ПІВНІЧНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

м. Київ

"19" лютого 2024 р. Справа№ 910/12793/23

Північний апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючого: Владимиренко С.В.

суддів: Коробенка Г.П.

Демидової А.М.

за участю секретаря судового засідання Невмержицької О.В.

за участю представників учасників справи згідно протоколу судового засідання від 19.02.2024

розглянувши у відкритому судовому засіданні в режимі відеоконференції апеляційну скаргу Приватного акціонерного товариства «Акціонерна компанія «Київводоканал»

на рішення Господарського суду міста Києва від 07.12.2023 (повне рішення складено 03.01.2024)

у справі №910/12793/23 (суддя Смирнова Ю.М.)

за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «Данко»

до Приватного акціонерного товариства «Акціонерна компанія «Київводоканал»

про стягнення 471 021,87 грн,

ВСТАНОВИВ:

Товариства з обмеженою відповідальністю «Данко» (далі по тексту - позивач) звернулося до Господарського суду міста Києва із позовом до Приватного акціонерного товариства «Акціонерна компанія «Київводоканал» (далі по тексту - відповідач) про стягнення 399 021,25 грн заборгованості за поставлену продукцію (асфальт) згідно Договору №1340/24/16-22 від 17.10.2022 (далі по тексту - Договір), 72 000,62 грн пені, нарахованої на підставі пункту 6.3 Договору, 7 290,33 грн судового збору та 15 000,00 грн витрат на професійну правничу допомогу.

Позовні вимоги обґрунтовані неналежним виконанням відповідачем умов Договору в частині повної оплати за поставлено продукцію (асфальт) згідно видаткових накладних №168 від 21.10.2022, №169 від 24.10.2022, №171 від 25.10.2022, №172 від 27.10.2022, №187 від 28.10.2022, №186 від 31.10.2022, №180 від 07.11.2022, №184 від 09.11.2022, №200 від 16.11.2022, №258 від 30.01.2022, №261 від 13.02.2023.

Господарський суд міста Києва рішенням від 07.12.2023 у справі №910/12793/23 позов задовольнив частково та стягнув з відповідача на користь позивача 327 663,53 грн основного боргу, 30 000,00 грн пені та 5 660,47 грн судового збору.

Ухвалюючи вказане рішення суд першої інстанції дійшов висновку про документальну обґрунтованість позовних вимог про стягнення з відповідача на користь позивача заборгованості у розмірі 327 663,53 грн. Крім того, суд першої інстанції, здійснивши перевірку правильності нарахування позивачем відповідачу пені дійшов висновку про те, що розмір пені складає 49 700,95 грн, яку суд першої інстанції зменшив до 30 000,00 грн на підставі положень статті 233 Господарського кодексу України (далі по тексту - ГК України) та частини 3 статті 551 Цивільного кодексу України (далі по тексту - ЦК України).

Не погоджуючись із ухваленим рішенням суду першої інстанції, відповідач звернувся до Північного апеляційного господарського суду із апеляційною скаргою, в якій просить скасувати рішення Господарського суду міста Києва від 07.12.2023 у справі №910/12793/23 та ухвалити нове рішення, яким відмовити у задоволенні позовних вимог.

В обґрунтування вимог та доводів апеляційної скарги відповідач посилається на те, що суд першої інстанції залишив поза увагою те, що надані позивачем видаткові накладні не відповідають вимогам Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні» та пункту 2.4 Положення про документальне забезпечення записів у бухгалтерському обліку щодо складання первинних документів, оскільки в них відсутні посади осіб, відповідальних за здійснення господарської діяльності і правильність оформлення та дані, що дають змогу ідентифікувати особу, яка брала участь у здійсненні господарської операції, оскільки не містить зазначення прізвищ та ініціалів таких осіб. Як зазначає відповідач, позивач не долучив до матеріалів справи копій довіреностей на підтвердження отримання представником відповідача продукції, а відтак позивачем не доведено факту отримання відповідачем продукції (асфальту).

Крім того, відповідач вважає, що ним правомірно утримано суму штрафу у розмірі 73 597,59 грн на підставі пункту 5.5 Договору, оскільки позивачем не було зареєстровано податкові накладні.

Також, на переконання апелянта, суд першої інстанції не надав належної оцінки його клопотанню про зменшення розміру штрафних санкцій.

У своїй апеляційній скарзі відповідач повідомив суд апеляційної інстанції про те, що попередній (орієнтовний) розмір витрат на професійну правничу допомогу складає 5 000,00 грн.

Відповідно до витягу з протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 27.12.2023 апеляційну скаргу Приватного акціонерного товариства «Акціонерна компанія «Київводоканал» на рішення Господарського суду міста Києва від 07.12.2023 у справі №910/12793/23 передано на розгляд колегії суддів у складі: головуючий суддя - Владимиренко С.В., судді: Коробенко Г.П., Тищенко О.В.

Північний апеляційний господарський суд ухвалою від 28.12.2023 витребував з Господарського суду міста Києва матеріали справи №910/12793/23; відклав розгляд питання про відкриття, повернення, залишення без руху або відмову у відкритті апеляційного провадження за апеляційною скаргою Приватного акціонерного товариства «Акціонерна компанія «Київводоканал» на рішення Господарського суду міста Києва від 07.12.2023 у справі №910/12793/23.

Матеріали справи №910/12793/23 надійшли на адресу Північного апеляційного господарського суду 11.01.2024.

Розпорядженням Північного апеляційного господарського суду від 16.01.2024 у зв`язку із відрядженням судді Тищенко О.В. з 16.01.2024 по 20.01.2024, призначено повторний автоматизований розподіл судової справи між суддями.

Протоколом повторного автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 16.01.2024 справу №910/12793/23 передано на розгляд колегії суддів у складі: головуючий суддя - Владимиренко С.В., судді: Коробенко Г.П., Демидова А.М.

Північний апеляційний господарський суд ухвалою від 17.01.2024 відкрив апеляційне провадження за апеляційною скаргою Приватного акціонерного товариства «Акціонерна компанія «Київводоканал» на рішення Господарського суду міста Києва від 07.12.2023 у справі №910/12793/23; розгляд апеляційної скарги призначив на 19.02.2024 на 11 год. 15 хв.

Позивач своїм правом, визначеним статтею 263 Господарського процесуального кодексу України (далі по тексту - ГПК України) не скористався, відзив на апеляційну скаргу не подав, що не є перешкодою для апеляційного перегляду рішення суду першої інстанції.

Представник відповідача у судовому засіданні 19.02.2024 підтримав вимоги та доводи своєї апеляційної скарги, просив суд апеляційної інстанції її задовольнити, скасувати рішення Господарського суду міста Києва від 07.12.2023 у справі №910/12793/23 та ухвалити нове рішення про відмову у задоволенні позовних вимог повністю.

Представник позивача в судовому засіданні 19.02.2024 заперечив проти задоволення апеляційної скарги відповідача, просив суд апеляційної інстанції відмовити у її задоволенні, а рішення Господарського суду міста Києва від 07.12.2023 у справі №910/12793/23 залишити без змін.

Відповідно до частини 1 статті 269 ГПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Розглянувши доводи та вимоги апеляційної скарги, заслухавши пояснення представників відповідача та позивача, дослідивши докази, проаналізувавши на підставі встановлених фактичних обставин справи правильність застосування судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, колегія суддів встановила наступне.

17.10.2022 між відповідачем (Покупець) та позивачем (Постачальник) було укладено Договір (а.с. 8-10), за умовами якого Постачальник зобов`язується виготовляти та передавати у власність Покупцю асфальт (далі - Продукція) згідно зі Специфікацією (додаток №1 до Договору) в кількості, вказаній в письмових заявках покупця, а Покупець зобов`язується приймати і своєчасно здійснювати оплату замовленої продукції на умовах даного Договору.

Згідно із пунктом 1.2 Договору Постачальник разом з Продукцією надає структурному підрозділу покупця (Департаменту експлуатації водопровідного господарства ПрАТ «АК «Київводоканал»), який отримує продукцію, наступні супровідні документи: сертифікат якості (в залежності від виробника продукції може бути надано паспорт виробника або сертифікат відповідності); рахунок-фактуру; видаткову накладну.

Постачальник надає Покупцю податкову накладну за поставлену продукцію у встановлений законодавством термін (пункт 1.3 Договору).

Відповідно до пункту 2.1 Договору продукція постачається протягом строку дії даного договору окремими партіями за письмовою заявкою Покупця, в якій вказується номенклатура, кількість продукції, термін оплати.

Згідно із пунктом 3.1 Договору передача (приймання-передача) продукції здійснюється в пункті поставки згідно п. 2.2 даного Договору; місце відвантаження - склад постачальника за адресою: 02068, м. Київ, вул. Ревуцького, 41А.

Відповідно до пунктів 2.5, 2.6 Договору перехід права власності на продукцію до покупця відбувається з моменту передачі йому продукції та підписання накладних на продукцію. Передача продукції від постачальника покупцю здійснюється за належним чином оформленою видатковою накладною, в якій зазначається найменування продукції, що постачається, кількість в одиницях вимірювання, ціна продукції та загальна вартість продукції.

У відповідності до пунктів 2.7, 3.2 Договору датою поставки продукції вважається дата отримання продукції уповноваженим представником покупця, що підтверджується його підписом на видатковій накладній.

Згідно із пунктом 5.2 Договору ціна продукції та її кількість визначена у Специфікації, що є Додатком №1 до Договору.

У Специфікації №1 (Додаток №1 до Договору) (а.с. 10 зворотній бік) сторони погодили таку ціну продукції: АСГ Др.Щ.В.НП.І.БНД 70/100 (Асфальт В-10 В-10 ДСТУ Б В.2.7-119-2011 Асфальтобетонна дрібнозерниста щільна суміш, гаряча, непреривчастої гранулометрії тип В-10, марка 1) - ціна без ПДВ за 1 т становить 3 649,95 грн; АСГ Пщ.Щ.Г.НП.І.БНД 70/100 (Асфальт Г-4 Г-4 ДСТУ Б В.2.7-119-2011 Асфальтобетонна дрібнозерниста щільна суміш, гаряча, непреривчастої гранулометрії тип Г-4, марка 1) - ціна без ПДВ за 1 т становить 6 300,00 грн.

Пунктом 5.1 Договору передбачено, що розрахунки за поставлену продукцію здійснюються на підставі рахунку-фактури постачальника, який виписується у відповідності до заявки покупця та специфікації. Покупець здійснює оплату продукції протягом 30 календарних днів з моменту отримання продукції від постачальника шляхом перерахування грошових коштів на поточний рахунок постачальника.

Згідно із пунктом 5.5 Договору Постачальник зобов`язаний надати Покупцю податкову накладну, складену в електронній формі, з дотриманням умов щодо: а) реєстрації в порядку, визначеному чинним законодавством України; б) електронного підпису уповноваженої Постачальником особи і зареєстровану в Єдиному реєстрі податкових накладних.

У разі якщо Постачальник порушить вищевказані зобов`язання, допустить порушення встановленого законодавством порядку заповнення податкових накладних та/або не зробить в установленому порядку і терміни реєстрацію податкової накладної в Єдиному реєстрі податкових накладних, якщо Постачальника віднесено до переліку ризикових платників податку згідно п. 1-8 «Критерії ризиковості платників податків» та зупинена реєстрація податкових накладних/розрахунків коригування, то постачальник повинен оплатити Покупцю штраф в розмірі ПДВ, сплаченого (нарахованого) за ціною (вартості) робіт, товарів, послуг за цим Договором.

У разі відмови Постачальника здійснити оплату штрафу Покупець має право утримати цю суму штрафу з коштів, що підлягають оплаті Постачальнику в якості вартості наданих послуг (виконаних робіт) та отриманих товарів (продукції) за цим договором.

Пунктами 6.1, 6.2 Договору сторони узгодили, що за невиконання або неналежне виконання зобов`язань за цим Договором Сторони несуть відповідальність у відповідності до даного Договору та чинного законодавства України. Постачальник за даним Договором несе наступну відповідальність: за несвоєчасну поставку Продукції сплачує Покупцеві неустойку у розмірі 0,1% від вартості не поставленої у строк Продукції за кожний день прострочення поставки Продукції; за кожні 5 (п`ять) календарних днів прострочення поставки Продукції сплачує Покупцеві штраф у розмірі 5 (п`яти) % від вартості не поставленої у строк Продукції.

В свою чергу Покупець за цим Договором несе наступну відповідальність: у випадку порушення виконання умов п. 5.1 Договору, Покупець сплачує пеню Постачальнику в розмірі облікової ставки НБУ, що діяла на період за який нараховується пеня, від суми заборгованості, за кожний день прострочення оплати (пункт 6.3 Договору).

Відповідно до пункту 10.1 Договору останній набуває чинності з моменту його підписання уповноваженими представниками сторін і діє до 31.12.2022. Закінчення строку дії Договору не звільняє сторони від виконання тих зобов`язань, що лишились невиконаними.

На підтвердження виконання умов Договору позивач надав до позовної заяви видаткові накладні: №168 від 21.10.2022 на суму 46 865,36 грн (а.с. 11), №169 від 24.10.2022 на суму 65 961,90 грн (а.с. 11 зворотній бік), №171 від 25.10.2022 на суму 43 799,40 грн (а.с. 12), №172 від 27.10.2022 на суму 44 675,39 грн (а.с. 12 зворотній бік), №187 від 28.10.2022 на суму 44 675,39 грн (а.с. 13), №186 від 31.10.2022 на суму 43 799,40 грн (а.с. 13 зворотній бік), №180 від 07.11.2022 на суму 43 624,20 грн (а.с. 14), №184 від 09.11.2022 на суму 65 348,70 грн (а.с. 14 зворотній бік), №200 від 16.11.2022 на суму 42 835,81 грн (а.с. 15), №258 від 30.01.2023 на суму 26 582,52 грн (а.с. 15 зворотній бік) та №261 від 13.02.2023 на суму 44 775,20 грн (а.с. 16).

В свою чергу, відповідач за отриману Продукцію розрахувався частково на суму 113 922,02 грн, що відображено у акті звірки взаємних розрахунків за період з 01.01.2023 по 03.08.2023, підписаному позивачем (а.с. 17 зворотній бік). Зазначене учасниками справи не оспорюється та не заперечується.

Спір виник через наявну заборгованість відповідача перед позивачем за поставлену Продукцію згідно Договору.

Статтею 509 ЦК України визначено, що зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від вчинення певної дії (негативне зобов`язання), а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Зобов`язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 цього Кодексу. Зобов`язання має ґрунтуватися на засадах добросовісності, розумності та справедливості.

Підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є договори та інші правочини (пункт 1 частини 2 статті 11 ЦК України).

Згідно із статтею 626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Договір є двостороннім, якщо правами та обов`язками наділені обидві сторони договору. Договір є відплатним, якщо інше не встановлено договором, законом або не випливає із суті договору.

Відповідно до частини 1 статті 173 ГК України господарським визнається зобов`язання, що виникає між суб`єктом господарювання та іншим учасником (учасниками) відносин у сфері господарювання з підстав, передбачених цим Кодексом, в силу якого один суб`єкт (зобов`язана сторона, у тому числі боржник) зобов`язаний вчинити певну дію господарського чи управлінсько-господарського характеру на користь іншого суб`єкта (виконати роботу, передати майно, сплатити гроші, надати інформацію тощо), або утриматися від певних дій, а інший суб`єкт (управнена сторона, у тому числі кредитор) має право вимагати від зобов`язаної сторони виконання її обов`язку.

У статті 174 ГК України визначено, що господарські зобов`язання можуть виникати з господарського договору та інших угод, передбачених законом, а також з угод, не передбачених законом, але таких, які йому не суперечать.

Майново-господарські зобов`язання, які виникають між суб`єктами господарювання або між суб`єктами господарювання і негосподарюючими суб`єктами - юридичними особами на підставі господарських договорів, є господарсько-договірними зобов`язаннями. Укладення господарського договору є обов`язковим для сторін, якщо він заснований на державному замовленні, виконання якого є обов`язком для суб`єкта господарювання у випадках, передбачених законом, або існує пряма вказівка закону щодо обов`язковості укладення договору для певних категорій суб`єктів господарювання чи органів державної влади або органів місцевого самоврядування (частини 1, 3 статті 179 ГК України).

Відповідно до статті 712 ЦК України за договором поставки продавець (постачальник), який здійснює підприємницьку діяльність, зобов`язується передати у встановлений строк (строки) товар у власність покупця для використання його у підприємницькій діяльності або в інших цілях, не пов`язаних з особистим, сімейним, домашнім або іншим подібним використанням, а покупець зобов`язується прийняти товар і сплатити за нього певну грошову суму.

До договору поставки застосовуються загальні положення про купівлю-продаж, якщо інше не встановлено договором, законом або не випливає з характеру відносин сторін.

За договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов`язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов`язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму (стаття 655 ЦК України).

Частинами 1 та 2 статті 692 ЦК України передбачено, що покупець зобов`язаний оплатити товар після його прийняття або прийняття товаророзпорядчих документів на нього, якщо договором або актами цивільного законодавства не встановлений інший строк оплати товару.

Покупець зобов`язаний сплатити продавцеві повну ціну переданого товару.

Відповідно до положень статті 193 ГК України суб`єкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобов`язання належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобов`язання - відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться. До виконання господарських договорів застосовуються відповідні положення Цивільного кодексу України з урахуванням особливостей, передбачених цим Кодексом. Кожна сторона повинна вжити усіх заходів, необхідних для належного виконання нею зобов`язання, враховуючи інтереси другої сторони та забезпечення загальногосподарського інтересу. Порушення зобов`язань є підставою для застосування господарських санкцій, передбачених цим Кодексом, іншими законами або договором. Не допускаються одностороння відмова від виконання зобов`язань, крім випадків, передбачених законом, а також відмова від виконання або відстрочка виконання з мотиву, що зобов`язання другої сторони за іншим договором не було виконано належним чином.

Статтями 525, 526 ЦК України визначено, що одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом.

Зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Виконання зобов`язань, реалізація, зміна та припинення певних прав у договірному зобов`язанні можуть бути зумовлені вчиненням або утриманням від вчинення однією із сторін у зобов`язанні певних дій чи настанням інших обставин, передбачених договором, у тому числі обставин, які повністю залежать від волі однієї із сторін.

З матеріалів справи вбачається, що позивач на виконання умов Договору поставив відповідачу Продукцію згідно видаткових накладних: №168 від 21.10.2022 на суму 46 865,36 грн (а.с. 11), №169 від 24.10.2022 на суму 65 961,90 грн (а.с. 11 зворотній бік), №171 від 25.10.2022 на суму 43 799,40 грн (а.с. 12), №172 від 27.10.2022 на суму 44 675,39 грн (а.с. 12 зворотній бік), №187 від 28.10.2022 на суму 44 675,39 грн (а.с. 13), №186 від 31.10.2022 на суму 43 799,40 грн (а.с. 13 зворотній бік), №180 від 07.11.2022 на суму 43 624,20 грн (а.с. 14), №184 від 09.11.2022 на суму 65 348,70 грн (а.с. 14 зворотній бік), №200 від 16.11.2022 на суму 42 835,81 грн (а.с. 15), №258 від 30.01.2023 на суму 26 582,52 грн (а.с. 15 зворотній бік) та №261 від 13.02.2023 на суму 44 775,20 грн (а.с. 16).

При цьому, як правильно встановлено судом першої інстанції, надані позивачем видаткові накладні №258 від 30.01.2023 на суму 26 582,52 грн (а.с. 15 зворотній бік) та №261 від 13.02.2023 на суму 44 775,20 грн (а.с. 16) стосуються поставки товару за Договором №67/24/16-23 від 24.01.2023, а тому позивач помилково включив заборгованість за вказаними накладними у даному спорі.

Враховуючи здійснену відповідачем часткову оплату на суму 113 922,02 грн, проти чого не заперечують учасники справи, заборгованість відповідача перед позивачем складає 327 663,53 грн.

Заперечуючи проти позову в цій частині відповідач посилається на пункт 5.5 Договору, за яким сторони узгодили, що Постачальник зобов`язаний надати Покупцю податкову накладну, складену в електронній формі, з дотриманням умов щодо: а) реєстрації в порядку, визначеному чинним законодавством України; б) електронного підпису уповноваженої Постачальником особи і зареєстровану в Єдиному реєстрі податкових накладних.

У разі якщо Постачальник порушить вищевказані зобов`язання, допустить порушення встановленого законодавством порядку заповнення податкових накладних та/або не зробить в установленому порядку і терміни реєстрацію податкової накладної в Єдиному реєстрі податкових накладних, якщо Постачальника віднесено до переліку ризикових платників податку згідно п. 1-8 «Критерії ризиковості платників податків» та зупинена реєстрація податкових накладних/розрахунків коригування, то Постачальник повинен оплатити Покупцю штраф в розмірі ПДВ, сплаченого (нарахованого) за ціною (вартості) робіт, товарів, послуг за цим Договором.

У разі відмови Постачальника здійснити оплату штрафу Покупець має право утримати цю суму штрафу з коштів, що підлягають оплаті Постачальнику в якості вартості наданих послуг (виконаних робіт) та отриманих товарів (продукції) за цим договором.

Листом №1390/24/24/02-23 від 04.08.2023 (а.с. 41) відповідач вимагав від позивача реєстрації податкових накладних. До листа відповідач додав Додаток №1, в якому зазначено перелік видаткових накладних (а.с. 42).

Повідомленням про утримання суми штрафу з коштів, що підлягають оплаті від 05.09.2023 №3657/12/36/02-23 відповідач повідомив позивача про утримання штрафу на суму 73 597,59 грн за Договору через те, що позивач не зареєстрував податкові накладені.

Як правильно встановлено судом першої інстанції, з урахуванням положень частини 5 статті 254, частини 1 статті 530 ЦК України та приписів пункту 5.1 Договору відповідач зобов`язаний був здійснити оплату поставленого позивачем товару у такі строки (30 календарних днів з моменту отримання продукції): за видатковою накладною №168 від 21.10.2022 - до 21.11.2022 включно; за видатковою накладною №169 від 24.10.2022 - до 23.11.2022 включно; за видатковою накладною №171 від 25.10.2022 - до 24.11.2022 включно; за видатковою накладною №172 від 27.10.2022 - до 26.11.2022 включно; за видатковою накладною №187 від 28.10.2022 - до 28.11.2022 включно; за видатковою накладною №186 від 31.10.2022 - до 30.11.2022 включно; за видатковою накладною №180 від 07.11.2022 - до 07.12.2022 включно; за видатковою накладною №184 від 09.11.2022 - до 09.12.2022 включно; за видатковою накладною №200 від 16.11.2022 - до 16.12.2022 включно.

Тобто починаючи з 21.11.2022 відповідач мав прострочення платежу за Договором, тоді як із повідомленням про утримання суми штрафу звернувся до позивача лише 05.09.2023.

Доводи апелянта про недоведеність позивачем факту поставки Продукції (асфальту), оскільки видаткові накладні надані позивачем не відповідають вимогам Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні» та пункту 2.4 Положення про документальне забезпечення записів у бухгалтерському обліку щодо складання первинних документів, оскільки в них відсутні посади, прізвища та ініціали осіб відповідальних за отримання Продукції осіб.

Стаття 9 Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні» підставою для бухгалтерського обліку господарських операцій є первинні документи. Для контролю та впорядкування оброблення даних на підставі первинних документів можуть складатися зведені облікові документи.

Первинні документи можуть бути складені у паперовій або в електронній формі та повинні мати такі обов`язкові реквізити: назву документа (форми); дату складання; назву підприємства, від імені якого складено документ; зміст та обсяг господарської операції, одиницю виміру господарської операції; посади і прізвища (крім первинних документів, вимоги до яких встановлюються Національним банком України) осіб, відповідальних за здійснення господарської операції і правильність її оформлення; особистий підпис або інші дані, що дають змогу ідентифікувати особу, яка брала участь у здійсненні господарської операції.

Залежно від характеру господарської операції та технології обробки облікової інформації до первинних документів можуть включатися додаткові реквізити (печатка, номер документа, підстава для здійснення операції тощо).

Первинні документи, створені автоматично в електронній формі програмним забезпеченням інформаційно-комунікаційної системи, застосовуються у бухгалтерському обліку за умови наявності накладеного електронного підпису чи печатки з дотриманням вимог законодавства про електронні документи та електронний документообіг.

Первинні документи, складені в електронній формі, застосовуються у бухгалтерському обліку за умови дотримання вимог законодавства про електронні документи та електронний документообіг.

Неістотні недоліки в документах, що містять відомості про господарську операцію, не є підставою для невизнання господарської операції, за умови, що такі недоліки не перешкоджають можливості ідентифікувати особу, яка брала участь у здійсненні господарської операції, та містять відомості про дату складання документа, назву підприємства, від імені якого складено документ, зміст та обсяг господарської операції тощо.

Відповідно до пункту 2.4 Положення про документальне забезпечення записів у бухгалтерському обліку, затвердженого наказом Міністерства фінансів України від 24.05.1995 №88, документ має бути підписаний особисто, а підпис може бути скріплений печаткою. Електронний підпис накладається відповідно до законодавства про електронні документи та електронний документообіг.

Використання при оформленні первинних документів факсимільного відтворення підпису допускається у порядку, встановленому законом, іншими актами цивільного законодавства.

Повноваження на здійснення господарської операції особи, яка в інтересах юридичної особи або фізичної особи - підприємця одержує основні засоби, запаси, нематеріальні активи, грошові документи, цінні папери та інші товарно-матеріальні цінності згідно з договором, підтверджуються відповідно до законодавства. Такі повноваження можуть бути підтверджені, зокрема, письмовим договором, довіреністю, актом органу юридичної особи тощо.

Разом з цим, з матеріалів даної справи вбачається, що листом №1390/24/24/02-23 від 04.08.2023 (а.с. 41) відповідач вимагав від позивача реєстрації податкових накладних із доданням переліку видаткових накладних (а.с. 42).

Повідомленням про утримання суми штрафу з коштів, що підлягають оплаті від 05.09.2023 №3657/12/36/02-23 відповідач повідомив позивача про утримання штрафу на суму 73 597,59 грн за Договором через те, що позивач не зареєстрував податкові накладені, що, на переконання суду, свідчить про отримання відповідачем Продукції за Договором. Доказів зворотного суду не надано, як і доказів звернення відповідачем до позивача із вимогою щодо поставки Продукції.

Водночас слід зазначити, що доводи відповідач про необхідність зменшення заборгованості на суму штрафу - 73 597,59 грн, розрахованого на підставі пункту 5.5 Договору, оскільки позивач не зареєстрував податкові накладні, не заслуговують на увагу з огляду на невідповідність пункту 5.5 Договору, за яким штраф у розмірі ПДВ, сплаченого (нарахованого) за ціною (вартості) робіт, товарів, послуг за цим Договором, нараховується у разі якщо Постачальник порушить вищевказані зобов`язання, допустить порушення встановленого законодавством порядку заповнення податкових накладних та/або не зробить в установленому порядку і терміни реєстрацію податкової накладної в Єдиному реєстрі податкових накладних, якщо Постачальника віднесено до переліку ризикових платників податку згідно п. 1-8 «Критерії ризиковості платників податків» та зупинена реєстрація податкових накладних/розрахунків коригування.

Тоді як відповідачем не надано суду доказів віднесення позивача до переліку ризикових платників податку згідно п. 1-8 «Критерії ризиковості платників податків» та зупинена реєстрації податкових накладних/розрахунків коригування.

Твердження відповідача про неотримання поставленої позивачем продукції спростовуються наявними в матеріалах справи листом відповідача від 04.08.2023 №1390/24/24/02-23 з додатком до нього, в якому відповідачем вказані видаткові накладні, за якими заявлені позовні вимоги.

Крім того, такі дії відповідача не ґрунтуються на приписах Закону, зокрема пункту 6 частини 1 статті 3 ЦК Україна, яка визначає, що загальними засадами цивільного законодавства є справедливість, добросовісність та розумність.

Тлумачення як статті 3 ЦК України загалом, так і пункту 6 цієї статті, свідчить, що загальні засади (принципи) цивільного права мають фундаментальний характер й інші джерела правового регулювання, в першу чергу, акти цивільного законодавства, мають відповідати змісту загальних засад. Такі засади (принципи) є по своїй суті нормами прямої дії.

Верховний Суд у справах №904/3614/20, №911/1977/21, №918/459/21, №904/444/20, №922/3527/19, №911/1541/17, №910/1242/18, №908/544/21, №910/10514/20 зазначав, що відповідно до пункту 6 частини першої статті 3 ЦК України справедливість, добросовісність та розумність є загальними засадами цивільного законодавства. Добросовісність - це певний стандарт поведінки, що характеризується чесністю, відкритістю і повагою інтересів іншої сторони договору або відповідного правовідношення. Тобто, цивільний оборот ґрунтується на презумпції добросовісності та чесності учасників цивільних відносин, які вправі розраховувати саме на таку поведінку інших учасників, яка відповідатиме зазначеним критеріям і уявленням про честь та совість. Доктрина «venire contra factum proprium» (заборони суперечливої поведінки) ґрунтується ще на римській максимі - «non concedit venire contra factum proprium» (ніхто не може діяти всупереч своїй попередній поведінці). В основі доктрини «venire contra factum proprium» міститься принцип добросовісності. Поведінкою, яка суперечить добросовісності та чесній діловій практиці, є, зокрема, поведінка, що не відповідає попереднім заявам або поведінці сторони, за умови, що інша сторона, яка діє собі на шкоду, розумно покладається на них. Державні органи, які не впроваджують або не дотримуються своїх власних процедур, не повинні мати можливість отримувати вигоду від своїх протиправних дій або уникати виконання своїх обов`язків. Ризик будь-якої помилки державного органу повинен покладатися на саму державу, а помилки не можуть виправлятися за рахунок осіб, яких вони стосуються.

Статтею 610 ЦК України передбачено, що порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).

Відповідно до частини 1 статті 612 ЦК України боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом.

У разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема, сплата неустойки (пункт 3 частини 1 статті 611 ЦК України).

Відповідно до частин 1, 3 статті 549 ЦК України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання. Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання.

Пунктом 6.3 Договору сторони погодили, що Покупець за цим Договором несе наступну відповідальність: у випадку порушення виконання умов п. 5.1 Договору, Покупець сплачує пеню Постачальнику в розмірі облікової ставки НБУ, що діяла на період за який нараховується пеня, від суми заборгованості, за кожний день прострочення оплати.

Верховний Суд неодноразово звертав увагу, що визначаючи розмір заборгованості боржника, суд зобов`язаний належним чином дослідити подані стороною докази (у цьому випадку - зроблений кредитором розрахунок заборгованості), перевірити їх, оцінити в сукупності та взаємозв`язку з іншими наявними у справі доказами, а в разі незгоди з ними повністю або частково - зазначити правові аргументи на їх спростування та навести в рішенні свій розрахунок, що є процесуальним обов`язком суду (подібний висновок щодо обов`язку суду під час перевірки розрахунку заявлених позовних вимог викладено в постанові Великої Палати Верховного Суду від 04.12.2019 у справі № 917/1739/17, постанові Верховного Суду від 02.06.2022 у справі № 917/1384/20).

Суд апеляційної інстанції при здійсненні розрахунку суми пені погоджується із висновками суду першої інстанції про те, що позивачем не враховані положення частини 5 статті 254 ЦК України щодо визначення початку періоду прострочення за видатковими накладними №168 від 21.10.2022 та №187 від 28.10.2022) та положення частини 6 статті 232 ГК України щодо видаткових накладних №171 від 25.10.2022, №172 від 27.10.2022, №187 від 28.10.2022, №186 від 31.10.2022, №180 від 07.11.2022, №184 від 09.11.2022, №200 від 16.11.2022). Також позивачем не враховано, що пеня може бути нарахована лише за кожен повний день прострочення виконання зобов`язання, тоді як день оплати не включається до періоду нарахування. За видатковими накладними №169 від 24.10.2022 та №171 від 25.10.2022, позивач не врахував суми часткових оплат, а видаткові накладні №258 від 30.01.2023 та №261 від 13.02.2023 стосуються іншого договору.

За таких обставин, суд першої інстанції дійшов правильного висновку про обґрунтованість заявленої позивачем до стягнення пені у розмірі 49 700,95 грн.

За приписами статті 233 ГК України у разі якщо належні до сплати штрафні санкції надмірно великі порівняно із збитками кредитора, суд має право зменшити розмір санкцій. При цьому повинно бути взято до уваги: ступінь виконання зобов`язання боржником; майновий стан сторін, які беруть участь у зобов`язанні; не лише майнові, але й інші інтереси сторін, що заслуговують на увагу. Якщо порушення зобов`язання не завдало збитків іншим учасникам господарських відносин, суд може з урахуванням інтересів боржника зменшити розмір належних до сплати штрафних санкцій.

Згідно із частиною 3 статті 551 ЦК України розмір неустойки може бути зменшений за рішенням суду, якщо він значно перевищує розмір збитків, та за наявності інших обставин, які мають істотне значення.

Закон не містить вичерпного переліку обставин, які можуть бути враховані судом при зменшенні розміру неустойки, тому боржник і кредитор мають право посилатися й на інші обставини, які мають довести, а суд - оцінити при ухваленні рішення.

Вирішуючи питання про зменшення розміру неустойки (штрафу, пені), яка підлягає стягненню зі сторони, що порушила зобов`язання, господарський суд повинен оцінити: чи є даний випадок винятковим, виходячи із інтересів сторін, які заслуговують на увагу; ступеню виконання зобов`язання боржником; причини неналежного виконання або невиконання зобов`язання, значності прострочення виконання, наслідки порушення зобов`язання, відповідність/невідповідність розміру стягуваної неустойки (штрафу, пені) таким наслідкам, поведінку винної особи (у тому числі вжиття чи невжиття нею заходів до виконання зобов`язання, негайне добровільне усунення нею порушення та його наслідки) тощо.

Зменшення розміру заявленої до стягнення неустойки є правом суду, а за відсутності в законі переліку таких виняткових обставин, господарський суд, оцінивши надані сторонами докази та обставини справи у їх сукупності у відповідності до положень статті 86 ГПК України, на власний розсуд вирішує питання про наявність або відсутність у кожному конкретному випадку обставин, за яких можливе зменшення неустойки. Аналогічна правова позиція викладена у постановах Верховного Суду від 03.07.2019 у справі №917/791/18, від 22.10.2019 у справі №904/5830/18, від 13.01.2020 у справі №902/855/18, від 04.02.2020 у справі №918/116/19, від 29.09.2020 у справі №909/1240/19 (909/1076/19), від 24.12.2020 №914/1888/19, від 26.01.2021 №916/880/20, від 23.01.2021 №921/580/19, від 26.01.2021 №916/880/20, від 10.01.2024 №910/1041/23.

Необхідно зауважити, що у вирішенні питання про можливість зменшення неустойки суд бере до уваги майновий стан сторін і оцінює співвідношення розміру заявлених штрафних санкцій, зокрема, з розміром збитків кредитора, враховує інтереси обох сторін. Майновий стан сторін та соціальна значущість підприємства мають значення для вирішення питання про зменшення штрафних санкцій.

Господарський суд об`єктивно оцінює, чи є даний випадок винятковим, виходячи з інтересів сторін, які заслуговують на увагу, ступеню виконання зобов`язання, причини (причин) неналежного виконання або невиконання зобов`язання, незначності прострочення виконання, наслідків порушення зобов`язання, невідповідності розміру стягуваної неустойки (штрафу, пені) таким наслідкам, поведінки винної сторони (в тому числі вжиття чи невжиття нею заходів до виконання зобов`язання). Вказану правову позицію викладено у постанові Верховного Суду від 04.05.2018 у справі №908/1453/17.

Відповідно до правової позиції Верховного Суду, викладеної у постанові від 26.05.2020 у справі №918/289/19, приймаючи рішення про зменшення неустойки, суд також повинен виходити із того, що одним з завдань неустойки є стимулювання належного виконання договірних зобов`язань, при цьому надмірне зменшення розміру пені фактично нівелює мету існування неустойки як цивільної відповідальності за порушення зобов`язання, що, у свою чергу, може розцінюватися як спосіб уникнення відповідальності та призведе до порушення балансу інтересів сторін.

Загальними засадами цивільного законодавства згідно зі статтею 3 ЦК України є не тільки судовий захист цивільного права та інтересу; свобода договору; свобода підприємницької діяльності, яка не заборонена законом, а й справедливість, добросовісність та розумність.

При цьому, реалізуючи свої дискреційні повноваження, передбачені частиною 3 статті 551 ЦК України та статті 233 ГК України щодо права зменшити розмір належних до сплати штрафних санкцій, суди повинні забезпечити баланс інтересів сторін справи з урахуванням встановлених обстави справи та не допускати фактичного звільнення від їх сплати без належних правових підстав (аналогічні правові висновки наведено в постановах Верховного Суду, від 24.09.2020 у справі №915/2095/19, від 26.05.2020 у справі №918/289/19, від 19.02.2020 у справі №910/1199/19, від 04.02.2020 у справі №918/116/19).

Об`єднана палата Верховного Суду у постанові від 19.01.2024 у справі №911/2269/22 виснувала про індивідуальний характер підстав, якими у конкретних правовідносинах обумовлюється зменшення судом розміру неустойки (що підлягає стягненню за порушення зобов`язання), а також дискреційний характер визначення судом розміру, до якого суд її зменшує.

Визначення конкретного розміру зменшення штрафних санкцій належить до дискреційних повноважень суду. При цьому, реалізуючи свої дискреційні повноваження, які передбачені статтями 551 ЦК України та 233 ГК України щодо права зменшення розміру належних до сплати штрафних санкцій, суд, враховуючи загальні засади цивільного законодавства, передбачені статтею 3 ЦК України (справедливість, добросовісність, розумність) має забезпечити баланс інтересів сторін, та з дотриманням правил статті 86 ГПК України визначати конкретні обставини справи (як-то: ступінь вини боржника, його дії щодо намагання належним чином виконати зобов`язання, ступінь виконання зобов`язання боржником; майновий стан сторін, які беруть участь у зобов`язанні; не лише майнові, але й інші інтереси сторін, дії/бездіяльність кредитора тощо), які мають юридичне значення, і з огляду на мотиви про компенсаційний, а не каральний характер заходів відповідальності з урахуванням встановлених обставин справи не допускати фактичного звільнення від їх сплати без належних правових підстав. Аналогічний правовий висновок викладений у постановах Верховного Суду від 08.10.2020 у справі №904/5645/19, від 14.04.2021 у справі №922/1716/20.

Чинним законодавством не врегульований розмір (відсоткове співвідношення) можливого зменшення штрафних санкцій. Відповідно, таке питання вирішується господарським судом згідно зі статтею 86 ГПК України, тобто за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Подібний за змістом правовий висновок викладено у постановах Верховного Суду від 05.03.2019 у справі №923/536/18, від 10.04.2019 у справі № 905/1005/18, від 06.09.2019 у справі у справі №914/2252/18, від 30.09.2019 у справі №905/1742/18, від 14.07.2021 у справі №916/878/20.

Суд апеляційної інстанції вважає, що суд першої інстанції дійшов правильного висновку про зменшення розміру пені до 30 000,00 грн, враховуючи подані відповідачем докази та дискреційні повноваження суду щодо зменшення розміру штрафних санкцій.

Доводи апелянта про те, що він відноситься до об`єктів критичної інфраструктури відповідно положень Закону України «Про критичну інфраструктуру» (лист Міністерства розвитку громад та територій України №8/11/4506-22 від 05.12.2022 (а.с. 39)); виникнення заборгованості спричинена несвоєчасною сплатою комунальних послуг споживача; необґрунтованість тарифів, визначених постановою НКРЕКП від 22.12.2021; зростання цін на електричну енергію, реагентів, які використовуються для виробництва послуги з централізованого водопостачання; здійснення відновлення зношених та пошкоджених водопровідних мереж з метою безперебійного водопостачання не заслуговують на увагу суду апеляційної інстанції як на підстави для зменшення розміру пені до 1 000,00 грн з огляду на наступне.

Наведені відповідачем обставини як на підставу зменшення розміру штрафних санкцій мають загальний характер, не є виключними з огляду на приписи статті 233 ГК України. При цьому суд апеляційної інстанції звертає увагу апелянта те, що суд першої інстанції зменшив розмір пені до 30 000,00 грн з наведених відповідачем в апеляційній скарзі підстав.

За таких обставин, суд першої інстанції підставно частково задовольнив позовні вимоги.

Відповідно до частини 1 статті 73, статей 76 77 ГПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Належними є докази, на підставі яких можна встановити обставини, які входять в предмет доказування. Предметом доказування є обставини, які підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Обставини, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

У Висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до уваги Комітету Міністрів Ради Європи щодо якості судових рішень, серед іншого (пункти 32-41), звертається увага на те, що усі судові рішення повинні бути зрозумілими, викладеними чіткою і простою мовою і це є необхідною передумовою розуміння рішення сторонами та громадськістю; для цього потрібно логічно структурувати рішення і викласти його в чіткому стилі, доступному для кожного; судові рішення повинні, у принципі, бути обґрунтованим; у викладі підстав для прийняття рішення необхідно дати відповідь на аргументи сторін та доречні доводи, здатні вплинути на вирішення спору; виклад підстав для прийняття рішення не повинен неодмінно бути довгим, оскільки необхідно знайти належний баланс між стислістю та правильним розумінням ухваленого рішення; обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент заявника на підтримку кожної підстави захисту; обсяг цього обов`язку суду може змінюватися залежно від характеру рішення.

Відповідно до частини 4 статті 11 ГПК України суд застосовує при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини як джерело права.

Статтею 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» визначено, що суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику Суду як джерело права.

У справі «Салов проти України» від 06.09.2005 Європейський Суд з прав людини наголосив на тому, що згідно ст. 6 Конвенції рішення судів достатнім чином містять мотиви, на яких вони базуються для того, щоб засвідчити, що сторони були заслухані, та для того, щоб забезпечити нагляд громадськості за здійсненням правосуддя (рішення від 27.09.2001 у справі «Hirvisaari v. Finland»). У рішенні звертається увага, що статтю 6 параграф 1 не можна розуміти як таку, що вимагає пояснень детальної відповіді на кожний аргумент сторін. Відповідно, питання, чи дотримався суд свого обов`язку обґрунтовувати рішення, може розглядатися лише в світлі обставин кожної справи (рішення від 09.12.1994 у справі «Ruiz Torija v. Spain»).

У рішеннях ЄСПЛ склалась стала практика, відповідно до якої рішення національних судів мають бути обґрунтованими, зрозумілими для учасників справ та чітко структурованими; у судових рішеннях має бути проведена правова оцінка доводів сторін, однак, це не означає, що суди мають давати оцінку кожному аргументу та детальну відповідь на нього. Тобто мотивованість рішення залежить від особливостей кожної справи, судової інстанції, яка постановляє рішення, та інших обставин, що характеризують індивідуальні особливості справи.

Відповідно до частини 1 статті 74 ГПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Згідно із частиною 1 статті 86 ГПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтуються на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Частинами 4, 5 статті 236 ГПК України визначено, що при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи.

Європейський суд з прав людини у рішенні від 10.02.2010 у справі «Серявін та інші проти України» зауважив, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях, зокрема, судів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожний аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною, залежно від характеру рішення.

У справі «Трофимчук проти України» Європейський суд з прав людини також зазначив, хоча пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, це не може розумітись як вимога детально відповідати на кожен довод.

У пункті 53 рішення Європейського суду з прав людини у справі «Федорченко та Лозенко проти України» від 20.09.2012 зазначено, що при оцінці доказів суд керується критерієм доведення «поза розумним сумнівом». Тобто, аргументи сторони мають бути достатньо вагомими, чіткими та узгодженими.

Судом апеляційної інстанції при винесені даної постанови було надано обґрунтовані та вичерпні відповіді доводам апелянта із посиланням на норми матеріального і процесуального права, які підлягають застосуванню до спірних правовідносин.

Відповідно до ст. 276 ГПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Зважаючи на вищенаведене, колегія суддів Північного апеляційного господарського суду дійшла висновку про те, що рішення Господарського суду міста Києва від 07.12.2023 у справі №910/12793/23 прийняте з дотриманням норм матеріального і процесуального права, у зв`язку з чим апеляційна скарга відповідача задоволенню не підлягає.

Згідно ст. 129 ГПК України судові витрати за подання апеляційної скарги покладаються на апелянта (відповідача).

Керуючись статтями 129, 255, 269, 270, 275, 276, 281-284 Господарського процесуального кодексу України, Північний апеляційний господарський суд, -

ПОСТАНОВИВ:

1. Апеляційну скаргу Приватного акціонерного товариства «Акціонерна компанія «Київводоканал» на рішення Господарського суду міста Києва від 07.12.2023 у справі №910/12793/23 залишити без задоволення.

2. Рішення Господарського суду міста Києва від 07.12.2023 у справі №910/12793/23 залишити без змін.

3. Судові витрати за подання апеляційної скарги покласти на Приватне акціонерне товариство «Акціонерна компанія «Київводоканал».

4. Матеріали справи №910/12793/23 повернути до Господарського суду міста Києва.

5. Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена до суду касаційної інстанції у господарських справах в порядку і строки, визначені в ст.ст. 287, 288, 289 Господарського процесуального кодексу України.

Повний текст постанови складено та підписано суддями 22.02.2024.

Головуючий суддя С.В. Владимиренко

Судді Г.П. Коробенко

А.М. Демидова