ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ХАРКІВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
_______________________________________________________________________
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"16" лютого 2024 р.м. ХарківСправа № 922/5295/23

Господарський суд Харківської області у складі:

судді Калініченко Н.В.

без повідомлення (виклику) учасників справи

розглянувши в порядку письмового провадження за правилами спрощеного позовного провадження справу

за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «ІНТЕРХІМ БТВ», Київська область, Вишгородський район, місто Вишгород,
до Акціонерного товариства «Українські енергетичні машини», місто Харків,
простягнення коштів, -

ВСТАНОВИВ:

Позивач, Товариство з обмеженою відповідальністю «ІНТЕРХІМ БТВ», звернувся до Господарського суду Харківської області з позовною заявою до відповідача, Акціонерного товариства «Українські енергетичні машини», про стягнення заборгованості за поставлену продукцію за договором про закупівлю продукції № 02/03 від 02.03.2021 року у загальному розмірі 273 590,17 грн., з них: 186 219,00 грн. основна заборгованість, 72 608,56 грн. інфляційні втрати, 14 762,61 грн. 3% річних.

1. РУХ СПРАВИ У ГОСПОДАРСЬКОМУ СУДІ ХАРКІВСЬКОЇ ОБЛАСТІ

19 грудня 2023 року, ухвалою Господарського суду Харківської області, прийнято позовну заяву Товариства з обмеженою відповідальністю «ІНТЕРХІМ БТВ» до розгляду та відкрито позовне провадження у справі № 922/5295/23. Розгляд справи № 922/5295/23 вирішено здійснювати в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи за наявними у справі матеріалами. Відповідачеві, згідно статті 251 Господарського процесуального кодексу України, встановлено строк п`ятнадцять днів з дня вручення цієї ухвали для подання відзиву на позов.

Щодо реалізації сторонами свого права на подання заяв по суті справи: відповідачем надано відзив (вх. № 181 від 03 січня 2024 року), що прийнятий до розгляду із залученням до матеріалів справи ухвалою Господарського суду Харківської області від 05 січня 2024 року; позивачем надано відповідь на відзив (вх. № 458 від 08 січня 2024 року), що прийнята до розгляду із залученням до матеріалів справи ухвалою Господарського суду Харківської області від 09 січня 2024 року.

Згідно статті 248 Господарського процесуального кодексу України, суд розглядає справи у порядку спрощеного позовного провадження протягом розумного строку, але не більше шістдесяти днів з дня відкриття провадження у справі. Відповідно до частини 1 статті 252 Господарського процесуального кодексу України, розгляд справи у порядку спрощеного позовного провадження здійснюється судом за правилами, встановленими цим Кодексом для розгляду справи в порядку загального позовного провадження, з особливостями, визначеними у цій главі. Згідно частини 2 статті 252 Господарського процесуального кодексу України, розгляд справи по суті в порядку спрощеного провадження починається з відкриття першого судового засідання або через тридцять днів з дня відкриття провадження у справі, якщо судове засідання не проводиться.

Суд констатує про те, що ним було дотримано строки розгляду справи.

Відповідно до статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року, яка ратифікована Україною 17 липня 1997 року, кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи у продовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру. Обов`язок швидкого здійснення правосуддя покладається, в першу чергу, на відповідні державні судові органи. Розумність тривалості судового провадження оцінюється в залежності від обставин справи та з огляду на складність справи, поведінки сторін, предмету спору. Нездатність суду ефективно протидіяти недобросовісно створюваним учасниками справи перепонам для руху справи є порушенням частини 1 статті 6 даної Конвенції (§ 66 - 69 рішення Європейського суду з прав людини від 08 листопада 2005 року у справі "Смірнова проти України"). Враховуючи викладене, суд дійшов висновку про вчинення усіх необхідних дій для розгляду справи та про достатність у матеріалах справи документальних доказів для вирішення спору по суті.

Розглянувши подані документи і матеріали, з`ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтуються заявлені позовні вимоги, об`єктивно оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, господарським судом встановлено наступне.

2. ОПИС ПОЗИЦІЙ СТОРІН

Як зазначено у позовній заяві, 02 березня 2021 року між ТОВ «ІНТЕРХІМ - БТВ» (постачальник) і Акціонерним товариством «ТУРБОАТОМ» (покупець) укладений договір про закупівлю № 02/03 (надалі «Договір»), відповідно до умов якого постачальник зобов`язався поставити покупцю продукцію, а покупець зобов`язався прийняти та оплатити продукцію в порядку та на умовах, визначених Договором. Предметом поставки є Товар електроди FOX DCMV d-5.0 (код УКТ ЗЕД:) в кількості 1485,00 кг за ціною 209,00 грн./кг без ПДВ вартістю 310 365,00 грн. на загальну суму 372 438,00 грн. Розрахунки між сторонами проводяться шляхом перерахування грошових коштів на рахунок постачальника на умовах: 50% протягом п`яти банківських днів після підписання договору; 50% протягом 10-15 днів після поставки продукції на склад покупця (п. 4.1. Договору). 02 березня 2021 року постачальником виставлений на оплату рахунок-фактуру № 787 на суму 372 438,00 грн. АТ «Турбоатом» сплатило 50% вартості продукції платіжною інструкцією № 977 від 04.03.2021 року на суму 186 219,00 грн. На виконання умов Договору постачальник поставив на адресу покупця продукцію відповідно до первинних документів: 1) за видатковою накладною № РН-0649 від 10.03.2021 року на загальну суму 68 970,00 грн.; 2) за видатковою накладною № РН-0845 від 29.03.2021 року на загальну суму 303 468,00 грн. Всього було поставлено продукції на загальну суму 372 438,00 грн. з ПДВ. Згідно із п. 4.1. Договору граничний строк оплати за поставлену продукцію за видатковою накладною № РН-0649 від 10.03.2021 року 25 березня 2021 року, за видатковою накладною № РН-0845 від 29.03.2021 року 13 квітня 2021 року. Проте, до теперішнього часу покупець не провів з постачальником остаточних розрахунків за поставленому продукцію, загальна сума заборгованості за Договором складає 186 219,00 грн. 26 вересня 2023 року ТОВ «Інтерхім - БТВ» надіслало на адресу боржника вимогу № 19, в якій нагадало про несплачений борг, у тому числі, за Договором у сумі 186 219,00 грн. та просило у 5-денний термін з дня отримання претензії погасити борг перед ТОВ «Інтерхім - БТВ». Відправлення та отримання боржником вказаної вимоги підтверджується поштовою квитанцією № 355 від 26.09.2023 року та рекомендованим повідомленням про вручення поштового відправлення № 355, але боржник на вказану вимогу відповіді на надав, заборгованість за вказаним Договором не сплатив. Окрім стягнення основної заборгованості у розмірі 186 219,00 грн., позивач просить про стягнення 72 608,56 грн. інфляційних втрат та 14 762,61 грн. 3% річних.

03 січня 2024 року до суду від відповідача надійшов відзив (вх. № 181). Відповідач вважає, що у його діях відсутня вина (провина) у затримці розрахунків з Позивачем за поставлену продукцію за Договором із початку військової агресії російської федерації проти України та введення воєнного стану з 24.02.2022 р., оскільки Відповідач не мав змоги здійснити вчасний розрахунок через існування об`єктивних і незалежних від нього обставин, а саме обставин непереборної сили. Крім листа Торгово-промислової палати України за № 2024/02.0-7.1 від 28.02.2022 року, відповідач вказує, що факт виникнення форс-мажорних обставин (обставин непереборної сили) у нього також підтверджується сертифікатом Харківської торгово-промислової палати за вих. № 114/63.01-6 від 30.09.2022, яким засвідчено виникнення форс-мажорних обставин (обставин непереборної сили) у Акціонерного товариства «Українські енергетичні машини». Cтаном на дату початку дії правового режиму воєнного стану і на теперішній час відповідач знаходиться на території громади, яка розташована у районі можливих бойових дій. Одночасно з цим, відповідач систематично піддавався ворожим обстрілам. Ці обставини підтверджуються витягами з Єдиного реєстру досудових розслідувань про знаходження в провадженні правоохоронних органів 7 (сімох) кримінальних проваджень. Ці провадження відкриті за фактами обстрілів із невстановленого виду озброєння та снарядами невстановленого калібру по території та будівлям у м. Харкові, в тому числі по будівлям та території Акціонерного товариства «Українські енергетичні машини», внаслідок чого майну відповідача нанесені численні конструктивні пошкодження та знищено транспортний засіб, що належав відповідачу, тобто, завдано майнову шкоду. Відповідно до висновку № 21610/21611 Національного наукового центру «Інституту експертиз ім. засл. Проф. М.С. БОКАРІУСА» Міністерства юстиції України розмір матеріальної шкоди (вартість ремонтно-відновлювальних робіт), заподіяної в результаті обстрілів нежитлової будівлі за адресою вул. Енергетична, 1 м. Харків, станом на вересень 2023, становить 177 461 282 грн. Водночас, 24.08.2023 року листом № 01/03/27-675 відповідачем подано запит до Національного наукового центру «Інституту експертиз ім. засл. Проф. М.С. Бокаріуса» Міністерства юстиції України про проведення комплексної будівельно-технічної, вибухо-технічної, військової експертизи 11 (одинадцяти) об`єктів нерухомого майна нежитлових будівель. За цим запитом зроблено висновок, що Відповідачу нанесено шкоди у зв`язку із руйнацією об`єктів, які знаходяться за адресою м. Харків, проспект Героїв Харкова, 299, на суму 400 256 190,00 грн. Таким чином, на думку відповідача, у нього повністю відсутня вина у несвоєчасному розрахунку з позивачем, починаючи з 24.02.2022 (із початку бойових дій у Харківській області й уведення воєнного стану). І, тому, відповідач вважає за обґрунтоване і правомірне прохання до суду не нараховувати для стягнення з відповідача три відсотки річних та інфляційні втрати, починаючи з дати 24.02.2022 р. Також, відповідач заявляє клопотання про зменшення розміру штрафних санкцій (суми відсотків річних, інфляційних втрат), а саме стягнення у розмірі більше, ніж 10% (десять відсотків) від підрахованого позивачем, оскільки з боку відповідача відсутня вина, яка є необхідною умовою для їх застосування. У будь-якому випадку відповідач вважає за справедливе не нараховувати йому інфляційні збитки та відсотки річних за прострочення виконання грошового зобов`язання, починаючи з 24 лютого 2022 року, оскільки для відповідача є в наявності форс-мажорні обставини у вигляді бойових дій в Україні, місті Харкові та області безпосередньо, пошкодження та знищення майна відповідача. Також, відповідач просить у зв`язку із скрутним фінансовим становищем відстрочити чи розстрочити виконання судового рішення на один рік згідно зі статтею 331 ГПК України, у разі ухвалення рішення на користь позивача.

08 січня 2024 року до суду від позивача надійшла відповідь на відзив (вх. № 458). Позивач зазначає, що згідно п. 4.1 Договору граничний строк оплати за поставлену продукцію за видатковою накладною № РН-0649 від 10.03.2021р. 25 березня 2021 р.; за видатковою накладною № РН-0845 від 29.03.2021р. 13 квітня 2021 р., тобто задовго до початку повномасштабного вторгнення рф на територію України. Протягом вказаного періоду часу від відповідача на адресу ТОВ «Інтерхім -БТВ» не надходили жодні пропозиції щодо відтермінування строків оплати за поставлений товар, не було запропоновано укласти додаткову угоду у справі, іншим чином вирішити питання щодо погашення заборгованості за Договором. У зв`язку з чим доводи відповідача щодо відсутності вини у своєчасному не проведенні розрахунків з позивачем є необґрунтованими. Крім того, станом на момент розгляду справи, відповідач заборгованість не сплатив та не надав суду жодних доказів, які б спростовували суму заявленого боргу. Також, позивач вважає посилання відповідача на лист Торгово-промислової палати України № 2024/02.0-7.1 від 28.02.2022 р. «Щодо засвідчення форс-мажорних обставин» безпідставним. Саме по собі існування форс-мажорних обставин не є підставою для звільнення особи від відповідальності за невиконання взятих на себе зобов`язань. Звільнення можливе саме від відповідальності за невиконання зобов`язань, а не від виконання зобов`язання в цілому. При цьому, в будь-якому разі, сторона зобов`язання, яка його не виконує, повинна довести, що в кожному окремому випадку саме ці конкретні обставини мали непереборний характер саме для цієї конкретної особи. І кожен такий випадок має оцінюватись судом незалежно від наявності засвідчених компетентним органом обставин непереборної сили. На думку позивача, відповідачем не доведено належними та допустимими доказами у розумінні ст.ст. 76, 77 ГПК України факт існування форс-мажорних обставин у взаємовідносинах із позивачем за Договором, а посилання відповідача на лист Торгово-промислової палати України № 2024/02.0-7.1 від 28.02.2022р. та сертифікат Харківської Торгово-промислової палати № 6300-22-1122 є необґрунтованим та не звільняє останнього від виконання основного грошового зобов`язання за цим договором. Щодо вимог про стягнення 3% річних та інфляційних втрат, позивач звертає увагу на наступне. Аналіз статті 625 ЦК України вказує на те, що наслідки прострочення боржником грошового зобов`язання у вигляді інфляційного нарахування на суму боргу та 3% річних не є санкціями, а виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінених грошових коштів внаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації (плати) від боржника за користування утримуваними ним грошовими коштами, належними до сплати кредиторові, а тому ці кошти нараховуються незалежно від вини боржника та незалежно від сплати ним неустойки (пені) за порушення виконання зобов`язання. Крім того, відповідачем не надано контррозрахунок вказаних вимог. У відзиві не зазначено про незгоду із розрахунком, наданим позивачем. Враховуючи викладене, позивач вважає, що відсутні підстави для звільнення відповідача від цивільно-господарської відповідальності (з оплати інфляційних втрат та 3% річних) у зв`язку з відсутністю у нього вини та введенням воєнного стану з 24 лютого 2022 року відповідно до Указу Президента України від 24 лютого 2022 року № 64/2022 «Про введення воєнного стану в Україні». Щодо зменшення суми 3% річних, позивач зазначає, що положення ст. 233 ГК України передбачають зменшення саме штрафних санкцій. Водночас, відповідальність, передбачена положеннями ст. 625 ЦК України у вигляді обов`язку боржника сплатити інфляційні та 3% річних, не є штрафною санкцією, а є мірою відповідальності, що носить компенсаторний характер і пов`язаний особливою природою грошей, що мають властивість знецінюватись. На відміну від штрафних санкцій, метою яких є збагачення кредитора, інфляційні та відсотки річних будучи акцесорними до основного зобов`язання у свої природі є особливого роду збиткам, що не вимагають доведення та існують в силу змісту грошового зобов`язання, завданням яких є відновлення майнових прав кредитора. Відтак, заходи відповідальності за несвоєчасне виконання грошового зобов`язання, передбачені ст. 625 ЦК України, не є неустойкою чи штрафними санкціями, тому не можуть бути зменшені судом на підставі ст. 233 ГК України, ст. 551 ЦК України. Щодо заяви відповідача про надання відстрочки/розстрочки виконання рішення у справі на один рік згідно зі ст. 331 ГПК України, позивач зазначає наступне. Позивач вважає, що відповідачем не підтверджено належними та допустимими доказами існування виняткових обставин, які у подальшому можуть істотно ускладнити виконання рішення суду у даній справі або зробити таке виконання неможливим. Відповідач свідомо показує суду свою не повну поточну фінансову ситуацію, освітлюючи лише певні фінансові результати своєї діяльності. Зокрема, відповідачем не надані документи фінансової звітності, довідки банківських установ про рух грошових коштів, як доказ підтвердження відсутності у відповідача грошових коштів у розмірі, достатньому для оплати заборгованості. За таких обставин, позивач наголошує на відсутності підстав для відстрочення/розстрочення виконання рішення суду у даній справі.

Оцінюючи подані докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні всіх обставин справи в їх сукупності, та враховуючи, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, суд зазначає наступне.

3. ВІДНОСНО СТЯГНЕННЯ ОСНОВНОЇ СУМИ БОРГУ

Стаття 11 Цивільного кодексу України вказує, що цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки, й серед підстав виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, передбачає договори та інші правочини. В статті 174 Господарського кодексу України визначено, що господарські зобов`язання можуть виникати, зокрема, із господарського договору та інших угод, передбачених законом, а також з угод, не передбачених законом, але таких, які йому не суперечать. При цьому, ст. 12 ЦК України передбачає, що особа здійснює свої цивільні права вільно на власний розсуд. Відповідно до ч. 1 ст. 193 ГК України суб`єкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобов`язання належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобов`язання - відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться. До виконання господарських договорів застосовуються відповідні положення ЦК з урахуванням особливостей, передбачених ГК України. Згідно з ч. 1 ст. 626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Статтею 629 ЦК України передбачено, що договір є обов`язковим для виконання сторонами. Відповідно до ст. 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. У відповідності до ст. 173 ГК України, зі змістом якої кореспондуються і приписи ст. 509 ЦК України, господарським визнається зобов`язання, що виникає між суб`єктом господарювання та іншим учасником (учасниками) відносин у сфері господарювання з підстав, передбачених цим кодексом, в силу якого один суб`єкт (зобов`язана сторона, у тому числі боржник) зобов`язаний вчинити певну дію господарського чи управлінсько-господарського характеру на користь іншого суб`єкта (виконати роботу, передати майно, сплатити гроші, надати інформацію тощо), або утримуватися від певних дій, а інший суб`єкт (управлена сторона, у тому числі кредитор) має право вимагати від зобов`язаної сторони виконання її обов`язку. Відповідно до статей 6, 627 ЦК України сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності і справедливості. Стаття 628 ЦК України передбачає, що зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Як встановлено судом та вбачається із матеріалів справи, 02 березня 2021 року між Акціонерним товариством «Турбоатом» (, покупець за договором) та Товариством з обмеженою відповідальністю «Інтерхім - БТВ» (постачальник за договором) укладено Договір про закупівлю № 02/03.

Як вбачається із даних Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань за кодом зареєстрована юридична особа Акціонерне товариство «Українські енергетичні машини». Як вказує позивач та не заперечується відповідачем, 27 серпня 2021 року відповідно до рішення позачергових загальних зборів Акціонерне товариство «Турбоатом» перейменовано у Акціонерне товариство «Українські енергетичні машини». 16 вересня 2021 року, у зв`язку зі зміною назви Акціонерне товариство «Турбоатом» на Акціонерне товариство «Українські енергетичні машини», сторони підписали додаткову угоду № 1 до Договору, згідно із якою домовились, що усі права та обов`язки покупця за вказаним договором зберігаються за АТ «Українські енергетичні машини» з 10 вересня 2021 року (т. 1 а.с. 22).

Як вбачається зі змісту умов укладеного сторонами Договору, він за своєю правовою природою є договором поставки, тому окрім загальних положень Цивільного кодексу України щодо зобов`язань, правовідносини між сторонами мають бути врегульовані нормами глави 54 «Купівля-продаж» Цивільного кодексу України, з урахуванням ч. 2 ст. 712 ЦК України.

Відповідно до ч. 1, 2 ст. 712 ЦК України за договором поставки продавець (постачальник), який здійснює підприємницьку діяльність, зобов`язується передати у встановлений строк (строки) товар у власність покупця для використання його у підприємницькій діяльності або в інших цілях, не пов`язаних з особистим, сімейним, домашнім або іншим подібним використанням, а покупець зобов`язується прийняти товар і сплатити за нього певну грошову суму. До договору поставки застосовуються загальні положення про купівлю-продаж, якщо інше не встановлено договором, законом або не випливає з характеру відносин сторін. Відповідно до ч. 1 ст. 655 ЦК України за договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов`язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов`язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму. Відповідно до ч. 1 ст. 656 ЦК України предметом договору купівлі-продажу може бути майно (товар), яке є у продавця на момент укладення договору або буде створене (придбане, набуте) продавцем у майбутньому. Відповідно до ч. 1 ст. 662 ЦК України продавець зобов`язаний передати покупцеві товар, визначений договором купівлі-продажу. Відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 664 ЦК України обов`язок продавця передати товар покупцеві вважається виконаним у момент: надання товару в розпорядження покупця, якщо товар має бути переданий покупцеві за місцезнаходженням товару. Відповідно до ч. 1 ст. 691 ЦК України покупець зобов`язаний оплатити товар за ціною, встановленою у договорі купівлі-продажу. Відповідно до п. 1 ст. 692 ЦК України покупець зобов`язаний оплатити товар після його прийняття або прийняття товаророзпорядчих документів на нього, якщо договором або актами цивільного законодавства не встановлений інший строк оплати товару.

Згідно із п. 1.1. Договору постачальник зобов`язується поставити покупцю продукцію, а покупець зобов`язується прийняти та оплатити продукцію в кількості та за цінами: «Електроди FOX DCMV d=5.0, код УКТ ЗЕД:» у кількості 1485,0 кг загальною вартістю 372 248,00 грн. з ПДВ. У відповідності до п. 4.1. Договору розрахунки проводяться шляхом перерахування грошових коштів на рахунок постачальника на умовах: 50% протягом п`яти банківських днів після підписання Договору, 50% впродовж 10-15 днів після поставки продукції на склад покупця. Згідно із п. 5.2. Договору поставка продукції здійснюється засобами покупця на умовах EXW склад постачальника пгт. Чабани, вул. Кірова, 5а, Київська обл. У відповідності до п. 5.4. Договору строк поставки продукції за даним Договором становить 45 календарних днів, з моменту попередньої оплати. Право власності на продукцію переходять до покупця з моменту отримання продукції та підписання сторонами видаткових накладних (п. 5.5. Договору).

Згідно із частиною 1 статті 73 Господарського процесуального кодексу України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Відповідно до ст. 74 Господарського процесуального кодексу України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. За приписом ст. 76 Господарського процесуального кодексу України предметом доказування є обставини, які підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Водночас обставини, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування (ст. 77 ГПК України). Відповідно до ст. 86 ГПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

04 березня 2021 року відповідачем сплачено позивачу 186 219,00 грн. з ПДВ за Договором, що підтверджується платіжною інструкцією № 977.

В подальшому, позивачем здійснено відповідачу поставку товару, що підтверджується підписаними з обох сторін видатковими накладними: 1) № РН-0649 від 10 березня 2021 року на суму 68 970,00 грн. з ПДВ; 2) № РН-0845 від 29 березня 2021 року на суму 303 468,00 грн. Всього поставлено продукції на загальну суму 372 438,00 грн.

Враховуючи день поставки товару, а також здійснення передплати, відповідач мав сплатити позивачу: 1) за видатковою накладною № РН-0649 від 10 березня 2021 року 34 485, 00 грн. з ПДВ до 25 березня 2021 року; 2) за видатковою накладною РН-0845 від 29 березня 2021 року 151 734,00 грн. з ПДВ до 13 квітня 2021 року. Загальний розмір заборгованості складає 186 219,00 грн.

26 вересня 2023 року позивачем складено та 29 вересня 2023 року направлено відповідачу претензію № 10, відповідно до якої позивач вимагає, в тому числі, сплатити заборгованість за вищенаведеними видатковими накладними. Із матеріалів справи не вбачається, що відповідачем погашена означена заборгованість, що підтверджується належним чином оформленими первинними документами.

Враховуючи вищевикладене, суд прийшов до висновку, що позовні вимоги в частині стягнення основної суми боргу в розмірі 186 219,00 грн. за Договором підлягають задоволенню в повному обсязі.

Відповідно до частини 2 статті 614 Цивільного кодексу України відсутність своєї вини доводить особа, яка порушила зобов`язання. Відповідно до частини 3 та 4 статті 13 Господарського процесуального кодексу України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних з вчиненням чи не вчиненням нею процесуальних дій. Відповідачем не надано належних та допустимих доказів на спростування наведених вище висновків, як і не надано належних доказів на підтвердження здійснення повної оплати.

4. ВІДНОСНО СТЯГНЕННЯ ІНФЛЯЦІЙНИХ ВТРАТ ТА 3% РІЧНИХ

Відповідно до ст. 625 ЦК України боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання. Боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. Згідно із висновком Великої Палати Верховного Суду у постанові від 07 квітня 2020 року у справі № 910/4590/19 (провадження № 12-189гс19) зобов`язання зі сплати інфляційних втрат та 3 % річних є акцесорним, додатковим до основного, залежить від основного зобов`язання і поділяє його долю. Відповідно, й вимога про їх сплату є додатковою до основної вимоги (пункт 43 постанови). Також, Велика Палата Верховного Суду звертала увагу на те, що нарахування інфляційних втрат на суму боргу та 3 % річних відповідно до статті 625 ЦК України є мірою відповідальності боржника за прострочення грошового зобов`язання, оскільки виступає способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів унаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації боржника за неналежне виконання зобов`язання. Ці кошти нараховуються незалежно від вини боржника, зупинення виконавчого провадження чи виконання рішення суду про стягнення грошової суми. Подібні правові висновки сформульовані, зокрема, в постановах Великої Палати Верховного Суду від 19 червня 2019 року у справах № 703/2718/16-ц (провадження № 14-241цс19) та № 646/14523/15-ц (провадження № 14-591цс18), від 13 листопада 2019 року у справі № 922/3095/18 (провадження № 12-105гс19), від 18 березня 2020 року у справі № 902/417/18 (провадження № 12-79гс19).

Позивачем заявлено до стягнення 72 608,56 грн. інфляційних втрат, 14 762,61 грн. 3% річних, з них: 1) за видатковою накладною № РН-0649 від 10 березня 2021 року: 13 446,03 грн. інфляційні втрати, 2777,70 грн. 3% річних; 2) № РН-0845 від 29 березня 2021 року 59 162,53 грн., 11 984,91 грн. 3% річних.

У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Касаційного господарського суду від 26 січня 2022 року по справі №910/18557/20 зазначено наступне: «Визначаючи розмір заборгованості відповідача, суд зобов`язаний належним чином дослідити подані стороною докази (зроблений позивачем розрахунок заборгованості, інфляційних втрат та трьох процентів річних), перевірити їх, оцінити в сукупності та взаємозв`язку з іншими наявними у справі доказами, а в разі незгоди з ними повністю бо частково - зазначити правові аргументи на їх спростування та навести в рішенні свій розрахунок - це процесуальний обов`язок суду».

Перевіривши представлений до суду розрахунок 3% річних та інфляційних втрат, суд прийшов до висновку про правильність здійснення наданого розрахунку, що свідчить про наявність підстав для задоволення позову в цій частині та стягнення із відповідача інфляційні втрат у розмірі 72 608,56 грн., а також 3 % річних у розмірі 14 762,61 грн. Відповідачем не представлено до суду доказів сплати означених сум заборгованості.

Відносно посилання відповідача на форс-мажорні обставини, як на підставу для не нарахування 3% річних та інфляційних втрат, суд зазначає наступне.

Відповідно до ст. 14-1 Закону України «Про торгово-промислові палати в Україні» форс-мажорними обставинами (обставинами непереборної сили) є надзвичайні та невідворотні обставини, що об`єктивно унеможливлюють виконання зобов`язань, передбачених умовами договору (контракту, угоди тощо), обов`язків згідно із законодавчими та іншими нормативними актами, а саме: загроза війни, збройний конфлікт або серйозна погроза такого конфлікту, включаючи але не обмежуючись ворожими атаками, блокадами, військовим ембарго, дії іноземного ворога, загальна військова мобілізація, військові дії, оголошена та неоголошена війна, дії суспільного ворога, збурення, акти тероризму, диверсії, піратства, безлади, вторгнення, блокада, революція, заколот, повстання, масові заворушення, введення комендантської години, карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України, експропріація, примусове вилучення, захоплення підприємств, реквізиція, громадська демонстрація, блокада, страйк, аварія, протиправні дії третіх осіб, пожежа, вибух, тривалі перерви в роботі транспорту, регламентовані умовами відповідних рішень та актами державних органів влади, закриття морських проток, ембарго, заборона (обмеження) експорту/імпорту тощо, а також викликані винятковими погодними умовами і стихійним лихом, а саме: епідемія, сильний шторм, циклон, ураган, торнадо, буревій, повінь, нагромадження снігу, ожеледь, град, заморозки, замерзання моря, проток, портів, перевалів, землетрус, блискавка, пожежа, посуха, просідання і зсув ґрунту, інші стихійні лиха тощо.

Суд констатує про те, що законодавством не передбачено звільнення сторони від сплати 3% річних або інфляційних втрат у зв`язку із настанням форс-мажорних обставин. Крім того, як вже було зазначено у цьому розділі, Велика Палата Верховного Суду неодноразово звертала увагу, що 3% річних та інфляційні втрати нараховуються незалежно від вини боржника.

Таким чином, суд констатує про неможливість звільнення або ненарахування 3% річних та інфляційних втрат.

Окремо суд звертає увагу на необхідність розмежування поняття не нарахування (звільнення від сплати) 3% річних/інфляційних втрат та зменшення цих сум. Відносно зменшення цих сум буде зазначено в наступному розділі цього рішення.

5. ВІДНОСНО КЛОПОТАННЯ ПРО ЗМЕНШЕННЯ 3% РІЧНИХ ТА ІНФЛЯЦІЙНИХ ВТРАТ

У відзиві на позовну заяву міститься клопотання відповідача про зменшення розміру відсотків річних та інфляційних втрат на 90 %, оскільки з боку відповідача відсутня вина, яка є необхідною умовою для їх застосування, адже невиконання основного зобов`язання мало місце через форс-мажорні обставини.

З цього приводу суд зазначає наступне.

Суд вкотре звертає увагу, що Велика Палата Верховного Суду неодноразово зазначала, що 3% річних та інфляційні втрати нараховуються незалежно від вини боржника.

При цьому, за загальним правилом підлягають зменшенню лише штрафні санкції, а 3% річних та інфляційні втрати не є такими, адже виступають особливою мірою відповідальності боржника, що полягає у компенсації майнових втрат через знецінення грошових коштів. Водночас, у постанові Великої Палати Верховного Суду від 18 березня 2020 року у справі № 902/417/18, на яку посилається відповідач, зазначається наступне: «…виходячи з принципів розумності, справедливості та пропорційності, суд за певних умов може зменшити розмір як неустойки, штрафу, так і процентів річних за час затримки розрахунку відповідно до статті 625 ЦК України, оскільки всі вони спрямовані на відновлення майнової сфери боржника. Отже, з урахуванням конкретних обставин справи, які мають юридичне значення, та, зокрема, зазначених вище критеріїв, суд може зменшити загальний розмір відсотків річних як відповідальності за час прострочення грошового зобов`язання».

По-перше, суд звертає увагу, що ВП ВС вказала про можливість зменшення лише 3% річних. Тобто, клопотання в частині зменшення інфляційних втрат не підлягає задоволенню, адже законодавством не передбачена така можливість, а також відсутній інший висновок ВП ВС з цього приводу.

По-друге, відносно зменшення 3% річних ВП ВС наголосив, що така можливість є у суду «за певних умов». Означене поняття є оціночним та відноситься до дискреції суду, з урахуванням того, що кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом (ч. 3 ст. 13 ГПК України).

Обґрунтовуючи наявність «певних умов», з якими відповідач пов`язує можливість зменшення 3% річних, останнім зазначається наступне. Так, 26.08.2021 року розпорядженням Кабінету Міністрів України № 1005-р доповнено перелік об`єктів великої приватизації державної власності додатковою позицією: « 05762269 Акціонерне товариство «Турбоатом». Накладення стягнення надмірних сум штрафних санкцій, значно зменшує вартість підприємства, що в результаті приватизації завдасть збитків державі в наслідок недоотримання реальної вартості підприємства. У даному випадку, кожного разу коли стягуються надмірні штрафні санкції, це впливає на ділову репутацію боржника, що зумовить погіршення економічного стану боржника під час проведення процедури приватизації державного майна і призведе до економічних наслідків у вигляді упущеної вигоди для Держави Україна. Таким чином, успішна приватизація, фінансово стабільного підприємства має не абияке значення для економіки України.

Крім того, при зменшенні 3 % річних відповідач просить врахувати те, що відповідач фактично належить Державі, управління корпоративними правами якого здійснює Кабінет Міністрів України.

З цього приводу суд зазначає, що стягнення 3% річних не є надмірним тягарем та покладено законодавцем в основу цивільних (господарських) правовідносин як компенсація у зв`язку із знеціненням грошових коштів. При цьому, законодавець передбачив можливість збільшення розміру цих відсотків. Як вбачається із Договору, сторонами не було збільшено цей відсоток. Тобто, позивачем застосовується базовий розмір річних відсотків, що розповсюджується на всі правовідносини. На переконання суду, питання про «надмірність» сум відсотків річних можна було би ставити у випадку збільшення сторонами розміру річних. А, відтак, суд не вбачає заявлений до стягнення розмір 3% річних як такий, що є надмірним. При цьому, у грошовому виразі позивач прохає про стягнення 14 762,61 грн. в якості 3% річних за 980 ДНІВ нарахування (орієнтовно 15,00 грн. в день), що є 7,93% від суми заборгованості. Тобто, заявлений розмір 3% річних не є надмірним порівняно із основною сумою заборгованості.

Щодо інших обставин, після їх ретельного дослідження крізь призму наявних правовідносин, суд зазначає про те, що вони не є «певними умовами», за яких можливе зменшення 3% річних.

За таких обставин, суд відмовляє у задоволенні клопотання відповідача про зменшення 3% річних.

Окремо суд зазначає, що відповідач покладає одні і ті самі обставини в обґрунтування: 1) наявності обставин для не нарахування 3% річних та інфляційних витрат; 2) зменшення 3% річних та інфляційних витрат; 3) розстрочення чи відстрочення виконання судового рішення.

6. ВІДНОСНО КЛОПОТАННЯ ПРО ВІДСТРОЧЕННЯ ЧИ РОЗСТРОЧЕННЯ ВИКОНАННЯ СУДОВОГО РІШЕННЯ

Згідно з частиною 1 статті 331 Господарського процесуального кодексу України за заявою сторони суд, який розглядав справу як суд першої інстанції, може відстрочити виконання рішення. Положеннями частини 3 статті 331 Господарського процесуального кодексу України унормовано, що підставою для відстрочення виконання судового рішення є обставини, що істотно ускладнюють виконання рішення або роблять його неможливим. Вказана норма визначає процесуальну можливість вирішення питань, пов`язаних із проблемами, що виникають під час виконання рішення господарського суду. У процесі виконання рішення ймовірне виникнення обставин, що ускладнюють виконання чи роблять його неможливим. Відстрочення виконання рішення спрямоване на забезпечення повного виконання рішення суду та є допоміжним процесуальним актом реагування суду на перешкоди, які унеможливлюють або ускладнюють виконання його рішення. Відповідно до частини 4 статті 331 Господарського процесуального кодексу України вирішуючи питання про відстрочення виконання судового рішення, суд також враховує: 1) ступінь вини відповідача у виникненні спору; 2) стосовно фізичної особи - тяжке захворювання її самої або членів її сім`ї, її матеріальний стан; 3) стихійне лихо, інші надзвичайні події 4) тощо. Розстрочення та відстрочення виконання судового рішення не може перевищувати одного року з дня ухвалення такого рішення, ухвали, постанови (частина 5 статті 331 Господарського процесуального кодексу України). При розгляді заяв щодо відстрочення виконання судового рішення необхідно виходити з міркувань доцільності та об`єктивної необхідності надання саме такого відстрочення виконання рішення в цілому. Наявність підстав для відстрочення має бути доведена боржником. Оцінюючи доводи заяви про відстрочення виконання судового рішення, судом повинно враховуватись, що ці заходи не повинні створювати боржнику можливість ухилятися від виконання судового рішення. До уваги повинні братися не лише реальний майновий стан боржника, але й його наміри, що свідчать про бажання виконати рішення. У Господарському процесуальному кодексі України та Законі України «Про виконавче провадження» не встановлений вичерпний перелік обставин, що ускладнюють або роблять неможливим виконання рішення, і на підставі яких суд може прийняти рішення про надання відстрочки або розстрочки. Тому суд оцінює докази, що підтверджують зазначені обставини.

Проаналізувавши обставини, на які посилається відповідач, як на підставі відстрочення чи розстрочення виконання судового рішення, суд зазначає наступне.

Механізм розстрочення виконання судового рішення передбачає зазначення заявником (у даному випадку відповідачем) у відповідній заяві графіку погашення заборгованості, а також доведення джерел можливого фінансування цих видатків.

Водночас, у заяві відповідач не надав такого графіку, а суд позбавлений можливості за відповідача його визначити, адже це не відноситься до компетенції суду та може бути розцінено як втручання у права заявника. З огляду на означене, суд відмовляє у задоволенні заяви відповідача про розстрочення виконання рішення суду.

Натомість, під час аналізу представлених відомостей та доказів, суд вбачає підстави для відстрочення виконання судового рішення.

Як вбачається із відомостей Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань частка Статутного капіталу Акціонерного товариства «Українські енергетичні машини» у розмірі 98,15% належить Державі Україна, суб`єктом управління цієї частки є Кабінет Міністрів України. Крім того, постановою Кабінету Міністрів України від 31.05.2022 № 643 відповідач віднесений до категорії особливо важливих для економіки суб`єктів господарювання державного сектору економіки. Також, відповідач систематично піддавався обстрілам з боку військових формувань рф, про що свідчать витяги із Єдиного реєстру досудових розслідувань. Згідно із висновком експертів № 21610/21611 за результатами проведення експертного оціночно-будівельного дослідження від 07.09.2023 року загальна сума заподіяної внаслідок обстрілів матеріальної шкоди за адресою пр. Героїв Харкова, 299 дорівнює 400 256 190 грн.

За таких обставин, враховуючи, що майже вся частка у Статутному капіталі відповідача належить Державі, а отже і вплив діяльності відповідача на формування Державного бюджету України в умовах воєнного стану, враховуючи понесення майнових збитків від обставин, що не залежать від волі самого відповідача, а саме обстріли ворожими військами, а також те, що розмір збитків за висновком експертів № 21610/21611 від 07.09.2023 року перевищує заборгованість на 146 297%, суд прийшов до висновку про наявність підстав для відстрочення виконання судового рішення на 1 (один) рік з дня ухвалення цього рішення.

7. ВІДНОСНО РОЗПОДІЛУ СУДОВИХ ВИТРАТ

Таким чином, суд прийшов до висновку про повне задоволення позовних вимог.

Здійснюючи розподіл судових витрат за наслідками розгляду справи, враховуючи вимоги статті 129 ГПК України, а також висновки суду про повне задоволення позову, судові витрати, понесені позивачем, покладаються на відповідача.

У відповідності до частини 1 статті 13 Господарського процесуального кодексу України судочинство у господарських судах здійснюється на засадах змагальності сторін. Відповідно до ч. 4 ст. 11 ГПК України суд застосовує при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини як джерело права. Рішення суду як найважливіший акт правосуддя має ґрунтуватись на повному з`ясуванні того, чи мали місце обставини, на які посилаються особи, що беруть участь у справі, якими доказами вони підтверджуються та чи не виявлено у процесі розгляду справи інших фактичних обставин, що мають суттєве значення для правильного вирішення спору, і доказів на підтвердження цих обставин. У пункті 58 рішення Європейського суду з прав людини від 10 лютого 2010 року "Справа "Серявін та інші проти України" (заява N 4909/04) Європейський суд з прав людини наголошує, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча національний суд має певну свободу розсуду щодо вибору аргументів у тій чи іншій справі та прийняття доказів на підтвердження позицій сторін, орган влади зобов`язаний виправдати свої дії, навівши обґрунтування своїх рішень (рішення у справі "Суомінен проти Фінляндії", № 37801/97, пункт 36, від 01 липня 2003 року). Ще одне призначення обґрунтованого рішення полягає в тому, щоб продемонструвати сторонам, що вони були почуті. Крім того, вмотивоване рішення дає стороні можливість оскаржити його та отримати його перегляд вищестоящою інстанцією. Лише за умови винесення обґрунтованого рішення може забезпечуватись публічний контроль здійснення правосуддя (рішення у справі "Гірвісаарі проти Фінляндії", № 49684/99, пункт 30, від 27 вересня 2001 року). Суд також враховує положення Висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів щодо якості судових рішень (пункти 32-41), в якому, серед іншого, звертається увага на те, що усі судові рішення повинні бути обґрунтованими, зрозумілими, викладеними чіткою і простою мовою і це є необхідною передумовою розуміння рішення сторонами та громадськістю; у викладі підстав для прийняття рішення необхідно дати відповідь на доречні аргументи та доводи сторін, здатні вплинути на вирішення спору; виклад підстав для прийняття рішення не повинен неодмінно бути довгим, оскільки необхідно знайти належний баланс між стислістю та правильним розумінням ухваленого рішення; обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент заявника на підтримку кожної підстави захисту; обсяг цього обов`язку суду може змінюватися залежно від характеру рішення. При цьому, зазначений Висновок, крім іншого, акцентує увагу на тому, що згідно з практикою Європейського суду з прав людини очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а крім того, ще й від різних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах.

З огляду на вищевикладене, суд дав вичерпну відповідь на всі питання, що входять до предмету доказування у даній справі та виникають при кваліфікації спірних відносин як матеріально-правовому, так і у процесуальному сенсах.

Враховуючи викладене та керуючись статтями 1-5, 8, 10-12, 20, 41-46, 73-80, 86, 123, п. 2 ч. 1 ст. 129, 232, 233, 236-238, 240, 241, 247-252 Господарського процесуального кодексу України, господарський суд Харківської області, -

ВИРІШИВ:

Позов Товариства з обмеженою відповідальністю «ІНТЕРХІМ БТВ» задовольнити повністю.

Стягнути з Акціонерного товариства «Українські енергетичні машини» (61037, місто Харків, проспект Героїв Харкова, будинок 199; ) на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «ІНТЕРХІМ БТВ» (07301, Київська область, Вишгородський район, місто Вишгород, вулиця Набережна, будинок 20-В, офіс; , р/р НОМЕР_1 , банк АТ «ПУМБ», м. Київ, МФО 334851, ) заборгованість за поставлену продукцію за договором про закупівлю продукцію № 02/03 від 02.03.2021 року в сумі 186 219,00 грн., інфляційні втрати у сумі 72 608,56 грн., 3% річних у сумі 14 762,61 грн., а також судові витрати (сплачений судовий збір) у розмірі 4 103,85 грн.

Відстрочити виконання рішення суду на 1 (один) рік з дня ухвалення цього рішення, тобто до 16 лютого 2025 року.

Видати наказ після набрання рішенням законної сили.

Рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Рішення може бути оскаржене безпосередньо до Східного апеляційного господарського суду протягом двадцяти днів з дня складання повного тексту рішення, відповідно до статей 256, 257 Господарського процесуального кодексу України та з урахуванням пункту 17.5 Перехідних положень Господарського процесуального кодексу України.

Повне рішення складено "16" лютого 2024 р.

Суддя Н.В. Калініченко