ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД МИКОЛАЇВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
======================================================================
УХВАЛА

за наслідками попереднього засідання

05 лютого 2024 року Справа № 915/1651/21

м. Миколаїв

Господарський суд Миколаївської області у складі судді Адаховської В.С.,

при секретарі судового засідання Шараєвої М.В.,

розглянувши у відкритому попередньому засіданні

заяву: Акціонерного товариства Комерційного банку "ПриватБанк" (01001, м.Київ, вул. Грушевського, 1Д, , адреса для листування: 49094, м.Дніпро, вул. Набережна Перемоги, 30, адреса ел. пошти: )

з грошовими вимогами в сумі 6793172,63 грн у справі про банкрутство

боржника: ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , ідентифікаційний номер НОМЕР_1 )

керуючий реструктуризацією: арбітражний керуючий Пляка Сергій Валерійович (свідоцтво № 465 від 15.03.2013; 54017, м. Миколаїв-17, а/с № 8)

Представники учасників справи в судове засідання не з`явилися

У с т а н о в и в:

Ухвалою Господарського суду Миколаївської області від 15.02.2022 відкрито провадження у справі № 915/1651/21 про неплатоспроможність боржника - ОСОБА_1 (далі - ОСОБА_1 ), цією ж ухвалою, зокрема, введено процедуру реструктуризації боргів ОСОБА_1 , введено мораторій на задоволення вимог кредиторів, керуючим реструктуризацією призначено арбітражного керуючого Шибка О.Л.

На вебсайті Вищого господарського суду України 16.02.2022 оприлюднено оголошення № 68467 про відкриття провадження у справі про неплатоспроможність для заявлення кредиторами грошових вимог до боржника.

11.11.2022 на адресу Господарського суду Миколаївської області від Акціонерного товариства Комерційного банку "ПриватБанк" (далі - АТ КБ "ПриватБанк") надійшла заява з вимогами до боржника б/н від 07.11.2022 (вх. № 5310/22), у якій заявник просить суд визнати його грошові вимоги до боржника в сумі 6789518,63 грн (вимоги, які забезпечені заставою), 3654,00 грн (конкурсні вимоги), а також 4962,00 грн витрат по сплаті судового збору.

Ухвалою суду від 16.11.2022 повідомлено заявника про недоліки заяви про визнання грошових вимог та встановлено заявнику 10-денний строк з дня отримання даної ухвали суду для усунення недоліків заяви шляхом подання до господарського суду письмової заяви про усунення недоліків з дотриманням вимог, передбачених ст. 170 Господарського процесуального кодексу України.

07.12.2022 на адресу електронної пошти господарського суду від АТ КБ "ПриватБанк" надійшла заява про усунення недоліків № б/н б/дати (вх. № 6125/22).

Ухвалою суду від 12.12.2022 прийнято до розгляду заяву АТ КБ "ПриватБанк" про визнання грошових вимог до ОСОБА_1 на загальну суму 6793172,63 грн; призначено розгляд заяви в судовому засіданні на 12.01.2023 об 11:30; зобов`язано боржника та керуючого реструктуризацією боргів боржника надати суду відзив на заяву АТ КБ "Приватбанк" з грошовими вимогами до ОСОБА_1 у сумі 6793172,63 грн. з доказами направлення відзиву заявнику та його вручення адресату.

Попереднє засідання неодноразово відкладалося.

Ухвалою суду від 25.04.2023, зокрема, задоволено заяву арбітражного керуючого Шибка О.Л. № 02-01/72 від 23.12.2022 (вх. № 378/23), відсторонено останнього від виконання повноважень керуючого реструктуризацією у справі про неплатоспроможність боржника; призначено керуючим реструктуризацією у справі про неплатоспроможність боржника ОСОБА_1 арбітражного керуючого Пляку Сергія Валерійовича (свідоцтво про право на здійснення діяльності арбітражного керуючого (розпорядника майна, керуючого санацією, ліквідатора) № 465 від 15.03.2013); відкладено попереднє засідання суду на 01 червня 2023 року об 11:30; зобов`язано боржника та керуючого реструктуризацією Пляку С.В. у термін до 29.05.2023 надати до суду відзив на заяву АТ КБ "ПриватБанк" з вимогами до боржника № б/н від 07.11.2022 з доказами направлення відзиву заявнику.

Від керуючого реструктуризацією боргів Пляки С.В. на адресу електронної пошти суду надійшло повідомлення про розгляд заяви № 02-01/202 від 24.10.2023 (вх. № 14126/23 від 25.10.2023), в якому арбітражний керуючий, розглянувши заяву АТ КБ "ПриватБанк", визнає кредиторські вимоги частково в сумі 5097696,18 грн, як вимоги, що забезпечені заставою майна боржника, а решту грошових вимог не визнає, оскільки на момент звернення з заявою до суду кредитор не мав права нараховувати будь-які відсотки чи інші штрафні санкції.

Ухвалою суду від 26.01.2024 призначено попереднє засідання на 05.02.2024 о 13:30.

У попереднє засідання представники учасників справи не з`явилися, про час та місце проведення судового засідання повідомлені належним чином.

Явка учасників справи в судове засідання обов`язковою судом не визнавалась, а тому враховуючи положення ст. 42 Господарського процесуального кодексу України (далі - ГПК України) суд визнав за можливе провести судове засідання за відсутності учасників справи.

Відповідно до змісту статті 233 ГПК України, 05.02.2024 за результатами проведення попереднього засідання, судом підписано вступну та резолютивну частини ухвали суду без її проголошення.

Дослідивши та оцінивши усі подані у справу докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об`єктивному розгляді в судовому засіданні всіх обставин справи в їх сукупності, та враховуючи, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, суд встановив наступне.

Відповідно до ч. 1 ст. 3 ГПК України судочинство в господарських судах здійснюється відповідно до Конституції України, цього Кодексу, Закону України "Про міжнародне приватне право", Закону України "Про відновлення платоспроможності боржника або визнання його банкрутом", а також міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України.

З 21.10.2019 набрав чинності Кодекс України з процедур банкрутства (далі - КУзПБ), яким встановлені умови та порядок відновлення платоспроможності боржника - юридичної особи та відновлення платоспроможності фізичної особи.

Відповідно до ч. 2 Прикінцевих та перехідних положень КУзПБ з дня введення в дію цього Кодексу визнано такими, що втратив чинність: Закон України "Про відновлення платоспроможності боржника або визнання його банкрутом".

Частиною 1 ст. 2 КУзПБ передбачено, що провадження у справах про банкрутство регулюється цим Кодексом, Господарським процесуальним кодексом України, іншими законами України.

Книга третя КУзПБ містить положення щодо банкрутства юридичних осіб; книга четверта - положення щодо відновлення платоспроможності фізичної особи.

Статтею 113 КУзПБ передбачено, що провадження у справах про неплатоспроможність боржника - фізичної особи, фізичної особи - підприємця здійснюється в порядку, визначеному цим Кодексом для юридичних осіб, з урахуванням особливостей, встановлених цією Книгою.

Відповідно до ст. 122 КУзПБ подання кредиторами грошових вимог до боржника та їх розгляд керуючим реструктуризацією здійснюються в порядку, визначеному цим Кодексом для юридичних осіб.

У відповідності до ч. 1 ст. 45 КУзПБ конкурсні кредитори за вимогами, що виникли до дня відкриття провадження у справі про банкрутство, зобов`язані подати до господарського суду письмові заяви з вимогами до боржника, а також документи, що їх підтверджують, протягом 30 днів з дня офіційного оприлюднення оголошення про відкриття провадження у справі про банкрутство.

Відлік строку на заявлення грошових вимог кредиторів до боржника починається з дня офіційного оприлюднення оголошення про відкриття провадження у справі про банкрутство.

Згідно ч. 4 ст. 45 КУзПБ для кредиторів, вимоги яких заявлені після закінчення строку, встановленого для їх подання, усі дії, вчинені у судовому процесі, є обов`язковими так само, як вони є обов`язковими для кредиторів, вимоги яких були заявлені протягом встановленого строку.

Вимоги кредиторів, заявлені після закінчення строку, встановленого для їх подання, задовольняються в порядку черговості, встановленої цим Кодексом.

Кредитори, вимоги яких заявлені після завершення строку, визначеного частиною першою цієї статті, є конкурсними, однак не мають права вирішального голосу на зборах та комітеті кредиторів.

Відповідно до абз. 11 ч. 1 ст. 1 КУзПБ кредитор - юридична або фізична особа, а також контролюючий орган, уповноважений відповідно до Податкового кодексу України здійснювати заходи щодо забезпечення погашення податкового боргу та недоїмки зі сплати єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування у межах своїх повноважень, та інші державні органи, які мають вимоги щодо грошових зобов`язань до боржника, а також адміністратор за випуском облігацій, який відповідно до Закону України "Про ринки капіталу та організовані товарні ринки" діє в інтересах власників облігацій, які мають підтверджені у встановленому порядку документами вимоги щодо грошових зобов`язань до боржника; забезпечені кредитори - кредитори, вимоги яких до боржника або іншої особи забезпечені заставою майна боржника; конкурсні кредитори - кредитори за вимогами до боржника, що виникли до відкриття провадження у справі про банкрутство і виконання яких не забезпечено заставою майна боржника; поточні кредитори - кредитори за вимогами до боржника, що виникли після відкриття провадження у справі про банкрутство.

Грошове зобов`язання (борг) згідно абз. 5 ч. 1 ст. 1 КУзПБ - це зобов`язання боржника сплатити кредитору певну грошову суму відповідно до цивільно-правового правочину (договору) та на інших підставах, передбачених законодавством України. До грошових зобов`язань належать також зобов`язання щодо сплати податків, зборів (обов`язкових платежів), страхових внесків на загальнообов`язкове державне пенсійне та інше соціальне страхування; зобов`язання, що виникають внаслідок неможливості виконання зобов`язань за договорами зберігання, підряду, найму (оренди), ренти тощо та які мають бути виражені у грошових одиницях. До складу грошових зобов`язань боржника, у тому числі зобов`язань щодо сплати податків, зборів (обов`язкових платежів), страхових внесків на загальнообов`язкове державне пенсійне та інше соціальне страхування, не включаються неустойка (штраф, пеня) та інші фінансові санкції, визначені на дату подання заяви до господарського суду, а також зобов`язання, що виникли внаслідок заподіяння шкоди життю і здоров`ю громадян, зобов`язання з виплати авторської винагороди, зобов`язання перед засновниками (учасниками) боржника - юридичної особи, що виникли з такої участі. Склад і розмір грошових зобов`язань, у тому числі розмір заборгованості за передані товари, виконані роботи і надані послуги, сума кредитів з урахуванням відсотків, які зобов`язаний сплатити боржник, визначаються на день подання до господарського суду заяви про відкриття провадження у справі про банкрутство (неплатоспроможність), якщо інше не встановлено цим Кодексом. При поданні заяви про відкриття провадження у справі про банкрутство (неплатоспроможність) розмір грошових зобов`язань визначається на день подання до господарського суду такої заяви.

За межами строку, визначеного для заявлення грошових вимог, до суду та керуючого реструктуризацією надійшла заява АТ КБ "ПриватБанк" з вимогами до боржника б/н від 07.11.2022 (вх. № 5310/22), у якій заявник просить суд визнати його грошові вимоги до боржника в сумі 6789518,63 грн (вимоги, які забезпечені заставою), 3654,00 грн (конкурсні вимоги), а також 4962,00 грн витрат по сплаті судового збору.

Згідно ч. 6 ст. 45 КУзПБ заяви з вимогами конкурсних кредиторів або забезпечених кредиторів, подані в межах строку, визначеного частиною першою цієї статті, розглядаються господарським судом у попередньому засіданні суду. Вимоги кредиторів, заявлені після закінчення строку, встановленого для їх подання, розглядаються господарським судом у порядку черговості їх отримання у судовому засіданні, яке проводиться після попереднього засідання господарського суду. За результатами розгляду зазначених заяв господарський суд постановляє ухвалу про визнання чи відхилення (повністю або частково) вимог таких кредиторів. Ухвала господарського суду набирає законної сили негайно після її оголошення, може бути оскаржена у встановленому цим Кодексом порядку та є підставою для внесення відомостей про таких кредиторів до реєстру вимог кредиторів.

Виходячи з вимог положень КУзПБ у справі про банкрутство господарський суд не розглядає по суті спори стосовно заявлених до боржника грошових вимог, а лише встановлює наявність або відсутність відповідного грошового зобов`язання боржника шляхом дослідження первинних документів (договорів, накладних, актів тощо) та (або) рішення юрисдикційного органу, до компетенції якого віднесено вирішення відповідного спору. При цьому, суд досліджує надані кредитором письмові докази, встановлює підстави виникнення грошових вимог кредиторів до боржника, їх характер, зміст та розмір.

12.11.2007 між Закритим акціонерним товариством Комерційним банком "ПриватБанк" (правонаступником якого за всіма правами та обов`язками є Акціонерне товариство Комерційний банк "ПриватБанк" відповідно до Статуту останнього) (далі - кредитор, Банк) та ОСОБА_1 (далі - позичальник, боржник) було укладено кредитний договір № NKKCGM00000055 (далі - Кредитний договір), за яким Банк зобов`язався надати боржнику кредитні кошти на строк до 12 листопада 2027 року включно, у вигляді не поновлюваної кредитної лінії у розмірі 181460,50 дол. США на наступні цілі: оплата по договору про участь в Фонді фінансування будівництва № 01/11-07 від 12.11.2007 в сумі 153780,08 дол. США шляхом безготівкового перерахування, а також у розмірі 12302,41 дол. США на сплату страхових платежів; на сплату страхування життя позичальника у сумі 15378,01 дол. США у випадках та порядку, передбачених п.п. 2.1.3., 2.2.7 даного Договору, шляхом безготівкового перерахування, зі сплатою за користування кредитом відсотків у розмірі 0,9% на місяць на суму залишку заборгованості за кредитом і винагороди за надання фінансового інструменту у розмірі 0,14% від суми виданого кредиту щомісяця в період сплати, за який приймається період з 10 по 25 число кожного місяця. Періодом сплати вважати період з 10 по 25 число кожного місяця (п. 7.1. Кредитного договору).

Пунктом 7.4. Кредитного договору визначено, що згідно ст. 212 ЦК України, при порушенні зобов`язань по погашенню кредиту, передбачених пп. 2.2.4., 2.3.3., 7.1 цього договору, позичальник сплачує Банку відсотки за користування кредитом у розмірі 24,96% на місяць, нараховані на суму непогашеної в строк заборгованості за кредитом.

16.11.2007 в забезпечення виконання зобов`язання за Кредитним договором між ЗАТ КБ "ПриватБанк" та ОСОБА_1 було укладено Іпотечний договір (зареєстровано в реєстрі № 6190), за яким боржник (іпотекодавець) надав в іпотеку майнові права на отримання у власність, згідно договору № 01/11-07 про участь у Фонді фінансування будівництва від 12.11.2007, укладеному між іпотекодержателем та іпотекодавцем, нерухомого майна, будівництво якого не завершене, а саме: двокімнатної квартири, будівельний номер за проектом С 27, загальною площею 95,87 кв. м, що розташована на 7 поверсі житлового будинку, розташованого за адресою: АДРЕСА_1 . Цільове призначення - житлова нерухомість.

В подальшому відповідно до Витягів про реєстрацію в Єдиному реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна від 15.07.2010 № 27814563, №27814664 та №27814760 до Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна внесено реєстраційні записи, обтяжувачем яких є ПАТ КБ "Приватбанк", а власником - ОСОБА_1 : №1175/27 про обтяження двокімнатної квартири, номер за РПВН: АДРЕСА_1 ; № 1175/28 про обтяження машиномісця НОМЕР_2, номер за РПВН: 26342824, АДРЕСА_1; № 1175/29 про обтяження машиномісця № НОМЕР_3, номер за РПВН: 26347124, АДРЕСА_1.

До суду не надходило від Банку заяв про відмову від забезпечення.

У заяві з грошовими вимогами Банк зазначає, що ОСОБА_1 свої обов`язки за Кредитним договором не виконував, у зв`язку з чим банк звернувся до Центрального районного суду м. Миколаєва про стягнення з боржника заборгованості за Кредитним договором.

Так, заочним рішенням Центрального районного суду м. Миколаєва від 10.06.2015 у справі № 490/1591/15-ц з ОСОБА_1 на користь ПАТ КБ "Приватбанк" стягнуто заборгованість за кредитним договором №NKKCGM00000055 від 12.11.2007 в розмірі 139300,99 дол. США, що еквівалентно 2195383,60 грн та судовий збір у розмірі 3654,00 грн, а всього 2199037,60 грн. Вказане рішення суду набрало законної сили 23.06.2015.

Відповідно до ч. 1 ст. 326 ГПК України, судові рішення, що набрали законної сили, є обов`язковими на всій території України, а у випадках, встановлених міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, - і за її межами.

Отже, заборгованість ОСОБА_1 перед АТ КБ "ПриватБанк" за кредитним договором №NKKCGM00000055 від 12.11.2007 є безспірною, адже її розмір було встановлено судовим рішенням.

Банком зазначено та не заперечено боржником і керуючим реструктуризацією, що в процесі виконання судового рішення Центрального районного суду м. Миколаєва від 10.06.2015 у справі № 490/1591/15-ц боржником було здійснено часткове погашення заборгованості: 24.12.2019 в сумі 10001,98 дол. США та 17.01.2020 в сумі 11385,81 дол. США, що підтверджується наданою Банком банківською випискою.

Заявник зазначає, що станом на дату звернення до суду із даною заявою (07.11.2022), загальна заборгованість ОСОБА_1 перед AT КБ "ПриватБанк" за Кредитним договором складає 185665,26 дол. США, що за офіційним курсом НБУ станом на дату розрахунку, а саме станом на 07.11.2022 (36,5686) становить 6789518,63 грн, з яких: залишок заборгованості за рішенням Центрального районного суду м. Миколаєва від 10.06.2015 у справі № 490/1591/15-ц у сумі 117913,20 дол. США, заборгованість за відсотками, нарахованими відповідно до ч. 2 ст. 625 ЦК України за ставкою, визначеною Кредитним договором у розмірі 24,96% (п. 7.4. Кредитного договору) за сукупний період з 07.11.2019 по 15.02.2022 у сумі 67752,06 дол. США.

Згідно частини першої статті 509 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України), зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку.

Частиною першою статті 626 ЦК України визначено, що договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

Відповідно до статті 629 ЦК України, договір є обов`язковим до виконання сторонами.

Згідно зі ст. 628 ЦК України, зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Відповідно до ст. 1054 ЦК України, за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти.

До відносин за кредитним договором застосовуються положення про позику, якщо інше не встановлено цим параграфом і не випливає із суті кредитного договору.

Відповідно до ст. 1048 ЦК України, позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором.

Згідно ч. 1 ст. 1049 ЦК України, позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором.

Позика вважається повернутою в момент передання позикодавцеві речей, визначених родовими ознаками, або зарахування грошової суми, що позичалася, на його банківський рахунок (ч. 3 ст. 1049 ЦК України).

Відповідно до ч. 2 ст. 1050 ЦК України, якщо договором встановлений обов`язок позичальника повернути позику частинами (з розстроченням), то в разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати процентів належних йому.

Згідно з частиною 1 статті 625 Цивільного кодексу України, боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання.

Положеннями статті 526 ЦК України передбачено, що зобов`язання повинні виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом (ст. 525 ЦК України).

Відповідно до ч. 1 ст. 612 ЦК України, боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом.

Частиною 1 ст. 530 ЦК України встановлено, якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). Зобов`язання, строк (термін) виконання якого визначений вказівкою на подію, яка неминуче має настати, підлягає виконанню з настанням цієї події.

Відповідно до ч. 4 ст. 75 ГПК України, обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.

Як вже зазначено судом, заочним рішенням Центрального районного суду м. Миколаєва від 10.06.2015 у справі № 490/1591/15-ц з ОСОБА_1 на користь ПАТ КБ "ПриватБанк" стягнуто заборгованість за кредитним договором №NKKCGM00000055 від 12.11.2007 в розмірі 139300,99 дол. США, що еквівалентно 2195383,60 грн та судовий збір у розмірі 3654,00 грн, а всього 2199037,60 грн.

Тобто, в резолютивній частині рішення зазначено про стягнення гривневого еквіваленту 139300,99 дол. США.

Згідно із ч. 1 ст. 99 Конституції України грошовою одиницею України є гривня. Однак Основний Закон не встановлює заборони використання в Україні грошових одиниць іноземних держав.

Іноземна валюта може використовуватися в Україні у випадках і в порядку, встановлених законом ( ч. 2 ст. 192 ЦК України).

Тобто гривня має статус універсального платіжного засобу, який без обмежень приймається на території України за номінальною вартістю, тоді як обіг іноземної валюти регламентований законами України.

Приписи чинного законодавства, хоч і визначають національну валюту України як єдиний законний платіжний засіб на території України, у якому має бути виражене та виконане зобов`язання, однак не забороняють вираження у договорі грошового зобов`язання в іноземній валюті.

Зобов`язання має бути виражене у грошовій одиниці України гривні. Сторони можуть визначити грошовий еквівалент зобов`язання в іноземній валюті (ст. 524 ЦК України).

За статтею 533 ЦК України грошове зобов`язання має бути виконане у гривнях. Якщо у зобов`язанні визначено грошовий еквівалент в іноземній валюті, сума, що підлягає сплаті у гривнях, визначається за офіційним курсом відповідної валюти на день платежу, якщо інший порядок її визначення не встановлений договором або законом чи іншим нормативно-правовим актом. Використання іноземної валюти, а також платіжних документів в іноземній валюті при здійсненні розрахунків на території України за зобов`язаннями допускається у випадках, порядку та на умовах, встановлених законом.

Отже, гривня як національна валюта є єдиним законним платіжним засобом на території України. Сторони, якими можуть бути як резиденти, так і нерезиденти фізичні особи, які перебувають на території України, у разі укладення цивільно-правових угод, які виконуються на території України, можуть визначити в грошовому зобов`язанні грошовий еквівалент в іноземній валюті. Відсутня заборона на укладення цивільних правочинів, предметом яких є іноземна валюта, крім використання іноземної валюти на території України як засобу платежу або як застави, за винятком оплати в іноземній валюті за товари, роботи, послуги, а також оплати праці на тимчасово окупованій території України. У разі отримання у позику іноземної валюти позичальник зобов`язаний, якщо інше не передбачене законом чи договором, повернути позикодавцеві таку саму суму грошових коштів (суму позики), тобто таку саму суму коштів у іноземній валюті, яка отримана у позику.

Тому як укладення, так і виконання договірних зобов`язань в іноземній валюті, зокрема позики, не суперечить чинному законодавству.

Суд має право ухвалити рішення про стягнення грошової суми в іноземній валюті, при цьому з огляду на положення частини першої статті 1046 ЦК України, а також частини першої статті 1049 ЦК України належним виконанням зобов`язання з боку позичальника є повернення коштів у строки, у розмірі та саме у тій валюті, яка визначена договором позики, а не в усіх випадках та безумовно в національній валюті України (висновки, викладені у постанові Великої Палати Верховного Суду від 16.01.2019 у справі № 373/2054/16-ц).

Слід зазначити про те, що наявність судового рішення про стягнення заборгованості свідчить про настання строку виконання зобов`язання за тією вимогою, яку задоволено судом, та наявність обов`язку боржника сплатити відповідну заборгованість.

Проте, судове рішення про стягнення заборгованості не змінює змісту відповідного зобов`язання, оскільки характер та обсяг прав і обов`язків сторін залишаються незмінними, а додається лише ознака безпосередньої можливості примусового виконання та безспірності боргу. До моменту здійснення такого виконання або до припинення зобов`язання після ухвалення судового рішення з інших підстав відповідне зобов`язання продовжує існувати.

Позичальником отримано кредит за кредитним договором №NKKCGM00000055 від 12.11.2007 в іноземній валюті.

Предметом укладеного кредитного договору №NKKCGM00000055 від 12.11.2007 є іноземна валюта, яку позичальник зобов`язувався повернути банку.

Боржник, як свідчать встановлені обставини справи, взяті на себе зобов`язання з повернення кредитних коштів, процентів, нарахованих за користування кредитом, штрафних санкцій в іноземній валюті за договором №NKKCGM00000055 від 12.11.2007 не виконав.

Рішення Центрального районного суду м. Миколаєва від 10.06.2015 у справі №490/1591/15-ц не виконано в повному обсязі по даний час (доказів на підтвердження протилежного матеріали справи не містять).

Судом встановлено, що після винесення рішення Центрального районного суду м.Миколаєва від 10.06.2015 у справі № 490/1591/15-ц, за Кредитним договором було здійснено часткове погашення заборгованості в сумі 3106,58 дол. США.

Згідно абзацу четвертого частини 2 статті 45 КУзПБ склад і розмір грошових вимог кредиторів визначаються в національній валюті України. Якщо зобов`язання боржника визначені в іноземній валюті, то склад і розмір грошових вимог кредиторів визначаються в національній валюті за курсом, встановленим Національним банком України на дату подання кредитором заяви з грошовими вимогами до боржника.

Таким чином, оскільки зобов`язання боржника ОСОБА_1 по кредитному договору №NKKCGM00000055 від 12.11.2007 визначені в іноземній валюті, рішення Центрального районного суду м. Миколаєва від 10.06.2015 у справі № 490/1591/15-ц боржником не виконано, то кредитором вірно визначено склад і розмір грошових вимог в національній валюті за курсом встановленим Національним банком України на дату подання кредитором заяви (станом на 07.11.2022).

Як вже зазначено судом, в забезпечення виконання зобов`язань ОСОБА_1 за Кредитним договором, між Банком та ОСОБА_1 було укладено Іпотечний договір, посвідчений приватним нотаріусом Миколаївського міського нотаріального округу Нікітіним Р.В. за реєстровим №6190, за яким боржник (іпотекодавець) надав в іпотеку майнові права на отримання у власність, згідно договору № 01/11-07 про участь у Фонді фінансування будівництва від 12.11.2007, укладеному між іпотекодержателем та іпотекодавцем, нерухомого майна, будівництво якого не завершене, а саме: двокімнатної квартири, будівельний номер за проектом С 27, загальною площею 95,87 кв. м, що розташована на 7 поверсі житлового будинку, розташованого за адресою: АДРЕСА_1 . Цільове призначення - житлова нерухомість. після завершення будівництва майно залишається предметом іпотеки відповідно до цього договору (п. 38.3. Іпотечного договору).

Відповідно до п. 38.4. Іпотечного договору сторони домовилися, що вартість предмета іпотеки складає 776589,41 грн.

У відповідності до приписів абз. 3 ч. 2 ст. 45 КУзПБ якщо вартості застави недостатньо для покриття всієї вимоги, кредитор повинен розглядатися як забезпечений лише в частині вартості предмета застави.

Відповідно до витягу з Державного реєстру іпотек (реєстрація змін) № 27813739 від 15.07.2010 в Державний реєстр іпотек додано об`єкти: двокімнатна квартира, номер за РПВН: 24527938, АДРЕСА_1 ; машиномісце № 88, номер за РПВН: 26342824, АДРЕСА_1; машиномісце № НОМЕР_3, номер за РПВН: 26347124, АДРЕСА_1.

Відповідно до витягів про реєстрацію в Єдиному реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна від 15.07.2010 № 27814563, №27814664 та № 27814760 до Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна внесено реєстраційні записи обтяжувачем яких є ПАТ КБ "ПриватБанк", а власником - ОСОБА_1 : №1175/27 про обтяження двокімнатної квартири, номер за РПВН: АДРЕСА_1 ; № 1175/28 про обтяження машиномісця НОМЕР_2, номер за РПВН: 26342824, АДРЕСА_1; № 1175/29 про обтяження машиномісця № НОМЕР_3, номер за РПВН: 26347124, АДРЕСА_1.

Таким чином, вимоги AT КБ "ПриватБанк" за Кредитним договором є забезпеченими майном боржника за Іпотечним договором від 16.11.2007 на суму вартості предмета іпотеки, зазначеної в Іпотечному договорі - 776589,41 грн.

З огляду на викладене, заявлені АТ КБ "ПриватБанк" вимоги виникли до дати відкриття провадження у справі про неплатоспроможність ОСОБА_1 та подані до суду після закінчення встановленого ч. 1 ст. 45 КУзПБ строку.

Щодо заявлених грошових вимог AT КБ "ПриватБанк" в розмірі 67752,06 дол. США, які ґрунтуються на пункті 7.4. Кредитного договору та, як стверджує Банк, є процентами за неправомірне користування грошовими коштами, що охоплюється положеннями ч. 2 ст. 625 ЦК України, та нараховані Банком після звернення до районного суду із позовом до боржника про стягнення заборгованості, суд зазначає наступне.

Вирішуючи поставлене питання, суд звертається до висновків Великої Палати Верховного Суду у постанові від 05.04.2023 у справі № 910/4518/16.

Так, Велика Палата Верховного Суду дійшла наступних висновків.

За кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти (частина перша статті 1054 ЦК України).

Тобто позичальник (1) отримує від банку грошові кошти, власником яких він не був, та (2) отримує можливість певний час правомірно не повертати надані грошові кошти. Натомість у позичальника виникає зобов`язання (1) повернути грошові кошти у встановлений строк та (2) сплатити визначені договором проценти за користування кредитом.

Отже, позичальник отримує "чужі" грошові кошти в борг, який зобов`язується повернути в майбутньому.

Поняття "користування кредитом" є окремим випадком "користування чужими коштами". Термін "користування чужими коштами" Велика Палата Верховного Суду розтлумачила в постанові від 10.04.2018 у справі № 910/10156/17 (пункти 34, 35, 37 відповідно).

Термін "користування чужими коштами" може використовуватися у двох значеннях. Перше - це одержання боржником (як правило, за плату) можливості правомірно не сплачувати кредитору борг протягом певного часу. Друге значення - прострочення грошового зобов`язання, коли боржник повинен сплатити гроші, але неправомірно не сплачує їх.

Відносини щодо сплати процентів за одержання боржником можливості правомірно не сплачувати кредитору борг протягом певного часу врегульовані законодавством. Зокрема, відповідно до частини першої статті 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом; розмір і порядок одержання процентів установлюються договором; якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України. Такі ж правила щодо сплати процентів застосовуються до кредитних відносин у силу частини другої статті 1054 ЦК України та до відносин із комерційного кредиту - в силу частини другої статті 1057 цього Кодексу.

Наслідки прострочення грошового зобов`язання, коли боржник повинен сплатити грошові кошти, але неправомірно не сплачує їх, також врегульовані законодавством. У цьому разі відповідно до частини другої статті 625 ЦК України боржник зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням установленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Велика Палата Верховного Суду наголосила, що проценти відповідно до статті 1048 ЦК України сплачуються не за сам лише факт отримання позичальником кредиту, а за "користування кредитом" (тобто за можливість позичальника за плату правомірно не сплачувати кредитору борг протягом певного часу).

Надання кредиту наділяє позичальника благом, яке полягає в тому, що позичальник, одержавши від кредитора грошові кошти, не повинен повертати їх негайно, а отримує можливість правомірно не сплачувати кредитору борг протягом певного часу (строку кредитування, у межах якого сторони можуть встановити періоди повернення частини суми кредиту), а кредитор, відповідно, за загальним правилом не вправі вимагати повернення боргу протягом відповідного строку (право кредитора достроково вимагати повернення всієї суми кредиту передбачає частина друга статті 1050 ЦК України). Саме за це благо - можливість правомірно не повертати кредитору борг протягом певного часу - позичальник сплачує кредитору плату, якою є проценти за договором кредиту відповідно до статті 1048 ЦК України.

Уклавши кредитний договір, сторони мають легітимні очікування щодо належного його виконання. Зокрема, позичальник розраховує, що протягом певного часу він може правомірно "користуватися кредитом", натомість кредитор розраховує, що він отримає плату (проценти за "користування кредитом") за надану позичальнику можливість не повертати всю суму кредиту одразу.

Разом з цим зі спливом строку кредитування чи пред`явленням кредитором вимоги про дострокове погашення кредиту кредит позичальнику не надається, позичальник не може правомірно не повертати кошти, а тому кредитор вправі вимагати повернення кредиту разом із процентами, нарахованими відповідно до встановлених у договорі термінів погашення періодичних платежів на час спливу строку кредитування чи пред`явлення вимоги про дострокове погашення кредиту у межах цього строку. Тобто позичальник у цьому разі не отримує від кредитора відповідне благо на період після закінчення строку кредитування чи після пред`явлення кредитором вимоги про дострокове погашення кредиту, а тому й не повинен сплачувати за нього нові проценти відповідно до статті 1048 ЦК України.

Отже, припис абзацу другого частини першої статті 1048 ЦК України про щомісячну виплату процентів до дня повернення позики у разі відсутності іншої домовленості сторін може бути застосований лише у межах погодженого сторонами строку кредитування. Право кредитодавця нараховувати передбачені договором проценти за кредитом припиняється після спливу визначеного договором строку кредитування чи у разі пред`явлення до позичальника вимоги згідно із частиною другою статті 1050 ЦК України.

Вказаних вище висновків Велика Палата Верховного Суду також дійшла у постановах від 28.03.2018 у справі № 444/9519/12 (пункти 53, 54) та від 04.02.2020 у справі № 912/1120/16 (пункт 6.19). Велика Палата Верховного Суду вважає, що підстав для відступу від таких висновків немає.

Отже, якщо позичальник прострочив виконання зобов`язання з повернення кредиту та сплати процентів за "користування кредитом", сплив строку кредитування чи пред`явлення вимоги про дострокове погашення кредиту не може бути підставою для невиконання такого зобов`язання. Зазначене також є підставою для відповідальності позичальника за порушення грошового зобов`язання.

Щодо нарахування процентів на підставі статті 625 ЦК України Велика Палата Верховного Суду у постанові від 05.04.2023 у справі № 910/4518/16 дійшла наступних висновків.

Регулятивні відносини між сторонами кредитного договору обмежені, зокрема, часовими межами, в яких позичальник отримує можливість правомірно не сплачувати кредитору борг (строком кредитування та визначеними у його межах періодичними платежами). Однак якщо позичальник порушує зобов`язання з повернення кредиту, в цій частині між ним та кредитодавцем регулятивні відносини трансформуються в охоронні.

Інакше кажучи, оскільки поведінка боржника не може бути одночасно правомірною та неправомірною, то регулятивна норма частини першої статті 1048 ЦК України і охоронна норма частини другої статті 625 цього Кодексу не можуть застосовуватись одночасно (постанова Великої Палати Верховного Суду від 04.02.2020 у справі № 912/1120/16 (пункт 6.28)).

На період після прострочення виконання зобов`язання з повернення кредиту кредит боржнику не надається, боржник не може правомірно не повертати кредит, а тому кредитор вправі вимагати повернення боргу разом з процентами, нарахованими на час спливу строку кредитування. Тобто боржник у цьому разі не отримує від кредитора відповідне благо на період після закінчення кредитування, а тому й не повинен сплачувати за нього проценти відповідно до статті 1048 ЦК України; натомість настає відповідальність боржника - обов`язок щодо сплати процентів відповідно до статті 625 ЦК України у розмірі, встановленому законом або договором.

Велика Палата Верховного Суду вже звертала увагу, що нарахування інфляційних втрат на суму боргу та трьох процентів річних відповідно до статті 625 ЦК України є мірою відповідальності боржника за прострочення грошового зобов`язання, оскільки виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів унаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації боржника за неналежне виконання зобов`язання. Такі висновки сформульовані, зокрема, в постановах Великої Палати Верховного Суду від 19.06.2019 у справі № 646/14523/15-ц, від 18.03.2020 у справі № 902/417/18 (пункт 8.35).

Також Велика Палата Верховного Суду зауважила, що загальною ознакою цивільно-правової відповідальності є її компенсаторний характер. Заходи цивільно-правової відповідальності спрямовані не на покарання боржника, а на відновлення майнової сфери потерпілого від правопорушення. Одним з принципів цивільного права є компенсація майнових втрат особи, що заподіяні правопорушенням, вчиненим іншою особою (постанова Великої Палати Верховного Суду від 18.03.2020 у справі № 902/417/18 (пункт 8.22)).

При цьому компенсаторний характер процентів, передбачених статтею 625 ЦК України, не свідчить про те, що вони є платою боржника за "користування кредитом" (тобто можливістю правомірно не сплачувати кредитору борг протягом певного часу). Такі проценти слід розглядати саме як міру відповідальності. На відміну від процентів за "користування кредитом", до процентів річних, передбачених зазначеною статтею, застосовуються загальні норми про цивільно-правову відповідальність.

Отже, в охоронних правовідносинах права та інтереси позивача забезпечені частиною другою статті 625 ЦК України, яка регламентує наслідки прострочення виконання грошового зобов`язання. Вказаний висновок сформульований в постановах Великої Палати Верховного Суду від 28.03.2018 у справі № 444/9519/12 (пункт 54) та від 04.02.2020 у справі №912/1120/16 (пункт 6.19).

Водночас, Велика Палата Верховного Суду акцентувала увагу на сталості підходу до вирішення питання щодо нарахування процентів за "користування кредитом", сформульованого у постанові від 28.03.2018 у справі № 444/9519/12 та підтвердженого у постанові від 04.02.2020 у справі № 912/1120/16.

При цьому, Велика Палата Верховного Суду у справі № 910/4518/16 зауважила, що особи мають право вибору: використати існуючі диспозитивні норми законодавства для регламентації своїх відносин або встановити для себе правила поведінки на власний розсуд. Цивільний договір як домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків, виявляє автономію волі учасників щодо врегулювання їхніх відносин згідно з розсудом і у межах, встановлених законом, тобто є актом встановлення обов`язкових правил для сторін, індивідуальним регулятором їхньої поведінки.

Приписи частин другої та третьої статті 6 і статті 627 ЦК України визначають співвідношення між актами цивільного законодавства та договором, зокрема ситуації, коли сторони у договорі можуть відступити від положень актів цивільного законодавства та врегулювати свої відносини на власний розсуд і коли вони не вправі цього робити.

Указані висновки викладені в пунктах 22, 23 постанови Великої Палати Верховного Суду від 13.07.2022 у справі № 363/1834/17.

У частині третій статті 6 ЦК України зазначено, що сторони в договорі можуть відступити від положень актів цивільного законодавства і врегулювати свої відносини на власний розсуд; сторони в договорі не можуть відступити від положень актів цивільного законодавства, якщо в цих актах прямо вказано про це, а також у разі, якщо обов`язковість для сторін положень актів цивільного законодавства випливає з їх змісту або із суті відносин між сторонами. Тобто частина третя статті 6 ЦК України не допускає встановлення договором умов, які не відповідають закону.

У статті 627 ЦК України зазначено, що відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. Отже, ця стаття також не допускає свободу договору в частині порушення, зокрема, вимог ЦК України та інших актів цивільного законодавства.

Тому сторони не можуть з посиланням на принцип свободи договору домовитись про те, що їхні відносини будуть регулюватися певною нормою закону за їхнім вибором, а не тією нормою, яка регулює їхні відносини виходячи з правової природи останніх.

Зазначене не означає, що сторони не можуть домовитися про те, що в разі прострочення повернення кредиту позичальник сплачує кредитору проценти саме як міру відповідальності, зокрема в тому ж розмірі, в якому він сплачував проценти як плату за наданий кредит, або в іншому розмірі. Водночас така домовленість за правовою природою є домовленістю про сплату процентів річних у визначеному договором розмірі на підставі статті 625 ЦК України, і цей розмір може зменшити суд (пункт 107 постанови у справі № 910/4518/16).

Велика Палата Верховного Суду в постанові від 05.04.2023 у справі №910/4518/16 звернула увагу, що для вирішення подібних спорів важливим є тлумачення умов договорів, на яких ґрунтуються вимоги кредиторів, для з`ясування того, чи мали на увазі сторони встановити нарахування процентів як міри відповідальності у певному розмірі за період після закінчення строку кредитування. Для цього можуть братися до уваги формулювання умов про сплату процентів, їх розміщення в структурі договору (в розділах, які регулюють правомірну чи неправомірну поведінку сторін), співвідношення з іншими положеннями про відповідальність позичальника тощо. У разі сумніву слід застосовувати принцип contra proferentem (лат. verba chartarum fortius accipiuntur contra proferentem, тобто слова договору тлумачаться проти того, хто їх написав).

Установивши, що умова договору передбачає нарахування процентів як міри відповідальності після закінчення строку кредитування, тобто за період прострочення виконання грошового зобов`язання, слід застосовувати як статтю 625 ЦК України, так і інше законодавство, яке регулює наслідки прострочення виконання грошового зобов`язання (п.122, 123).

Судом встановлено, що відповідно до п. 3.2. Кредитного договору при порушенні позичальником зобов`язань по погашенню кредиту, позичальник сплачує банку відсотки за користування кредитом у розмірі, зазначеному у п. 7.4. цього договору на місяць, нараховані на суму непогашеної в строк заборгованості за Кредитним договором. Розраховані відповідно до цього пункту договору відсотки сплачуються позичальником щомісяця в період сплати понад зазначену в п. 7.1. суми платежу за Кредитним договором.

Пунктом 7.4. Кредитного договору визначено, що згідно зі ст. 212 ЦК України при порушенні зобов`язань по погашенню кредиту, передбачених пп. 2.2.4., 2.3.3., 7.1. договору, позичальник сплачує Банку відсотки за користування кредитом у розмірі 24,96% на місяць, нараховані на суму непогашеної в строк заборгованості за кредитом.

Враховуючи наведене, з пункту 7.4. кредитного договору, на який посилається Банк, вбачається, що у разі порушення позичальником зобов`язань по погашенню кредиту, позичальник сплачує банку відсотки за користування кредитом, проте, зміст даного пункту договору не свідчить, що передбачені ним відсотки можуть бути нараховані після припинення дії договору відповідно до ст. 625 ЦК України.

Суд також вважає за необхідне зауважити таке.

Умовами пункту 7.1. Кредитного договору сторонами погоджено розмір процентів за користування кредитом у розмірі 0,9% на місяць на суму залишку заборгованості за кредитом, тобто проценти за "правомірне користування кредитом" у розумінні наведених вище висновків Великої Палати Верховного Суду.

В свою чергу, пункт 7.4. Кредитного договору одночасно містить посилання на:

- статтю 212 ЦК України, яка регулює умовні правочини, у даному випадку - правочин під відкладальною умовою;

- порушення кредитного зобов`язання як підставу для збільшення процентів (відкладальна умова);

- сплату підвищених процентів як наслідок порушення кредитного зобов`язання саме за користування кредитом.

За наведеними вище висновками Великої Палати Верховного Суду, користування кредитом може бути як правомірним, так і не правомірним. Пред`явлення вимоги про дострокове погашення заборгованості по кредиту припиняє й нарахування договірних процентів.

Отже, сплата процентів, передбачених договором, за користування кредитними коштами може випливати лише з правомірного їх користування, а відповідальність за неправомірне користування кредитними коштами знаходиться у царині охоронних відносин, зокрема, статті 625 ЦК України.

У цій справі, на думку банку, підвищення розміру процентів, що визначені в п. 7.4 Кредитного договору, є відповідальністю, передбаченою статтею 625 ЦК України, хоча безпосередньо пункт 7.4. договору не містить в собі посилання на статтю 625 ЦК України. За таких обставин, виникає необхідність дослідження у розрізі спірного правочину співвідношення суспільних відносин, врегульованих статтею 212 ЦК України, на яку міститься посилання в пункті 7.4. договору, та статтею 625 ЦК України, на яку посилається банк, кваліфікуючи підвищений процент за користування кредитом, встановлений пунктом 7.4. договору, як міру відповідальності.

Відповідно до частини першої статті 212 ЦК України особи, які вчиняють правочин, мають право обумовити настання або зміну прав та обов`язків обставиною, щодо якої невідомо, настане вона чи ні (відкладальна обставина). Зазначена норма розміщена законодавцем в Главі 16 "Правочини" Розділі 1 "Загальні положення про правочини".

В свою чергу, положення статті 625 ЦК України містяться в Главі 51 ЦК України "Правові наслідки порушення зобов`язання. Відповідальність за порушення зобов`язання", тобто є відмінними від суспільних відносин, врегульованих статтею 212 ЦК України.

У силу частини 1 статті 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти. Таким чином, сума кредиту та процентів належить до основного зобов`язання у кредитних відносинах.

Встановлюючи у пункті 7.4. Кредитного договору підвищений процент саме за користування кредитом після порушення кредитного зобов`язання, сторонами було встановлено підвищене основне зобов`язання зі сплати договірних процентів у силу статті 212 ЦК України.

Пов`язуючи одночасно підвищений процент за користування кредитом саме з порушенням кредитного зобов`язання, сторони встановили фактично підвищений договірний процент як частину основного зобов`язання за неправомірне користування кредитними коштами, що суперечить зазначеній вище практиці Великої Палати Верховного Суду.

Враховуючи наведене, суд доходить висновку, що пред`явлення кредитором до позичальника вимоги про дострокове погашення кредиту не може бути підставою для нарахування процентів за підвищеною ставкою (п. 7.4. Кредитного договору) з посиланням на ст. 625 ЦК України, оскільки такі проценти є підвищеними процентами основного зобов`язання, фактично - договірні проценти за "неправомірне користування" з урахуванням статті 212 ЦК України, на яку міститься посилання в пункті 7.4. Кредитного договору. Натомість основне зобов`язання з нарахування будь-яких договірних процентів припиняється саме пред`явленням кредитором до позичальника вимоги про дострокове погашення кредиту з урахуванням практики Великої Палати Верховного Суду.

Отже, враховуючи, що положення п. 7.4. Кредитного договору не охоплюються нормою ч. 2 ст. 625 ЦК України, тому нарахування Банком, у даному випадку, заборгованості по процентам за користування грошовими коштами в розмірі 67752,06 дол. США понад встановлений договором термін за прострочення грошового зобов`язання з посиланням на п.7.4. Кредитного договору та норму ст. 625 ЦК України є необґрунтованим.

Разом з тим, суд зауважує, що за відсутності узгодження між сторонами кредитного договору певного розміру процентів за порушення боржником грошового зобов`язання, кредитор не позбавлений права отримання належних йому процентів за неправомірне користування кредитом безпосередньо на підставі загальної норми ч. 2 ст. 625 ЦК України для чого такому кредитору слід подати суду відповідний розрахунок заявлених сум із зазначенням періоду та бази нарахування.

Аналогічних висновків дійшов Верховний Суд у постанові від 15.06.2023 у справі №908/2187/21.

Частиною 4 ст. 133 КУзПБ передбачено, що вимоги кредиторів, включені до реєстру вимог кредиторів, задовольняються у такій черговості: 1) у першу чергу задовольняються вимоги до боржника щодо виплати заборгованості із заробітної плати працівникам, які перебувають/перебували у трудових відносинах із боржником, сплати аліментів, відшкодування шкоди, завданої каліцтвом, іншим ушкодженням здоров`я або смертю фізичної особи, сплати страхових внесків на загальнообов`язкове державне пенсійне та інше соціальне страхування; 2) у другу чергу задовольняються вимоги щодо сплати податків і зборів (обов`язкових платежів) та проводяться розрахунки з іншими кредиторами; 3) у третю чергу сплачуються неустойки (штраф, пеня), внесені до реєстру вимог кредиторів.

Вимоги кожної наступної черги задовольняються за рахунок коштів від продажу майна боржника після повного задоволення вимог попередньої черги, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Згідно ч. 2 ст. 133 КУзПБ витрати, пов`язані з провадженням у справі про неплатоспроможність (витрати на оплату судового збору, сплату винагороди і відшкодування витрат арбітражного керуючого, пов`язаних з виконанням ним своїх повноважень, оплату послуг спеціалістів для проведення оцінки майнових об`єктів, що підлягають продажу, а також витрати на проведення аукціону), відшкодовуються у повному обсязі до задоволення вимог кредиторів.

Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів (ч. 1 ст. 86 ГПК України).

Відповідно до ст. 73 ГПК доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом (ч. 3 ст. 13, ст. 74 ГПК України).

З огляду на викладене, суд, дослідивши матеріали справи дійшов висновку, що грошові вимоги АТ КБ "ПриватБанк" слід визнати частково на загальну суму 4315574,65 грн, яка складається з: 776589,41 грн - вимоги, які забезпечені іпотекою майна боржника, 3538985,24 грн - вимоги другої черги.

Поряд із цим, суд звертає увагу, що разом з визнаними судом грошовими вимогами кредитора до реєстру вимог кредиторів також підлягає включенню судовий збір, сплачений за подання до суду заяви з грошовими вимогами до боржника у розмірі 4962,00 грн із задоволенням, як позачергові.

Згідно ст. 122 КУзПБ в ухвалі за результатами попереднього засідання суду, зокрема, зазначаються: 1) обов`язок керуючого реструктуризацією провести збори кредиторів, які мають відбутися не пізніше 14 днів з дня постановлення такої ухвали; 2) дата засідання господарського суду, яке має відбутися не пізніше 60 днів з дня постановлення такої ухвали, на якому буде розглянуто погоджений кредиторами план реструктуризації боргів або прийнято рішення про перехід до процедури погашення боргів чи про закриття провадження у справі.

Відповідно до ст. 123 КУзПБ протягом трьох робочих днів після постановлення ухвали за результатами попереднього засідання господарського суду арбітражний керуючий згідно з цією ухвалою письмово повідомляє кредиторів про місце і час проведення зборів кредиторів та організовує їх проведення. Участь кредиторів у зборах кредиторів, визначення кількості голосів кредиторів з правом вирішального голосу та учасників зборів кредиторів з правом дорадчого голосу здійснюються в порядку, визначеному цим Кодексом для юридичних осіб.

Основними завданнями зборів кредиторів у процедурі реструктуризації боргів боржника є: 1) розгляд звіту керуючого реструктуризацією про результати перевірки декларації про майновий стан боржника; 2) розгляд проекту плану реструктуризації боргів боржника; 3) прийняття рішення про схвалення плану реструктуризації боргів боржника або про звернення з клопотанням до господарського суду про перехід до процедури погашення боргів боржника або про закриття провадження у справі про неплатоспроможність. Проведення зборів кредиторів та голосування на них здійснюються в порядку, визначеному цим Кодексом для юридичних осіб.

За таких обставин, з огляду на визнання судом заявлених грошових вимог кредитора, суд вважає за доцільне призначити судове засідання, на якому буде розглянуто погоджений кредиторами план реструктуризації боргів або прийнято рішення про перехід до процедури погашення боргів чи про закриття провадження у справі, повідомивши про дату, час та місце судового засідання учасників справи.

Керуючись ст. 2, 45, 122, 123 Кодексу України з процедур банкрутства, ст. 233-235 Господарського процесуального кодексу України, суд

У Х В А Л И В:

1. Визнати частково грошові вимоги Акціонерного товариства Комерційного банку "ПриватБанк" (ідентифікаційний код 14360570) до ОСОБА_1 (ідентифікаційний номер НОМЕР_1 ) у сумі 4315574,65 грн, яка складається з: 776589,41 грн - вимоги, які забезпечені іпотекою майна боржника, 3538985,24 грн - вимоги другої черги, а також 4962,00 грн судового збору за подання заяви з грошовими вимогами до боржника із задоволенням, як позачергові.

2. В іншій частині заявлені вимоги відхилити.

3. Зобов`язати керуючого реструктуризацією, у термін до 04.03.2024, подати до суду: опис майна боржника (провести інвентаризацію), визначити його вартість; план реструктуризації боргів боржника; подати суду, кредитору та боржнику звіт про результати перевірки декларацій боржника.

4. Зобов`язати керуючого реструктуризацією, у відповідності з вимогами п. 1 ч. 4 ст. 122 Кодексу України з процедур банкрутства, провести збори кредиторів та комітету кредиторів. Відповідні докази надати суду в 5-денний строк з дати проведення зборів.

5. Призначити судове засідання, на якому буде розглянуто погоджений кредиторами план реструктуризації боргів або прийнято рішення про перехід до процедури погашення боргів чи про закриття провадження у справі на 18 березня 2024 року о 13:30.

Засідання відбудеться в приміщенні Господарського суду Миколаївської області за адресою: м.Миколаїв, вул. Фалєєвська, 14.

6. Зобов`язати керуючого реструктуризацією завчасно до дати судового засідання надати суду звіт про процедуру реструктуризації боргів боржника з підтверджуючими документами.

7. Копію ухвали суду надіслати кредитору, боржнику, керуючому реструктуризацією.

Ухвала набирає законної сили з моменту її прийняття та може бути оскаржена в апеляційному порядку до Південно-західного апеляційного господарського суду шляхом подачі апеляційної скарги.

Повний текст ухвали суду складено та підписано 12.02.2024.

Суддя В.С. Адаховська