ЗАХІДНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
_________________________________________________________________________________________________________
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"05" лютого 2024 р. Справа №914/127/20

Західний апеляційний господарський суд у складі колегії:

Головуючий суддя О.В. Зварич

судді Н.М. Кравчук

І.Б. Малех,

секретар судового засідання Р.А. Пишна,

розглянув у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу Акціонерного товариства «ПроКредит Банк» б/н від 01.08.2022 року (вх. №№ 01-05/1927/22, 01-05/1928/22 від 04.08.2022 року; 01-05/1448/23 від 04.05.2023 року; 01-05/3341/23 від 30.10.2023 року)

на рішення господарського суду Львівської області від 30.06.2022 року та додаткове рішення від 14.07.2022 року (суддя М.М. Петрашко; повний текст рішення складено 13.07.2022 року; повний текст додаткового рішення складено 25.07.2022 року)

у справі № 914/127/20

за позовом: ОСОБА_1 (надалі ОСОБА_1 )

до відповідача: Акціонерного товариства «ПроКредит Банк» (надалі АТ «ПроКредит Банк»)

про стягнення збитків у розмірі 3320191,28 грн.,

за участю:

від позивача: Горбань М.Ю. адвокат (ордер серії ВС №1163718 від 04.10.2022 року); Посікіра Р.Р. адвокат (ордер серії ВС №1152693 від 11.08.2022 року);

від відповідача: Іверук Н.О. адвокат (ордер серії ВК №1111673 від 24.11.2023 року),

ВСТАНОВИВ:

Короткий зміст позовних вимог

15.01.2020 року ОСОБА_1 звернувся до господарського суду Львівської області суду з позовом до АТ «ПроКредит Банк» про стягнення збитків у розмірі 3320191,28 грн, що визначаються різницею між вартістю об`єкта нерухомого майна (нежитлових приміщень, розташованих за адресою: АДРЕСА_1 , реєстраційний номер 1), визначеної станом на 25.03.2016 в сумі 8118372,00 грн., та заборгованістю перед Банком за рамковою угодою та договором про надання траншу, яка станом на 25.03.2016 становила 4798180,72 грн. (з врахуванням заяви про уточнення позовних вимог).

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що Банк занизив ринкову вартість предмета іпотеки на момент набуття нерухомості у власність. Надіслана Банком письмова вимога не містить відомостей щодо вартості предмета іпотеки. Правовою підставою позову зазначено статті 3, 11, 14, 16, 22, 509 Цивільного кодексу України.

Короткий зміст оскаржених рішення суду першої інстанції та додаткового рішення, рішень апеляційної та касаційної інстанції

Рішенням господарського суду Львівської області від 30.06.2022 року у справі №914/127/20 задоволено позов ОСОБА_1 . Стягнуто з АТ "ПроКредит Банк" на користь ОСОБА_1 грошові кошти в розмірі 3320191,28 грн. та 10000,00 витрат по сплаті судового збору. Стягнуто з АТ "ПроКредит Банк" в дохід державного бюджету судовий збір в розмірі 39802,87 грн.

В ході розгляду справи суд першої інстанції встановив, що правовідносини, які виникли між сторонами за своїм змістом є кондикційними, а тому відсутні підстави для застосування до спірних правовідносин положень чинного законодавства України про відшкодування шкоди (збитків). При цьому кошти у сумі 3320191,28 грн заявлені до стягнення за межами договірних правовідносин, а саме кредитних договорів та договору іпотеки, тому заявлені до стягнення кошти слід розглядати як приріст майна у набувача без достатніх правових підстав, що визначені як різниця між вартістю об`єкта нерухомого майна нежитлових приміщень та заборгованістю позивача перед відповідачем за договорами, які відповідач фактично зберіг у себе без достатньої правової підстави за рахунок позивача.

Додатковим рішенням господарського суду Львівської області від 14.07.2022 року у справі №914/127/20 задоволено заяву позивача (вх. № 2154/22 від 11.07.2022 року) про стягнення судових витрат на професійну правничу допомогу. Стягнуто з АТ "ПроКредит Банк" на користь ОСОБА_1 50000,00 грн. судових витрат на професійну правничу допомогу.

Вказані рішення суду першої інстанції та додаткове рішення неодноразово переглядались судами апеляційної та касаційної інстанції.

Востаннє, Постановою Верховного Суду від 17.10.2023 року частково задоволено касаційну скаргу АТ "ПроКредит Банк". Скасовано постанову Західного апеляційного господарського суду від 17.08.2023 року, якою залишено без змін рішення господарського суду Львівської області від 30.06.2022 року та додаткове рішення господарського суду Львівської області від 14.07.2022 року у справі №914/127/20. Справу №914/127/20 передано на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Верховний Суд у постанові вказав, що суд апеляційної інстанції не встановив наявність/відсутність складу цивільного правопорушення, враховуючи необхідність дослідження всіх елементів, серед яких, в першу чергу, з`ясовується питання чи є взагалі заявлене позивачем збитками у розумінні приписів матеріального права (стаття 22 ЦК України, статті 224 та 225 ГК України) та обмежився загальним висновком про обґрунтованість позовної вимоги. Крім того, відповідач послідовно вказував на недоведеність розміру заявлених позивачем збитків, оскільки Висновок від 26.02.2021, який покладено в основу постанови суду апеляційної інстанції, не може бути доказом у даній справі. Суд апеляційної інстанції, оцінюючи Висновок від 26.02.2021, не навів мотивів/міркувань/аргументів відхилення доводів відповідача стосовно вказаного висновку. Так, судом апеляційної інстанції в постанові встановлено, що експерт не ознайомлювався з приміщенням шляхом доступу до нього, а лише ззовні здійснив огляд будівлі, в якій розташований об`єкт оцінки. Оцінка нерухомого майна має здійснюватись відповідно до Національного стандарту №2 з урахуванням вимог Національного стандарту №1, яким визначено загальні засади процедури оцінювання. Згідно з положеннями пункту 50 Національного стандарту №1 проведенню незалежної оцінки майна передує підготовчий етап, на якому здійснюється, зокрема, ознайомлення з об`єктом оцінки. Отже, підготовці та проведенню незалежної експертизи майна передує ознайомлення з об`єктом оцінки шляхом доступу до нього. Виходячи з наведених норм, незважаючи на вибір експертом методичного підходу оцінки майна (дохідний, порівняльний) підготовці та проведенню незалежної експертизи майна передує, в будь-якому випадку, ознайомлення з об`єктом оцінки шляхом доступу до нього. Втім, суд апеляційної інстанції не надав оцінку тієї обставини, що експерт не був ознайомлений з об`єктом оцінки шляхом повного доступу до нього, включаючи приміщення як частини внутрішнього об`єму будівлі. Щодо апеляційного перегляду додаткового рішення, Верховний Суд зазначив, що в постанові суду апеляційної інстанції не вказано міркувань/аргументів/мотивів, з яких виходив суд, погоджуючись з судом першої інстанцій, стосовно відхилення клопотання відповідача про зменшення розміру витрат на професійну правничу допомогу. Верховний Суд дійшов висновку, що суд апеляційної інстанції порушив норми процесуального права, що мало своїм наслідком не встановлення обставин, що є визначальними і ключовими у цій справі для вирішення даного спору, з огляду на предмет і підстави позову.

Короткий зміст вимог апеляційної скарги та узагальнені доводи особи, яка подала апеляційну скаргу

АТ «ПроКредит Банк» в апеляційній скарзі на рішення господарського суду Львівської області від 30.06.2022 року та додаткове рішення від 14.07.2022 у справі №914/127/20 просить скасувати зазначені судові рішення та прийняти нове рішення, яким відмовити в задоволенні позовних вимог та відмовити в задоволенні заяви позивача про стягнення витрат на професійну правничу допомогу. Скаржник вважає рішення суду першої інстанції незаконним, у зв`язку із неповним з`ясуванням обставин, що мають значення для справи, невідповідністю висновків, викладених у рішенні суду, обставинам справи та неправильним застосуванням норм матеріального і процесуального права. Скаржник стверджує, що суд першої інстанції безпідставно задовольнив позов, при цьому самостійно змінивши підстави та предмет позову. Судом неправильно кваліфіковано спірні правовідносини та застосовано Главу 83 Цивільного кодексу України. Вважає помилковими висновки суду першої інстанції про вартість предмета іпотеки. Також зазначає, що судом неправильно застосовано строки позовної давності. Також, на переконання скаржника, відсутні правові підстави для стягнення з Банку витрат позивача на правову допомогу.

Узагальнені доводи та заперечення інших учасників справи

Позивач у відзиві на апеляційну скаргу погоджується з висновками місцевого господарського суду та заперечує проти доводів скаржника. Стверджує, що у зв`язку із заниженою ринковою вартістю предмета іпотеки на момент набуття нерухомості у власність Банку зазнав збитків. Просить залишити без змін рішення господарського суду Львівської області від 30.06.2022 року та додаткове рішення від 14.07.2022 у справі №914/127/20, апеляційну скаргу АТ «ПроКредит Банк» без задоволення.

В судовому засіданні представник відповідача підтримав вимоги апеляційної скарги з наведених у ній підстав.

Представники позивача просили залишити без змін оскаржене рішення суду першої інстанції, апеляційну скаргу без задоволення.

Обставини справи

Як видно із наявних у справі копій документів, 03.03.2014 року між ФОП Блищак Н.Б. (позичальник) та ПАТ "ПроКредит Банк" (кредитор) укладено рамкову угоду №FW302.905, відповідно до якої кредитор зобов`язався здійснювати кредитування позичальника у межах лімітів, умов кредитування в порядку і на умовах, визначених угодою та кредитними договорами, а позичальник зобов`язався належно виконати усі умови, необхідні для отримання кредитів, своєчасно і належно здійснювати погашення грошових зобов`язань, а також належно виконувати усі інші зобов`язання, передбачені угодою та кредитними договорами (а.с. 12-17, т.1).

Також 03.03.2014 між ФОП Блищак Н.Б. (позичальник) та ПАТ "ПроКредит Банк" (кредитор) укладено рамкову угоду №FW302.906, за умовами якої кредитор зобов`язався здійснювати кредитування позичальника у межах лімітів умов кредитування в порядку і на умовах, визначених угодою та кредитними договорами, а позичальник зобов`язався належно виконати усі умови, необхідні для отримання кредитів, своєчасно і належно здійснювати погашення грошових зобов`язань, а також належно виконувати усі інші зобов`язання, передбачені угодою та кредитними договорами (а.с. 18-23, т.1).

Відповідно до розділу 1 рамкових угод від 03.03.2014 №FW302.905 та №FW302.906 Визначення термінів кредитні договори - це усі договори про надання кредиту, які укладені та/або будуть укладені у майбутньому на підставі угоди як її невід`ємні частини, з врахуванням усіх діючих та майбутніх змін та доповнень до них.

Крім того, 03.03.2014 року між ФОП Блищак Н.Б. (позичальник) та ПАТ "ПроКредит Банк" (кредитор) укладено договір про надання траншу за №302.44258/FW302.905, відповідно до якого кредитор на підставі та на умовах рамкової угоди №FW302.905 від 03.03.2014, а також цього договору зобов`язується надати позичальнику кредит, а позичальник зобов`язується належно виконати усі умови, необхідні для його отримання, належно здійснювати погашення грошових зобов`язань та виконання усіх інших зобов`язань, передбачених рамковою угодою та цим договором (а.с.24-26, т.1).

Умови, на яких надавався кредит, передбачені пунктом 2 договору про надання траншу. Загальні умови та порядок надання кредиту передбачено розділом 3 рамкової угоди від 03.03.2014 №FW302.905. Погашення грошових зобов`язань передбачено у розділі 7 рамкової угоди від 03.03.2014 №FW302.905. Відповідальність за порушення зобов`язань викладено у розділі 10 рамкової угоди від 03.03.2014 №FW302.905.

В забезпечення виконання зобов`язань за рамковими угодами №FW302.905, №FW302.906 від 03.03.2014 та за договором про надання траншу №302.44258/FW302.905 від 03.03.2014 між громадянином Блищак Н.Б. (іпотекодавець) та ПАТ "ПроКредит Банк" (іпотекодержатель) укладено договір іпотеки №296091-ІД1 від 03.03.2014, посвідчений приватним нотаріусом Львівського міського нотаріального округу Магировською О.В., зареєстрований у реєстрі за №885, за умовами якого іпотекодавець передає в іпотеку на умовах, визначених договором предмет іпотеки, а саме наступне нерухоме майно: нежитлове приміщення першого поверху від 9 "а" - 1 по 9 "а" - 7, позначене в поверхневому плані літерою "А-3", загальною площею 83,1 кв.м, реєстраційний номер 1, розташоване за адресою: АДРЕСА_1 (а.с.27-32, т.1).

Відповідно до пунктів 2.2, 2.3 договору іпотеки загальна заставна вартість предмета іпотеки: 1851760,00 грн, яка встановлена станом на дату укладення договору та визначена за погодженням сторін на підставі Акта оцінки від 03.03.2014 року. Сторони погоджуються, що протягом дії договору заставна вартість може бути змінена, про що складається новий акт оцінки, де визначається та відображається нова заставна вартість предмета іпотеки.

За змістом підпункту 7.1.1 пункту 7.1 договору іпотеки сторони домовились, що іпотекодержатель у випадку набуття права звернення стягнення на предмет іпотеки вправі на власний вибір задовольнити свої вимоги за рахунок предмета іпотеки шляхом набуття права власності на предмет іпотеки. Право власності переходить до іпотекодержателя на підставі договору про задоволення вимог іпотекодержателя, яким є дане застереження, з моменту виконання іпотекодержателем усіх, передбачених законодавством дій, необхідних для звернення стягнення у такий спосіб, без необхідності вчинення іпотекодавцем будь-яких додаткових дій чи документів. Іпотекодержатель вправі самостійно визначити суб`єкта оціночної діяльності та укласти з ним відповідний договір для встановлення вартості предмета іпотеки, за якою предмет іпотеки переходить у власність іпотекодержателя. Іпотекодержатель протягом 30 календарних днів з моменту отримання вимоги іпотекодавця зобов`язаний відшкодувати іпотекодавцю перевищення 90 відсотків вартості предмета іпотеки над розміром забезпечених іпотекою вимог іпотекодержателя за умови, що право власності іпотекодержателя на предмет іпотеки буде зареєстроване в установленому законом порядку. Якщо іпотекодержатель має намір реалізувати предмет іпотеки, то вказаний строк обчислюється з моменту отримання іпотекодержателем повної суми коштів від реалізації предмета іпотеки.

У зв`язку із невиконанням позичальником своїх зобов`язань, що випливають з умов рамкової угоди №FW302.905 від 03.03.2014, договору про надання траншу №302.44258/FW302.905 від 03.03.2014, виконання яких забезпечено договором іпотеки №296091-ІД1 від 03.03.2014, Банк надіслав Блищаку Н.Б. вимогу №44/16 від 12.02.2016 року, в якій на підставі статті 35 Закону України «Про іпотеку» просив повністю погасити заборгованість в загальній сумі 4798180,72 грн протягом 30 днів. Повідомив, що у випадку непогашення заборгованості, Банк буде змушений звернути стягнення на предмет іпотеки шляхом передачі іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки або шляхом продажу предмета іпотеки будь-якій особі покупцеві (а.с.33-34, т.1).

Рішенням про державну реєстрацію прав та їх обтяжень від 25.03.2016 (індексний номер 28932870) приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Юрченко Василь Васильович зареєстрував право приватної власності на предмет іпотеки - нежитлове приміщення, загальною площею 83,1 кв.м, розташоване за адресою: АДРЕСА_1 , за новим власником - ПАТ "ПроКредит Банк", що підтверджується інформаційною довідкою з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна (номер інформаційної довідки: 56778513 від 06.04.2016) (а.с.35-38, т.1).

Блищак Н.Б. проти такого способу виконання зобов`язання не заперечив, рішення про реєстрацію права власності не оскаржував.

Відповідно до Звіту про оцінку вартості майна за № ПКБ-38-16 від 31.03.2016 (дата завершення складання звіту), складеного ТзОВ Українська оціночна компанія на замовлення ПАТ "ПроКредит Банк", ринкова вартість об`єкта оцінки (нежитлового приміщення, загальною площею 83,1 кв.м, розташованого за адресою: АДРЕСА_1 ) на дату оцінки склала 3099500,00 грн. (а.с.153-188, т.2).

З огляду на те, що загальний розмір заборгованості за кредитом відповідно до вимоги від 12.02.2016 №44/16 складав 4798180,72 грн, а вартість предмета іпотеки за Звітом від 31.03.2016 оцінено на суму 3099500 грн, Банк заявив позов до ФОП Блищака Н.Б. (позичальника) про стягнення залишку непокритої предметом іпотеки заборгованості, заборгованості за відсотками, процентами через неправомірне користування кредитом, а також нарахованої пені.

Рішенням господарського суду Львівської області від 26.07.2016 у справі №914/1321/16, залишеним без змін постановою Львівського апеляційного господарського суду від 26.10.2016, відмовлено в задоволенні позову ПАТ "ПроКредит Банк", оскільки, іпотекодержатель (позивач) звернув стягнення на предмет іпотеки шляхом позасудового врегулювання на підставі договору іпотеки, зареєструвавши за собою право власності на предмет іпотеки до подання даного позову. Після звернення стягнення на предмет іпотеки у такий спосіб як набуття права власності на предмет іпотеки, кредитні відносини між позивачем та відповідачем припинилися, з огляду на що суд дійшов висновку про відсутність підстав для задоволення позову (а.с. 39-51, т.1).

На переконання Блищака Н.Б., Банк занизив дійсну ринкову вартість предмета іпотеки станом на дату набуття у власність нерухомості, що слугувало підставою для звернення ОСОБА_1 до господарського суду міста Києва з позовом про стягнення з Банку грошових коштів у сумі 3114568,15 грн, що перевищує 90% вартості предмета іпотеки над розміром забезпечених іпотекою вимог.

Рішенням господарського суду міста Києва від 22.04.2019 у справі №910/15177/18 повністю відмовлено в позові ОСОБА_1 до ПАТ "ПроКредит Банк" про стягнення 3114568,15 грн суми перевищення 90% вартості предмета іпотеки над розміром забезпечених іпотекою вимог (а.с. 77-86, т.1).

Відмовляючи в задоволенні вказаних позовних вимог, суд зазначив, що сторони договору зобов`язані дотримуватись обумовлених ними в договорі умов та не порушувати їх, зокрема, і щодо порядку набуття у власність в позасудовому порядку права власності на предмет іпотеки, який передбачає обов`язковість проведення оцінки предмета іпотеки і у разі оформлення іпотекодержателем права власності на предмет іпотеки. Отже, іпотекодержатель в разі набуття права власності в договірний спосіб, повинен був реалізувати своє право, оформивши на себе право власності на предмет іпотеки у спосіб, обумовлений сторонами в договорі, та визначений ст. 37 Закону України «Про іпотеку», яким передбачено обов`язкове проведення оцінки предмета іпотеки та погодження сторонами вартості, у разі договірного задоволення вимог іпотекодержателя шляхом визнання права власності за ним на предмет іпотеки. Натомість, відповідач набув у власність предмет іпотеки за вартістю, яка була визначена на підставі Звіту про оцінку вартості майна № ПКБ-38-16 від 31.03.2016, який був визнаний судом неправомірним, а належних та допустимих доказів проведення іншої оцінки вартості майна станом на набуття предмета іпотеки у власність позивачем суду не надано.

Зі змісту рішення господарського суду міста Києва від 22.04.2019 у справі №910/15177/18 вбачається, що судом встановлено неналежність та недопустимість, як доказу у справі, долученого ОСОБА_1 висновку оціночно-будівельного дослідження від 13.07.2018 №10-18Д, здійсненого за заявою громадянина ОСОБА_1 , на підтвердження вартості предмета іпотеки. Водночас, суд зазначив, що наслідком не виконання зобов`язань за договором може бути в тому числі стягнення збитків.

В позовній заяві у даній справі №914/127/20 позивач, посилаючись на те, що рішенням суду у справі №910/15177/18 встановлено, що висновок оціночно-будівельного дослідження від 13.07.2018 №10-18Д є неналежним та недопустимим доказом в підтвердження вартості предмета іпотеки, просив призначити оціночно-будівельну експертизу нежитлових приміщень за адресою: АДРЕСА_1 для визначення вартості нерухомого майна методом проведення ретроспективного оцінювання станом на 25.03.2016 (дата набуття нерухомого майна у власність) (а.с.1-7, т.1).

Зважаючи на вказані обставини, судом призначено судову оціночно-будівельну експертизу у даній справі №914/127/20, проведення якої доручено Львівському науково-дослідному інституту судових експертиз. На вирішення судового експерта винесено наступне питання: "Яка ринкова вартість об`єкта нерухомого майна нежитлового приміщення з реєстраційним номером 1 загальною площею 83,1 кв.м, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , станом на момент набуття АТ ПроКредит Банк права власності на цей об`єкт (25.03.2016р.)?" (а.с.48-52, т. 2).

На адресу суду 09.03.2021 надійшов Висновок експерта за результатами оціночно-будівельної експертизи за № 4383 від 26.02.2021, в якому зазначено, що ринкова вартість нежитлового приміщення за адресою: АДРЕСА_1 станом на 25.03.2016, з заокругленням до цілого, могла становити 8118372,00 грн. (а.с.209-215, т.2).

У Висновку експерта від 26.02.2021 вказано, що при наданні заключної частини висновку експертом враховувалася особливість даного дослідження по визначенні вартості об`єкта оцінки на минулий період (ретроспективна оцінка), тобто оцінювання проводилось на дату, яка є віддаленою в минуле від дати проведення оцінки.

Як зазначено у Висновку експерта від 26.02.2021, складність ретроспективного дослідження полягає в тому, що зробити повний моніторинг ринку на минулу дату практично вже неможливо.

При цьому, у Висновку експерта від 26.02.2021 вказано, що 22.01.2021 року експерт прибув до місця розташування об`єкта дослідження, проте доступ до об`єкта забезпечено не було, тому лише ззовні оглянуто будівлю, в якій розташований об`єкт оцінки, та приміщення вікна-вітрини і скляні двері, яких виходять на фасад будинку.

Експерт вказав, що при зовнішньому огляді приміщень вікна-вітрини та скляні двері, яких виходять на фасад будинку встановлено, що приміщення не використовуються.

Водночас, експерт зазначив, що при дослідженні матеріалів справи встановлено, що у приміщеннях в період з 31.03.2016 (том 1 арк. 103-134) по 13.07.2018 (том 1, а.с. 58-76) проведено внутрішньо-оздоблювальні ремонтні роботи. Отже, як вказав експерт, можна стверджувати, що технічний стан приміщень станом на час огляду відрізняється від технічного стану на дату оцінки, тобто повторне проведення огляду є недоцільним. Тому, технічний стан приміщень на дату оцінки приймається виходячи з наданих на дослідження матеріалів справи.

Предметом позову у цій справі є вимога позивача про відшкодування збитків на підставі статті 22 ЦК України, спричинених відповідачем, який порушив процедуру набуття права власності нерухомого майна в позасудовому порядку, а саме не зробив оцінку вартості майна на момент набуття.

У відзиві на позовну заяву (вх. № 16742/21 від 20.07.2021 року) відповідач заявив про застосування позовної давності у справі № 914/127/20 (а.с.5-9, т.3).

Норми права та мотиви, якими керується суд апеляційної інстанції при прийнятті постанови та висновки суду за результатами розгляду апеляційної скарги

Згідно з статтею 16 Цивільного кодексу України одним із способів захисту цивільних прав та інтересів судом є відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди.

Відповідно до частин 1, 2 статті 22 Цивільного кодексу України особа, якій завдано збитків у результаті порушення її цивільного права, має право на їх відшкодування. Збитками є: 1) втрати, яких особа зазнала у зв`язку зі знищенням або пошкодженням речі, а також витрати, які особа зробила або мусить зробити для відновлення свого порушеного права (реальні збитки); 2) доходи, які особа могла б реально одержати за звичайних обставин, якби її право не було порушене (упущена вигода).

Такою нормою визначається можливість використання як способу захисту порушеного права відшкодування збитків, що має універсальний характер захисту цивільних прав.

У відповідності до статті 224 Господарського кодексу України учасник господарських відносин, який порушив господарське зобов`язання або установлені вимоги щодо здійснення господарської діяльності, повинен відшкодувати завдані цим збитки суб`єкту, права або законні інтереси якого порушено. Під збитками розуміються витрати, зроблені управненою стороною, втрата або пошкодження її майна, а також не одержані нею доходи, які управнена сторона одержала б у разі належного виконання зобов`язання або додержання правил здійснення господарської діяльності другою стороною.

До складу збитків, що підлягають відшкодуванню особою, яка допустила господарське правопорушення, включаються: вартість втраченого, пошкодженого або знищеного майна, визначена відповідно до вимог законодавства; додаткові витрати (штрафні санкції, сплачені іншим суб`єктам, вартість додаткових робіт, додатково витрачених матеріалів тощо), понесені стороною, яка зазнала збитків внаслідок порушення зобов`язання другою стороною; неодержаний прибуток (втрачена вигода), на який сторона, яка зазнала збитків, мала право розраховувати у разі належного виконання зобов`язання другою стороною; матеріальна компенсація моральної шкоди у випадках, передбачених законом (ч.1 ст. 225 Господарського кодексу України).

Верховний Суд неодноразово та послідовно вказував на те, що для застосування такого заходу відповідальності як стягнення збитків необхідна наявність усіх елементів складу правопорушення: 1) протиправної поведінки (дії чи бездіяльності) особи (порушення зобов`язання); 2) шкідливого результату такої поведінки - збитків; 3) причинного зв`язку між протиправною поведінкою та збитками; 4) вини особи, яка заподіяла шкоду.

Протиправною вважається поведінка, яка порушує імперативні норми права або санкціоновані законом умови договору, внаслідок чого порушуються права іншої особи (така поведінка особи може виявлятися у прийнятті нею неправомірного рішення або у неправомірній поведінці - діях або бездіяльності).

Під збитками розуміється матеріальна шкода, що виражається у зменшенні майна потерпілого в результаті порушення належного йому майнового права, та (або) применшенні немайнового блага тощо.

Причинний зв`язок між протиправною поведінкою та заподіяними збитками виражається в тому, що протиправні дії заподіювача є причиною, а збитки є наслідком такої протиправної поведінки.

Вина заподіювача збитків є суб`єктивним елементом відповідальності і полягає в психічному ставленні особи до вчинення нею протиправного діяння і проявляється у вигляді умислу або необережності.

Причинний зв`язок між протиправною поведінкою особи та завданою шкодою є обов`язковою умовою відповідальності, яка передбачає, що шкода стає об`єктивним наслідком поведінки заподіювача шкоди. Наявність такої умови цивільно-правової відповідальності, як причинний зв`язок між протиправною поведінкою і шкодою (збитками), зумовлена необхідністю встановлення факту, що саме протиправна поведінка конкретної особи, на яку покладається така відповідальність, є тією безпосередньою причиною, що з необхідністю та невідворотністю спричинила збитки.

Отже, збитки є наслідками неправомірної поведінки, дії чи бездіяльності особи, яка порушила права або законні інтереси іншої особи, зокрема невиконання або неналежне виконання установлених вимог щодо здійснення господарської діяльності, господарське правопорушення, порушення майнових прав або законних інтересів інших суб`єктів тощо.

Відсутність хоча б одного із перелічених елементів, що утворюють склад цивільного правопорушення, звільняє боржника від відповідальності за порушення у сфері господарської діяльності, оскільки його поведінка не може бути кваліфікована як правопорушення.

Заявляючи до стягнення збитки, позивач повинен, окрім наявності всіх чотирьох елементів, чітко визначити у чому вони (збитки) полягають у розмінні статті 22 ЦК України, статей 224 та 225 ГК України (упущена вигода/реальні збитки/моральна шкода).

Враховуючи положення статті 74 Господарського процесуального кодексу України, саме на позивача покладається обов`язок довести наявність збитків, протиправність поведінки заподіювача збитків та причинний зв`язок такої поведінки із заподіяними збитками. При цьому важливим елементом доказування наявності збитків є встановлення безпосереднього причинно-наслідкового зв`язку між протиправною поведінкою заподіювача та збитками потерпілої сторони. Слід довести, що протиправна дія чи бездіяльність заподіювача є причиною, а збитки, які завдано особі, - наслідком такої протиправної поведінки. Натомість відповідачу потрібно довести відсутність його вини у завданні збитків позивачу.

Господарський суд самостійно встановлює наявність чи відсутність складу цивільного правопорушення, який став підставою для стягнення шкоди, оцінюючи надані сторонами докази (близький за змістом висновок щодо самостійного встановлення судом складу правопорушення сформований Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 12.03.2019 у справі №920/715/17, а також у постановах Верховного Суду від 15.02.2022 у справі №927/219/20, від 14.09.2021 у справі №923/719/17, від 10.06.2021 у справі №5023/2837/11, від 22.04.2021 у справі №915/1624/16, від 10.03.2020 у справі №902/318/16, від 10.12.2020 у справі №922/1067/17 та від 10.06.2021 у справі №5023/2837/11).

При з`ясуванні складу цивільного правопорушення у даному спорі суд апеляційної інстанції встановив, що позивач не довів наявності збитків, як обов`язкового елементу настання цивільної відповідальності, а також протиправності поведінки заподіювача збитків.

Відсутністю зазначених елементів складу цивільного правопорушення свідчить про те, що поведінка відповідача не може бути кваліфікована як правопорушення.

Посилання позивача на те, що вартість предмету іпотеки в 2016 році становила 8118372,00 грн., не підтверджується доказами по справі, адже у Висновку експерта за результатами оціночно-будівельної експертизи за № 4383 від 26.02.2021 вказано про те, що ретроспективно оцінити вартість майна через п`ять років від дати звернення стягнення на майно вже практично неможливо. Інші докази, які б підтверджували позицію позивача щодо цієї вартості предмета іпотеки на час оформлення права власності за відповідачем відсутні.

Апеляційний суд вважає, що суд першої інстанції помилково взяв до уваги Висновок експерта за результатами оціночно-будівельної експертизи за № 4383 від 26.02.2021, відповідно до якого, ринкова вартість нежитлового приміщення станом на 25.03.2016 могла становити 8118372,00 грн., оскільки експертом було лише ззовні оглянуто будівлю, в якій розташований об`єкт оцінки. При цьому, у висновку зазначено, що складність ретроспективного дослідження полягає в тому, що зробити повний моніторинг ринку на минулу дату вже практично неможливо.

Відповідно до частини 1 статті 98 Господарського процесуального кодексу України висновок експерта - це докладний опис проведених експертом досліджень, зроблені у результаті них висновки та обґрунтовані відповіді на питання, поставлені експертові, складений у порядку, визначеному законодавством.

В силу приписів статті 104 Господарського процесуального кодексу України Висновок експерта для суду не має заздалегідь встановленої сили і оцінюється судом разом із іншими доказами за правилами, встановленими статтею 86 цього Кодексу. Відхилення судом висновку експерта повинно бути мотивоване в судовому рішенні.

Зі змісту Висновку експерта за результатами оціночно-будівельної експертизи за №4383 від 26.02.2021 судом апеляційної інстанції встановлено, що експерт не ознайомлювався з приміщенням шляхом доступу до нього, а лише ззовні здійснив огляд будівлі, в якій розташований об`єкт оцінки.

Відповідно до частини 2 статті 12 Закону України "Про оцінку майна, майнових прав та професійну оціночну діяльність в Україні" Вимоги до змісту звіту про оцінку майна, порядку його оформлення та рецензування встановлюються положеннями (національними стандартами) оцінки майна. Зміст звіту про оцінку майна повинен містити розділи, що розкривають зміст проведених процедур та використаної нормативно-правової бази з оцінки майна.

Національний стандарт №1 "Загальні засади оцінки майна і майнових прав", затверджений постановою Кабінету Міністрів України від 10.09.2003 №1440 (далі - Національний стандарт №1) є обов`язковим для застосування під час проведення оцінки майна та майнових прав суб`єктами оціночної діяльності, а також особами, які відповідно до законодавства здійснюють рецензування звітів про оцінку майна. Поняття, що вживаються у цьому стандарті, використовуються в інших національних стандартах у значенні, встановленому цим Стандартом.

Національний стандарт №2 "Оцінка нерухомого майна", затверджений постановою Кабінету Міністрів України від 28.10.2004 №1442 (далі - Національний стандарт №2), також є обов`язковим для застосування під час проведення оцінки нерухомого майна (нерухомості) суб`єктами оціночної діяльності, а також особами, які відповідно до законодавства здійснюють рецензування звітів про оцінку майна та проводять державну експертизу звітів з експертної грошової оцінки земельних ділянок державної та комунальної власності у разі їх продажу.

Отже, оцінка нерухомого майна має здійснюватись відповідно до Національного стандарту №2 з урахуванням вимог Національного стандарту №1, яким визначено загальні засади процедури оцінювання.

Згідно з положеннями пункту 50 Національного стандарту №1 проведенню незалежної оцінки майна передує підготовчий етап, на якому здійснюється, зокрема, ознайомлення з об`єктом оцінки.

Виходячи з наведених норм, незважаючи на вибір експертом методичного підходу оцінки майна (дохідний, порівняльний) підготовці та проведенню незалежної експертизи майна передує, в будь-якому випадку, ознайомлення з об`єктом оцінки шляхом доступу до нього.

Отже, підготовці та проведенню незалежної експертизи майна передує ознайомлення з об`єктом оцінки шляхом доступу до нього (правовий висновок, викладений у постанові Верховного Суду від 10.08.2021 у справі №461/4240/17).

Зі змісту висновку експерта від 26.02.2021 №4383 вбачається, що експерт не був ознайомлений з об`єктом оцінки шляхом повного доступу до нього, включаючи приміщення як частини внутрішнього об`єму будівлі.

Складання висновку судового експерта без огляду нерухомого майна суперечить приписам Закону України "Про оцінку майна, майнових прав та професійну оціночну діяльність в Україні" та вимогам Національного стандарту №1, яким визначено загальні засади процедури оцінювання, що помилково не врахував суд першої інстанції.

Також у Висновку № 4383 від 26.02.2021 судовий експерт посилається на висновок 10-18Д, який було підготовлено на замовлення позивача, та який судовим рішенням визнано неналежним та недопустимим доказом підтвердження вартості предмета іпотеки.

У зв`язку з невиконанням позивачем кредитних зобов`язання перед відповідачем, Банк в березні 2016 року звернув стягнення на предмет іпотеки в позасудовому порядку на підставі застереження (прирівнюється до договору) про задоволення вимог іпотекодержателя.

Апеляційний суд зазначає, що звернення банком стягнення на предмет іпотеки та визначення його вартості не може розглядатися як винні дії, з огляду на те, що звернення стягнення на предмет іпотеки є наслідком невиконання договірних зобов`язань позивача перед Банком. Звернення стягнення на предмет іпотеки не було оскаржено позивачем, визначення Банком вартості предмета іпотеки в розмірі 3099500,00 грн вже було предметом розгляду у судовій справі № 910/15177/18, де рішенням суду повністю відмовлено в задоволенні позову ОСОБА_1 до АТ ПроКредит Банк про стягнення коштів.

Таким чином, позивачем не доведено заподіяння відповідачем збитків, завданих внаслідок звернення стягнення на предмет іпотеки.

За таких обставин, колегія суддів констатує, що позивач не довів наявність складу цивільного правопорушення, передбаченого статтею 22 ЦК України.

З огляду на викладене, висновок суду місцевого господарського суду про наявність пправових підстав для задоволення позову є передчасним.

Судом першої інстанції помилково застосовано до спірних правовідносин положення статті 1212 Цивільного кодексу України.

Стаття 1212 Цивільного кодексу України регулює кондикцiйнi зобов`язання. Кондикцiйнi зобов`язання виникають за наявності одночасно таких умов:

1) набуття чи збереження майна однією особою (набувачем) за рахунок іншої особи (потерпілого);

2) набуття чи збереження майна відбулося за відсутності правової підстави або підстава, на якій майно набувалося, згодом відпала.

Договірний характер правовідносин унеможливлює застосування до них положень глави 83 Цивільного кодексу України.

Аналогічна правова позиція викладена в постанові Великої Палати Верховного Суду від 20.11.2018 в справі № 922/3412/17.

Таким чином, лише за відсутності підстав, передбачених законом, іншими правовими актами чи правочином, застосуванню підлягають норми Глави 83 ЦК України.

Для визначення вiдповідних зобов`язань між сторонами договiрними, необхідним є встановлення факту їх виникнення саме на підставі умов та на виконання вiдповiдного договору.

Аналогічна правова позиція викладена в постанові Верховного Суду від 20.12.2018 року у справі № 920/169/18.

В даній справі № 914/127/20 право власності на предмет іпотеки (що є еквівалентом грошових коштів, які заявленi до стягнення позивачем) було набуто банком безпосередньо на підставі договору іпотеки та положень ст. 37 Закону України Про іпотеку, що виключає можливість застосування Глави 83 ЦК України до спірних правовідносин.

Заявлені позивачем до стягнення збитки обгрунтовані порушенням договірних зобов`язань відповідачем у вигляді відсутності ціни предмету іпотеки у вимозі банку, що направлялася відповідачем як кредитором - позивачу як боржнику.

Наведене в сукупності виключає застосування до спірних правовідносин статті 1212 ЦК України, що помилково не врахував суд першої інстанції.

З урахуванням вищезазначеного апеляційний господарський суд зазначає, що місцевий господарський суд в порушення вищезазначених положень законодавства, що регулює спірні правовідносини, необґрунтовано та безпідставно задовольнив позов, застосувавши до спірних відносин ст. 1212 ЦК України, яка до відносин, що випливають з договору, не підлягає застосуванню.

Відповідно до ч.1-5 статті 236 Господарського процесуального кодексу України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню господарського судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи.

Відповідно до частини 1 статті 277 Господарського процесуального кодексу України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є: 1) нез`ясування обставин, що мають значення для справи; 2) недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; 3) невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, встановленим обставинам справи; 4) порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

За наслідками апеляційного перегляду колегією суддів встановлено, що при ухваленні оскарженого судового рішення суд неправильно застосував норми матеріального та процесуального права, тому його необхідно скасувати, прийняти нове рішення, яким відмовити в задоволенні позову.

Щодо заявленого відповідачем клопотання про застосування строку позовної давності у відповідності до статті 257 Цивільного кодексу України, колегія суддів зазначає таке.

За змістом частини першої статті 261 Цивільного кодексу України позовна давність застосовується лише за наявності порушення права особи. Отже, перш ніж застосовувати позовну давність, господарський суд повинен з`ясувати та зазначити в судовому рішенні, чи порушене право або охоронюваний законом інтерес позивача, за захистом якого той звернувся до суду. У разі коли такі право чи інтерес не порушені, суд відмовляє в позові з підстав його необґрунтованості. І лише якщо буде встановлено, що право або охоронюваний законом інтерес особи дійсно порушені, але позовна давність спливла і про це зроблено заяву іншою стороною у справі, суд відмовляє в позові у зв`язку зі спливом позовної давності - за відсутності наведених позивачем поважних причин її пропущення.

Оскільки в даному спорі суд дійшов до висновку про відмову в задоволенні позову з підстав відсутності порушених прав та інтересів позивача, тому позовна давність застосуванню не підлягає.

Щодо оскарженого додаткового рішення господарського суду Львівської області від 14.07.2022.

Згідно з частинами 1, 2 статтею 123 Господарського процесуального кодексу України Судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи.. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать, зокрема, витрати на професійну правничу допомогу.

Відповідно до частин 1, 2 статті 126 Господарського процесуального кодексу України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи витрати на професійну правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами.

Загальне правило розподілу судових витрат визначене у частині 4 статті 129 Господарського процесуального кодексу України, відповідно до якої інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються у разі відмови в позові - на позивача.

Відповідно до висновків Верховного Суду, викладених у постановах від 16.04.2018 у справі № 923/631/15, від 23.01.2020 у справі № 927/229/19 та інших, додаткове рішення є невід`ємною частиною рішення у справі. При цьому у разі скасування основного рішення у справі ухвалене судами додаткове рішення втрачає силу.

Враховуючи те, що судом апеляційної інстанції скасовано рішення господарського Львівської області від 30.06.2022 у справі № 914/127/20 та в позові відмовлено, тому додаткове рішення господарського Львівської області від 14.07.2022, як невід`ємна частина рішення місцевого господарського суду по суті спору, що нерозривно пов`язане з результатом вирішення спору по суті, також підлягає скасуванню. Відповідно наявні правові підстави для відмови в задоволенні заяви позивача про стягнення витрат на професійну правничу допомогу в сумі 50000,00 грн.

Судові витрати

Заява ОСОБА_1 (вх. №№ 01-04/5679/23, 01-05/3371/23) про розподіл судових витрат у справі №914/127/20 у суді апеляційної інстанції не підлягає задоволенню, оскільки суд задовольнив апеляційну скаргу відповідача. Тому судові витрати, пов`язані з розглядом справи у суді апеляційної інстанції, покладаються на позивача відповідно до статті 129 Господарського процесуального кодексу України.

Керуючись, ст. ст. 86, 126, 129, 244, 269, 270, 275, 277, 282 Господарського процесуального кодексу України, Західний апеляційний господарський суд

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Акціонерного товариства «ПроКредит Банк» б/н від 01.08.2022 року (вх. №№ 01-05/1927/22, 01-05/1928/22 від 04.08.2022 року; 01-05/1448/23 від 04.05.2023 року; 01-05/3341/23 від 30.10.2023 року) задовольнити.

Рішення господарського суду Львівської області від 30.06.2022 року у справі №914/127/20 скасувати. Прийняти нове рішення.

Відмовити в задоволені позову.

Додаткове рішення господарського суду Львівської області від 14.07.2022 року у справі № 914/127/20 скасувати. Прийняти нове рішення.

В задоволенні заяви ОСОБА_1 про відшкодування витрат на професійну правничу допомогу в сумі 50000,00 грн. відмовити.

Судові витрати за розгляд позовної заяви та апеляційної скарги покласти на позивача.

Стягнути з ОСОБА_1 ( АДРЕСА_2 , ідентифікаційний код НОМЕР_1 ) на користь Акціонерного товариства «ПроКредит Банк» (03115, м. Київ, пр-т Перемоги, 107-А, ) 74704,31 грн. судового збору за розгляд апеляційної скарги.

Відмовити в задоволенні заяви ОСОБА_1 (вх. №№ 01-04/5679/23, 01-05/3371/23) про розподіл судових витрат у справі №914/127/20.

Справу повернути в господарський суд Львівської області.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття.

Строки та порядок оскарження постанов (ухвал) апеляційного господарського суду визначені в § 1 глави 2 Розділу IV ГПК України.

Веб-адреса судового рішення в Єдиному державному реєстрі судових рішень: http//reyestr.court.gov.ua.

Головуючий суддя О.В. Зварич

Суддя Н.М. Кравчук

Суддя І.Б. Малех