, 2 ст. 614 ЦК України особа, яка порушила зобов`язання, несе відповідальність за наявності її вини (умислу або необережності), якщо інше не встановлено договором або законом. Особа є невинуватою, якщо вона доведе, що вжила всіх залежних від неї заходів щодо належного виконання зобов`язання. Відсутність своєї вини доводить особа, яка порушила зобов`язання.

У відповідності до ч.1 ст. 73 ГПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Згідно з вимогами ст. 74 ГПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. У разі посилання учасника справи на невчинення іншим учасником справи певних дій або відсутність певної події, суд може зобов`язати такого іншого учасника справи надати відповідні докази вчинення цих дій або наявності певної події. У разі ненадання таких доказів суд може визнати обставину невчинення відповідних дій або відсутності події встановленою.

Статтею 13 ГПК України встановлено, що судочинство у господарських судах здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених цим Кодексом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом.

Принцип рівності сторін у процесі вимагає, щоб кожній стороні надавалася розумна можливість представляти справу в таких умовах, які не ставлять цю сторону у суттєво невигідне становище відносно другої сторони (п.87 рішення Європейського суду з прав людини у справі Салов проти України від 06.09.2005).

У Рішенні Європейського суду з прав людини у справі Надточий проти України від 15.05.2008 зазначено, що принцип рівності сторін передбачає, що кожна сторона повинна мати розумну можливість представляти свою сторону в умовах, які не ставлять її в суттєво менш сприятливе становище в порівнянні з опонентом.

Змагальність означає таку побудову судового процесу, яка дозволяє всім особам - учасникам певної справи відстоювати свої права та законні інтереси, свою позицію у справі.

Принцип змагальності є процесуальною гарантією всебічного, повного та об`єктивного з`ясування судом обставин справи, ухвалення законного, обґрунтованого і справедливого рішення у справі.

Відповідно до ст. 79 ГПК України наявність обставини, на яку сторона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, вважається доведеною, якщо докази, надані на підтвердження такої обставини, є більш вірогідними, ніж докази, надані на її спростування. Питання про вірогідність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.

Обов`язок з доказування слід розуміти як закріплену в процесуальному та матеріальному законодавстві міру належної поведінки особи, що бере участь у судовому процесі, із збирання та надання доказів для підтвердження свого суб`єктивного права, що має за мету усунення невизначеності, яка виникає в правовідносинах у разі неможливості достовірно з`ясувати обставини, які мають значення для справи. Важливим елементом змагальності процесу є стандарти доказування - спеціальні правила, яким суд має керуватися при вирішення справи. Ці правила дозволяють оцінити, наскільки вдало сторони виконали вимоги щодо тягаря доказування і наскільки вони змогли переконати суд у своїй позиції, що робить оцінку доказів більш алгоритмізованою та обґрунтованою. На сьогодні у праві існують такі основні стандарти доказування: баланс імовірностей (balance of probabilities) або перевага доказів (preponderance of the evidence); наявність чітких та переконливих доказів (clear and convincing evidence); поза розумним сумнівом (beyond reasonable doubt). Тлумачення змісту цієї статті свідчить, що нею покладено на суд обов`язок оцінювати докази, обставини справи з огляду на їх вірогідність, яка дозволяє дійти висновку, що факти, які розглядаються скоріше були (мали місце), аніж не були (постанова Верховного Суду у складі колегії суддів Касаційного господарського суду від 27.01.2022 у справі №917/996/20).

Статтею 86 ГПК України передбачено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

У рішенні Європейського суду з прав людини Серявін та інші проти України (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE) вказано, що усталеною практикою Європейського суду з прав людини, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (див. рішення у справі Руїс Торіха проти Іспанії (Ruiz Torija v. Spain) від 9 грудня 1994 року, серія A, №303-A, п.29). Хоча національний суд має певну свободу розсуду щодо вибору аргументів у тій чи іншій справі та прийняття доказів на підтвердження позицій сторін, орган влади зобов`язаний виправдати свої дії, навівши обґрунтування своїх рішень (див. рішення у справі Суомінен проти Фінляндії (Suominen v. Finland), №37801/97, п.36, від 1 липня 2003 року). Ще одне призначення обґрунтованого рішення полягає в тому, щоб продемонструвати сторонам, що вони були почуті. Крім того, вмотивоване рішення дає стороні можливість оскаржити його та отримати його перегляд вищестоящою інстанцією. Лише за умови винесення обґрунтованого рішення може забезпечуватись публічний контроль здійснення правосуддя (див. рішення у справі Гірвісаарі проти Фінляндії (Hirvisaari v. Finland), №49684/99, п.30, від 27 вересня 2001 року).

Господарський суд зазначає, що позивач у позові просить суд стягнути з відповідача неустойку у розмірі подвійної орендної плати у сумі 61971,74 грн. відповідно до ч.2 ст. 785 ЦК України за період з 11.08.2020 (дата закінчення договору) по 02.02.2022 (дата підписання акту прийому-передачі (повернення) майна).

Господарський суд зазначає, що як вбачається з наявних матеріалів справи додатковим договором №2 від 11.09.2017 продовжено строк дії договору оренди №83/31 від 21.09.2011 до 11.08.2020.

Разом з тим, господарський суд звертає увагу, що в матеріалах справи наявні листи:

- лист ФОП Беци Н.М. до ДКВ ОМР від 23.07.2020 №01-14/2720 (наданий позивачем), в якому відповідач просив продовжити строк оренди за договором №83/31;

- лист ФОП Беци Н.М. до ДКВ ОМР від 23.07.2020 (номер не розбірливий) (наданий відповідачем), в якому відповідач просив продовжити строк дії договору №83/31, строк якого закінчується 11.08.2020 та повідомив про те, що у випадку відмови відповідач готовий повернути приміщення;

- лист ФОП Беци Н.М. до ДКВ ОМР від 29.12.2021 №01-14/5286 (наданий позивачем та відповідачем), в якому відповідач просив розірвати договір оренди №83/31, строк дії якого закінчився 11.08.2020;

- лист ДКВ ОМР до ФОП Беци Н.М. від 29.07.2020 №01-13/2773 (наданий позивачем), в якому позивач повідомив відповідача, зокрема, про те, що 01.02.2020 набув чинності Закон України Про оренду державного та комунального майна та Порядок передачі в оренду державного та комунального майна був схвалений 03.06.2020, набув чинності 16.06.2020 після публікації на урядовому порталі та на теперішній час залишаються неврегульованими інші нормативно-правові документи, а електронна торгова система запрацює з 01.10.2020, а тому після затвердження усіх нормативних документів з цього питання Департамент розпочне роботу щодо продовження договору оренди вищезазначеного приміщення.

Неустойка, стягнення якої передбачено частиною другою статті 785 ЦК України, є самостійною майновою відповідальністю у сфері орендних правовідносин, і для притягнення наймача, який порушив зобов`язання, до такої відповідальності необхідна наявність його вини (умислу або необережності) відповідно до вимог статті 614 ЦК України. Отже, підставою для застосування наслідків, визначених частиною другою статті 785 ЦК України, є, зокрема, встановлення судом обставин про те, що неповернення об`єкта оренди за договором у період після закінчення строку дії відбулося лише з вини самого орендаря (відповідача), який не повернув і не намагався повернути об`єкт оренди орендодавцю у визначений договором строк, а продовжив користування орендованим майном.

Господарський суд зауважує, що виходячи з наявних матеріалів справи, у листі від 23.07.2020 №01-14/2720 (наданий позивачем) відповідач просив продовжити строк договору оренди, окрім того у листі від 23.07.2020 (номер не розбірливий) (наданий відповідачем та судом оглянутий оригінал цього листа) окрім продовження строку дії договору, відповідач повідомив, що у випадку відмови у продовженні строку дії договору готовий повернути орендоване майно. Таким чином, господарський суд вказує, що відповідач в момент дії договору звернувся до позивача про продовження строку його дії або повернення майна, проте позивач у наданому листі від 29.07.2020 №01-13/2773 чітку відповідь на листи відповідача не надав, послався на неврегульованість нормативних документів та повідомив про те, що після затвердження усіх нормативних документів буде розпочата робота з продовження строку договору оренди.

Господарський суд приймає до уваги висновки, викладені у постанові КГС ВС від 27.07.2022 у справі №907/584/21, зокрема:

- пунктами 32-35 рішення ЄСПЛ від 24.06.2003 "Стретч проти Сполученого Королівства" визначено, що майном у статті 1 Першого протоколу до Конвенції, вважається законне та обґрунтоване очікування набути майно або майнове право за договором, укладеним з органом публічної влади. Також, ЄСПЛ у своєму рішенні зазначив, що законними очікуваннями - є очікування на законних підставах продовження терміну дії договору оренди, і це очікування є складовою частиною права власності заявника, наданого йому за договором оренди в розумінні зазначеної статті. ЄСПЛ дійшов висновку про те, що заявник мав право, принаймні, очікувати на законних підставах, що він зможе продовжити термін дії договору, і таке очікування можна вважати - в цілях застосування положень статті 1 Першого протоколу до Конвенції - складовою частиною його права власності, наданого йому за договором оренди;

- у рішенні ЄСПЛ у справі "Пайн Велі Девелопмент Лтд та інші проти Ірландії" від 23.10.1991 ЄСПЛ зазначив, що статтю 1 Першого протоколу Конвенції можна застосувати до захисту "правомірних очікувань" щодо певного стану речей (у майбутньому), оскільки їх можна вважати складовою частиною власності. "Правомірні очікування" виникають у особи, якщо нею було дотримано всіх вимог законодавства для отримання відповідного рішення уповноваженого органу, а тому вона мала усі підстави вважати, що таке рішення є дійсним та розраховувати на певний стан речей;

- за змістом рішення ЄСПЛ у справі "Рисовський проти України" Суд підкреслює особливу важливість принципу "належного урядування". Він передбачає, що у разі, коли йдеться про питання загального інтересу, зокрема, якщо справа впливає на такі основоположні права, як майнові права, державні органи повинні діяти вчасно та в належний і якомога послідовніший спосіб. Зокрема, на державні органи покладено обов`язок запровадити внутрішні процедури, які посилять прозорість і ясність їхніх дій, мінімізують ризик помилок і сприятимуть юридичній визначеності у цивільних правовідносинах, які зачіпають майнові інтереси;

- принцип "належного урядування", як правило, не повинен перешкоджати державним органам виправляти випадкові помилки, навіть ті, причиною яких є їхня власна недбалість. Будь-яка інша позиція була б рівнозначною, inter alia, санкціонуванню неналежного розподілу обмежених державних ресурсів, що саме по собі суперечило б загальним інтересам. З іншого боку, потреба виправити минулу "помилку" не повинна непропорційним чином втручатися в нове право, набуте особою, яка покладалася на легітимність добросовісних дій державного органу. Іншими словами, державні органи, які не впроваджують або не дотримуються своїх власних процедур, не повинні мати можливість отримувати вигоду від своїх протиправних дій або уникати виконання своїх обов`язків. Ризик будь-якої помилки державного органу повинен покладатися на саму державу, а помилки не можуть виправлятися за рахунок осіб, яких вони стосуються;

- Верховний Суд неодноразово наголошував на необхідності врахування принципу добросовісності (пункт 6 статті 3 ЦК України) - стандарту поведінки, що характеризується чесністю, відкритістю і повагою інтересів іншої сторони договору або відповідного правовідношення (постанови Верховного Суду від 10.04.2019 у справі №390/34/17, від 28.09.2021 у справі №918/1045/20, від 11.08.2021 у справі №909/436/20, від 06.10.2021 у справі №925/1546/20);

- доктрина "venire contra factum proprium" (заборони суперечливої поведінки), в основі якої лежить принцип добросовісності, базується ще на римській максимі - "non concedit contra factum proprium" (ніхто не може діяти всупереч своїй попередній поведінці). Поведінкою, яка суперечить добросовісності та чесній діловій практиці, є, зокрема, поведінка, що не відповідає попереднім заявам або поведінці сторони, за умови, що інша сторона розумно покладається на них (постанови Верховного Суду від 28.04.2021 у справі №910/9351/20, від 09.06.2021 у справі №911/3039/19, від 08.09.2021 у справі №910/10444/20).

З урахуванням викладеного та принципу належного урядування відповідач після 11.08.2020 мав правомірні очікування, що спірний договір оренди буде продовжений, окрім того, виходячи з наявних матеріалів справи, а саме з розрахунку позивача, відповідач продовжував сплачувати орендні платежі, що свідчить про те, що орендні правовідносини діють, проте позивач отримуючи та обліковуючи відповідні сплати та вважаючи, що договір оренди є припиненим, ніяким чином не відреагував, не повідомив відповідача про припинення договору та необхідність повернення орендованого майна. Разом з тим, позивач після припинення договору оренди 11.08.2020 жодних листів щодо продовження або відмови у продовженні договору оренди не надсилав, в матеріалах справи такі відсутні, а надіслав претензію від 17.04.2023 вже після підписання акту повернення майна. Окрім того, тільки після заяви відповідача від 29.12.2021 №01-14/5286, на яку міститься посилання і в акті про повернення від 02.02.2022, між сторонами був підписаний акт прийому-передачі (повернення) майна. Тобто, позивач, як орендодавець, впродовж значного часу, а саме з липня 2020 року по лютий 2022 року, не вчиняв жодних дій з приводу орендованого майна, продовжував отримувати орендні платежі. Окрім того, лист позивача від 29.07.2020 не може бути розцінений судом як спосіб належного реагування орендодавця та/або відмова орендодавця у продовженні строку дії договору. Натомість, у випадку якщо б орендодавець вважав, що письмову заяву подано орендарем з порушенням строку та/або іншими вадами, то на переконання суду орендодавець міг відмовити у пролонгації, про що сповістити орендаря.

Проаналізувавши наявні матеріали справи та дій обох сторін, з урахуванням встановлених судом обставин, господарський суд дійшов висновку, що неповернення об`єкта оренди за договором у період після закінчення строку дії відбулося не з вини відповідача, виходячи з матеріалів справи відповідачем вчинялись дії щодо пролонгації договору, відповідач ще до закінчення договору був готовий повернути майно, та лише на підставі листа відповідача від 29.12.2021, тільки 02.02.2022, позивач прийняв орендоване приміщення, що свідчить про відсутність умислу з боку відповідача, а бездіяльність позивача, зокрема, у вигляді не повідомлення орендаря за один місяць до закінчення строку дії договору оренди про необхідність звільнення орендованого приміщення і підписання акту приймання-передачі та неналежне реагування на листи відповідача від 23.07.2020 у даному випадку свідчить про те, що при здійсненні належного урядування та контролю з боку позивача даний спір би не виник, оскільки виходячи з наявних матеріалів справи відповідач ще у липні 2020 року був готовий повернути орендоване приміщення. Таким чином, встановлені судом обставини свідчать про відсутність підстав для застосування до спірних правовідносин ч.2 ст. 785 ЦК України, а отже у позивача відсутні підстави вимагати від відповідача сплати неустойки.

Приймаючи до уваги все вищевикладене, господарський суд вважає, що заявлені позовні вимоги є недоведеними і необґрунтованими, а отже суд дійшов висновку про відмову у задоволенні позову Департаменту комунальної власності Одеської міської ради до ОСОБА_1 про стягнення 61971,74 грн. неустойки.

Іншого позивачем не доведено.

Інші наявні в матеріалах справи документи вищевикладених висновків суду не спростовують.

Відповідно до ст. 129 ГПК України судові витрати по сплаті судового збору за подання позовної заяви покладаються на позивача.

Керуючись ст.ст. 129, 232, 233, 236-238, 240, 241, 247-252 Господарського процесуального кодексу України, суд -

ВИРІШИВ:

У задоволенні позову Департаменту комунальної власності Одеської міської ради -відмовити повністю.

Рішення суду набирає законної сили в порядку ст. 241 ГПК України та може бути оскаржено в апеляційному порядку до Південно-західного апеляційного господарського суду шляхом подачі апеляційної скарги у строки, визначені ст. 256 ГПК України.

Повний текст рішення складено 20 лютого 2024 р.

Суддя Ю.С. Бездоля