СХІДНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

06 лютого 2024 року м. Харків Справа № 905/1645/23

Східний апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючий суддя Фоміна В.О., суддя Крестьянінов О.О., суддя Шевель О.В.

за участю секретаря судового засідання Дзюби А.О.

розглянувши у відкритому судовому засіданні у приміщенні Східного апеляційного господарського суду апеляційну скаргу Фізичної особи-підприємця Порфіленко Вікторії Євгенівни (вх. №43 Д/2) на ухвалу Господарського суду Донецької області від 20.12.2023 у справі №905/1645/23, постановлену суддею Кротіновою О.В. у приміщенні Господарського суду Донецької області, дата складання та підписання ухвали 20.12.2023

за позовом Фізичної особи-підприємця Порфіленко Вікторії Євгенівни, м.Київ,

до Фізичної особи-підприємця Осояну Михайла Валерійовича, м.Донецьк,

про визнання договору позики недійсним

ВСТАНОВИВ:

Фізична особа-підприємець Порфіленко Вікторія Євгенівна звернулась до Господарського суду Донецької області з позовною заявою до Фізичної особи-підприємця Осояну Михайла Валерійовича про визнання договору позики від 03.11.2019 недійсним.

Ухвалою Господарського суду Донецької області від 20.12.2023 у справі №905/1645/23 відмовлено у відкритті провадження у справі №905/1645/23 за позовом б/н від 13.12.2023 Фізичної особи-підприємця Порфіленко Вікторії Євгенівни, м.Київ, до відповідача, Фізичної особи-підприємця Осояну Михайла Валерійовича, м.Донецьк, про визнання договору позики від 03.11.2019 недійсним. Повернуто позовну заяву б/н від 13.12.2023 та додані до неї документи Фізичній особі-підприємцю Порфіленко Вікторії Євгенівні.

Не погодившись з вказаною ухвалою місцевого господарського суду представник Фізичної особи-підприємця Порфіленко Вікторії Євгенівни через підсистему "Електронний суд" звернувся 01.01.2024 до Східного апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою (вх.№43Д/2 від 02.01.2024), в якій просить скасувати ухвалу Господарського суду Донецької області від 20.12.2023 у справі №905/1645/23 та направити справу для продовження розгляду до Господарського суду Донецької області.

Ухвалою Східного апеляційного господарського суду від 08.01.2024 відкрито апеляційне провадження за апеляційною скаргою Фізичної особи-підприємця Порфіленко Вікторії Євгенівни (вх. №43 Д/2) на ухвалу Господарського суду Донецької області від 20.12.2023 у справі №905/1645/23; повідомлено учасників справи, що розгляд апеляційної скарги відбудеться 06 лютого 2024 року о 14:45 годині у приміщенні Східного апеляційного господарського суду за адресою: 61058, місто Харків, проспект Незалежності, 13, 1-й поверх, в залі засідань № 104, доведено до відома учасників справи, що явка їх представників в судове засідання не є обов`язковою; встановлено учасникам справи строк для подання відзиву на апеляційну скаргу - до 26.01.2024, для подання заяв, клопотань, тощо - до 01.02.2024; зобов`язано Фізичну особу-підприємця Порфіленко Вікторії Євгенівни надати до суду апеляційної інстанції в строк до 17.01.2024 докази направлення представнику відповідача - Керанчуку Валерію Борисовичу копії апеляційної скарги з урахуванням положень статей 259 та 42 ГПК України.

Також ухвалою Східного апеляційного господарського суду від 08.01.2024 витребувано у Господарського суду Донецької області матеріали справи №905/1645/23.

15.01.2024 до Східного апеляційного господарського суду надійшли матеріали справи №905/1645/23.

17.01.2024 до суду апеляційної інстанції через систему "Електронний суд" від представника Фізичної особи-підприємця Порфіленко Вікторії Євгенівни надійшли докази направлення апеляційної скарги засобами поштового зв`язку з огляду на відсутність відомостей про наявність у Керанчука В.Б. електронного кабінету в підсистемі "Електронний суду".

У судове засідання Східного апеляційного господарського суду 06.02.2024 представники учасників справи не з`явились, про дату, час там місце розгляду справи повідомлені належним чином, що підтверджується довідкою про доставку електронного листа (ухвали суду апеляційної інстанції від 08.01.2024) до електронного кабінету представника скаржника, сформованою в програмі Діловодство спеціалізованого суду.

До того ж, судом апеляційної інстанції з Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань встановлено, що відповідач - Фізична особа-підприємець Осояну Михайло Валерійович (код НОМЕР_1 ) зареєстрований за адресою: АДРЕСА_1 .

Відповідно Наказу Міністерства з питань реінтеграції тимчасово окупованих територій України від 22.12.2022 №309 "Про затвердження Переліку територій, на яких ведуться (велися) бойові дії або тимчасово окупованих російською федерацією", вся територія Донецького району з містом Донецьк з 07.04.2014 віднесена до окупованих територій.

З огляду на те, що зареєстроване місцезнаходження відповідача місто Донецьк, відправка/доставка поштової кореспонденції тимчасово призупинена.

Також згідно відомостей системи "Електронний суд" у Фізичної особи-підприємця Осояна М.В. відсутній зареєстрований електронний кабінет в підсистемі ЄСІТС.

Підпункт 21 пункту 1 розділу ХI "Перехідні положення" ГПК України, яким встановлено, що особливості судових викликів та повідомлень, направлення копій судових рішень учасникам справи, у разі якщо адреса їх місця проживання (перебування) чи місцезнаходження знаходиться на тимчасово окупованій території України або в районі проведення антитерористичної операції, визначаються законами України "Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим на тимчасово окупованій території України" та "Про здійснення правосуддя та кримінального провадження у зв`язку з проведенням антитерористичної операції".

При цьому згідно з частиною першою статті 12-1 Закону України "Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим на тимчасово окупованій території України", якщо остання відома адреса місця проживання (перебування), місцезнаходження чи місця роботи учасників справи знаходиться на тимчасово окупованій території, суд викликає або повідомляє учасників справи, які не мають електронного кабінету, про дату, час і місце першого судового засідання у справі через оголошення на офіційному веб-порталі судової влади України, яке повинно бути розміщене не пізніше ніж за двадцять днів до дати відповідного судового засідання. З опублікуванням такого оголошення відповідач вважається повідомленим про дату, час і місце розгляду справи.

Аналіз чинних положень ГПК України і Закону України "Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим на тимчасово окупованій території України" дає підстави для висновку, що суд має процесуальну можливість та відповідно процесуальний обов`язок публікувати оголошення на веб-порталі судової влади України про виклик у судове засідання учасників справи, місцезнаходження чи місце роботи яких знаходиться на тимчасово окупованій території (аналогічна позиція наведена у постановах Верховного Суду від 05.10.2023 у справі № 200/3942/22 та від 26.09.2023 у справі № 200/4381/22).

Судом апеляційної інстанції на виконання вищенаведених вимог та з метою забезпечення прав учасників справи та повідомлення відповідача про призначення судового засідання було розміщено відповідне повідомлення про відкриття апеляційного провадження та призначення справи до розгляду на офіційному веб-сайті судової влади на сторінці Східного апеляційного господарського суду.

Також за змістом статей 2, 4 Закону України "Про доступ до судових рішень" кожен має право на доступ до судових рішень у порядку, визначеному цим Законом. Судові рішення є відкритими та підлягають оприлюдненню в електронній формі не пізніше наступного дня після їх виготовлення і підписання. Судові рішення, внесені до Реєстру, є відкритими для безоплатного цілодобового доступу на офіційному веб-порталі судової влади України.

Отже, враховуючи наведене, відповідач не був позбавлений права та можливості ознайомитись, зокрема, з ухвалою суду під час розгляду справи також у Єдиному державному реєстрі судових рішень (www.reyestr.court.gov.ua).

Крім того, як вбачається з матеріалів справи, представником позивача було направлено копію позовної заяви та копії доданих до позовної заяви документів листом з описом вкладення представнику відповідача - Керанчуку Валерію Борисовичу (Донецька область, м. Слов`янськ, вул. Університетська, буд.36, оф. 312), який діє на підставі договору щодо надання правової допомоги та представництва інтересів відповідача від 17.03.2021.

Відтак, судом апеляційної інстанції було направлено ухвалу суду від 08.01.2024 про відкриття апеляційного провадження та призначення справи до розгляду на зазначену представником позивача адресу представника відповідача, проте зазначена ухвала не була вручена адресату під час доставки з підстав: "адресат відсутній за вказаною адресою".

Таким чином, під час розгляду даної справи судом апеляційної інстанції, у відповідності до приписів пункту 4 частини 5 статті 13 Господарського процесуального кодексу України, було створено учасникам справи умови для реалізації ними прав, передбачених цим Кодексом у межах строку, встановленого частиною 2 статті 273 цього Кодексу.

Неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час та місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи (частина 12 статті 270 Господарського процесуального кодексу України).

Верховний Суд у постанові від 29.04.2020 у справі №910/6097/17 зазначив, що відкладення розгляду справи є правом суду, основною передумовою для якого є не відсутність у судовому засіданні представників сторін, а неможливість вирішення спору у відповідному судовому засіданні за їх відсутності.

Оскільки судом апеляційної інстанції створено всі необхідні умови для встановлення фактичних обставин справи та правильного застосування законодавства, вжито заходи для належного повідомлення учасників справи про час та місце розгляду справи, виходячи з того, що участь в засіданні суду (як і інші права, передбачені частиною першою статтею 42 Господарського процесуального кодексу України) є правом, а не обов`язком сторін, колегія суддів вважає за можливе розглянути справу за відсутності представників сторін.

Дослідивши матеріали справи, заслухавши доповідь судді-доповідача, з`ясувавши обставини справи та перевіривши їх доказами в межах встановлених статтею 269 Господарського процесуального кодексу України, колегія суддів Східного апеляційного господарського суду у відповідності до вимог статті 282 Господарського процесуального кодексу України зазначає про такі обставини.

13.12.2023 до Господарського суду Полтавської області від представника Фізичної особи-підприємця Порфіленко Вікторії Євгенівни адвоката Романюка Івана Миколайовича через систему "Електронний суд" надійшла позовна заява до Фізичної особи-підприємця Осояну Михайла Валерійовича, в якій заявник просив визнати недійсним договір позики від 03.11.2019 (т.1, а.с. 1-3).

У позовній заяві зазначено про те, що у 2021 році фізична особа-підприємець Порфіленко В.Є. дізналась про те, що в інтересах фізичної особи-підприємця Осояну М.В. його представником ОСОБА_1 , що діє на підставі договору щодо надання правової допомоги та представництва інтересів від 17.03.2021, подано позовну заяву до Красноармійського міськрайонного суду Донецької області про повернення коштів згідно договору позики від 03.11.2019. Вказана позовна заява мотивована тим, що відповідач 03.11.2019 начебто уклав з позивачем договір позики на суму 20000,00 доларів США з кінцевим терміном повернення грошових коштів 06.11.2019.

За твердженням позивача, ФОП Осояну М.В. здійснює свою господарську діяльність на території м. Донецьк, який є тимчасово окупованою територією згідно наказу Міністерства з питань реінтеграції тимчасово окупованих територій від 25.04.2022 №75 (наказ діяв до 27.12.2022), Донецька міська територіальна громада (місцезнаходження відповідача), віднесена до територіальних громад, які розташовані в районі проведення воєнних (бойових) дій або які перебувають в тимчасовій окупації, оточенні (блокуванні). З огляду на об`єктивні труднощі у здійсненні відповідачем своєї господарської діяльності після 2014 року на території, яка була підконтрольна органам державної влади України, в тому числі, в переміщенні грошових коштів через лінію розмежування, він звернувся до ФОП Порфіленко В.Є. з приводу можливості з її боку бути поручителем за його зобов`язаннями перед контрагентами на підконтрольній Україні території.

Тобто, як зазначає позивач, між ОСОБА_2 та ОСОБА_3 у листопаді 2019 року була досягнута усна домовленість з приводу здійснення з боку ФОП Порфіленко В.Є. гарантійних зобов`язань з поручительства за зобов`язаннями ФОП Осояну М.В., які виникли з приводу його господарської діяльності, перед його контрагентами на території, яка не перебувала під тимчасовою окупацією російської федерації. При цьому, домовленість з передачі коштів в рахунок зобов`язань ФОП Осояну М.В. зі сторони ФОП Порфіленко В.Є. були виконані в повному обсязі, боргових зобов`язань з приводу отримання коштів в борг між позивачем та відповідачем не виникало, договір позики не укладався, кошти від ОСОБА_3 в борг ОСОБА_2 не отримувала.

Посилаючись на приписи статей 181 ГК України, статей 202-204, 206-208, 215, 218, 1046, 1051 ЦК України позивач вказує на те, що грошові кошти у борг від ФОП Осояну М.В. позивачем не отримувались, будь-якого договору позики між позивачем та відповідачем не укладалось, між ОСОБА_2 та ОСОБА_3 у вказаний період склалися відносини з приводу поручительства ФОП Порфіленко В.Є. за зобов`язаннями ФОП Осояну М.В., які випливають з його господарської діяльності, а тому у позивача виникла потреба в судовому захисті від вимог відповідача, які ґрунтуються на договорі позики, який не укладався, однак визнання його недійсним є необхідним для захисту прав позивача.

Тобто, позивачем заперечується факт укладання 03.11.2019 договору позики з відповідачем на суму 20000,00 доларів США з кінцевим терміном повернення грошових коштів 06.11.2019, та отримання відповідних коштів на його виконання. Заявлена вимога про визнання його недійсним ґрунтується на необхідності судового захисту від заявлених позовних вимог відповідача щодо стягнення боргу за означеним договором позики, з якою останній звернувся до Красноармійського міськрайонного суду Донецької області.

В обґрунтування підсудності справи господарському суду заявник посилається на суб`єктний склад учасників спірних правовідносин.

До вказаної позовної заяви додано копію розписки від 03.11.2019, за змістом якої Порфіленко В.Є. (паспортні данні) взяла у борг в Осояну М.В. (паспортні дані) 20000,00 доларів США та зобов`язалась повернути 06.11.2019 у повному обсязі, а також додано копію паспорта відповідача - Осояну Михайла Валерійовича, інформацію з Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань щодо позивача та відповідача.

20.12.2023 місцевим господарським судом постановлено оскаржувану ухвалу про відмову у відкритті провадження у справі на підставі пункту 1 частини 1 статті 175 ГПК України (т.1, а.с.16-17).

Вказана ухвала суду першої інстанції з посиланням на приписи статей 4, 20 ГПК України, статті 3 ГК України, статті 19 ЦПК України мотивована тим, що досліджуючи суб`єктний склад сторін договору позики від 03.11.2019 та характер правовідносин, які він врегульовує, господарським судом не встановлено, що договір укладений між фізичними особами в якості суб`єктів господарювання та охоплює правовідносини, які відносяться до господарської діяльності зазначених суб`єктів, доказів виникнення спору з господарських правовідносин не надано, а тому поширення юрисдикції господарських судів на спірні правовідносини щодо яких подано позовну заяву б/н від 13.12.2023 не встановлено.

В обґрунтування доводів апеляційної скарги скаржник з посиланням на приписи статей 4, 14, 20, 163 ГПК України зазначає про те, що суд першої інстанції на стадії вирішення питання про відкриття провадження у справі не може вдаватися до оцінки викладених позивачем обставин справи та доказів. Заявник вказує на те, що у позові викладено обставини які стали підставою для звернення до суду і ґрунтуються на тому, що між позивачем і відповідачем виникли відносини з приводу здійснення ними господарської діяльності, та дані обставини є предметом доказування під час розгляду справи по суті, їх доведеність не може бути оцінена судом стадії відкриття провадження по справі. Реалізуючи право на судовий захист і звертаючись до суду, особа наводить у позові власне суб`єктивне уявлення про порушене право чи охоронюваний інтерес і спосіб його захисту, проте на стадії відкриття провадження у справі суд позбавлений можливості надати об`єктивну оцінку наявності порушеного права чи інтересу на момент звернення до господарського суду, а також визначити, чи відповідає обраний позивачем спосіб захисту змісту порушеного права, характеру його порушення та наслідкам, спричиненим цим порушенням, чи дає такий спосіб змогу забезпечити реальне та ефективне поновлення у порушених правах.

За твердженням скаржника, зміст та підстави поданого позову свідчать про те, що спір між сторонами виник у зв`язку з тим, що, на думку позивача, між нею та відповідачем виникли саме відносини у сфері господарської діяльності з приводу виконання гарантійних зобов`язань, що обумовлює віднесення юрисдикції спору господарським судам, проте суд першої інстанції всупереч вимог закону незаконно відмовив у доступі до правосуддя за відсутності умов для цього.

Апеляційний господарський суд, переглядаючи у апеляційному порядку оскаржуване судове рішення, в межах доводів та вимог апеляційної скарги, перевіривши правильність застосування судом першої інстанції норм процесуального права, зазначає таке.

Згідно зі статтею 17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини" та частини 4 статті 11 Господарського процесуального кодексу України суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини як джерело права.

Пунктом 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод встановлено, що кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру або встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення.

Європейський суд з прав людини у рішенні у справі "Сокуренко і Стригун проти України" від 20.07.2006 зазначив, що фраза "встановленого законом" поширюється не лише на правову основу самого існування "суду", але й дотримання таким судом певних норм, які регулюють його діяльність (п.24). У рішенні у справі "Занд проти Австрії" висловлено думку, що термін "судом, встановленим законом" у пункті першому статті 6 Конвенції передбачає "усю організаційну структуру судів, включно з [...] питаннями, що належать до юрисдикції певних категорій судів".

У статті 124 Конституції України визначено, що правосуддя в Україні здійснюють виключно суди. Юрисдикція судів поширюється на будь-який юридичний спір та будь-яке кримінальне обвинувачення. У передбачених законом випадках суди розглядають також інші справи.

За змістом статті 125 Конституції України судоустрій в Україні будується за принципами територіальності та спеціалізації і визначається законом.

Згідно зі статтями 5, 7, 8 Закону України "Про судоустрій і статус суддів" правосуддя в Україні здійснюється виключно судами та відповідно до визначених законом процедур судочинства. Кожному гарантується захист його прав, свобод та інтересів у розумні строки незалежним, безстороннім і справедливим судом, утвореним законом. Ніхто не може бути позбавлений права на розгляд його справи в суді, до юрисдикції якого вона віднесена процесуальним законом.

Право на доступ до суду реалізується на підставах і в порядку, встановлених законом. Кожний із процесуальних кодексів встановлює обмеження щодо кола питань, які можуть бути вирішені в межах відповідних судових процедур. Зазначені обмеження спрямовані на дотримання оптимального балансу між правом людини на судовий захист і принципами юридичної визначеності, ефективності й оперативності судового процесу.

Судова юрисдикція - це компетенція спеціально уповноважених органів судової влади здійснювати правосуддя у формі встановленого законом виду судочинства щодо визначеного кола правовідносин.

Предметна юрисдикція - це розмежування компетенції цивільних, кримінальних, господарських та адміністративних судів. Кожен суд має право розглядати і вирішувати тільки ті справи (спори), які віднесені до їх відання законодавчими актами, тобто діяти в межах встановленої компетенції.

При визначенні предметної юрисдикції справ суди повинні виходити із суті права та/або інтересу, за захистом якого звернулася особа, заявлених вимог, характеру спірних правовідносин, змісту та юридичної природи обставин у справі (постанови Великої Палати Верховного Суду від 15.10.2019 у справі № 911/1834/18, від 11.01.2022 у справі № 904/1448/20).

Тобто юрисдикційність спору залежить від характеру спірних правовідносин, правового статусу суб`єкта звернення та предмета позовних вимог, а право вибору способу судового захисту належить виключно позивачеві.

Вирішуючи питання щодо віднесення спору у цій справі до юрисдикції господарського чи цивільного суду, суд апеляційної інстанції виходить з такого.

Критеріями розмежування судової юрисдикції, тобто передбаченими законом умовами, за яких певну справу належить розглядати за правилами того чи іншого виду судочинства, є суб`єктний склад правовідносин, предмет спору та характер спірних матеріальних правовідносин у їх сукупності. Крім того, таким критерієм може бути пряма вказівка в законі на вид судочинства, в якому розглядається визначена категорія справ.

Розділом I "Загальні положення" Господарського процесуального кодексу України, зокрема, передбачено основні положення (глава 1, ст.ст. 1-19), врегульовано питання щодо юрисдикції господарських судів (глава 2, ст.ст. 20-31) та визначено учасників судового процесу (глава 4, ст.ст. 41-72).

Статтею 1 Господарського процесуального кодексу України унормовано, що Господарський процесуальний кодекс України, визначає юрисдикцію та повноваження господарських судів, встановлює порядок здійснення судочинства у господарських судах.

Відповідно до частини другої статті 2 Господарського процесуального кодексу України завданням господарського судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів, пов`язаних зі здійсненням господарської діяльності, та розгляд інших справ, віднесених до юрисдикції господарського суду, з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав і законних інтересів фізичних та юридичних осіб, держави.

Відповідно до частини 1 статті 4 Господарського процесуального кодексу України право на звернення до господарського суду в установленому цим Кодексом порядку гарантується. Ніхто не може бути позбавлений права на розгляд його справи у господарському суді, до юрисдикції якого вона віднесена законом.

Юридичні особи та фізичні особи - підприємці, фізичні особи, які не є підприємцями, державні органи, органи місцевого самоврядування мають право на звернення до господарського суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав та законних інтересів у справах, віднесених законом до юрисдикції господарського суду, а також для вжиття передбачених законом заходів, спрямованих на запобігання правопорушенням (ч 2 ст. 4 ГПК України).

Предметна та суб`єктна юрисдикція господарських судів, тобто сукупність повноважень господарських судів щодо розгляду справ, віднесених до їх компетенції, визначена статтею 20 ГПК. За змістом частини 1 цієї статті господарські суди розглядають справи у спорах, що виникають у зв`язку із здійсненням господарської діяльності (крім справ, передбачених частиною 2 цієї статті), та інші справи у визначених законом випадках, зокрема, справи у спорах, що виникають при укладанні, зміні, розірванні і виконанні правочинів у господарській діяльності, крім правочинів, стороною яких є фізична особа, яка не є підприємцем, а також у спорах щодо правочинів, укладених для забезпечення виконання зобов`язання, сторонами якого є юридичні особи та (або) фізичні особи - підприємці; інші справи у спорах між суб`єктами господарювання.

Подання позовної заяви за правилами ГПК України означає, що позовна заява повинна бути подана за правилами предметної та суб`єктної юрисдикції справ відповідно до статті 20 цього Кодексу.

З огляду на положення частини першої статті 20 ГПК України, а також статей 4, 45 цього Кодексу для визначення юрисдикції господарського суду щодо розгляду конкретної справи має значення суб`єктний склад саме сторін правочину та наявність спору, що виник у зв`язку зі здійсненням господарської діяльності. Аналогічна правова позиція щодо розмежування господарської та цивільної юрисдикції наведена в постанові Великої Палати Верховного Суду від 25.06.2019 у справі № 904/1083/18.

Ознаками спору, на який поширюється юрисдикція господарського суду, є: наявність між сторонами господарських відносин, врегульованих Цивільним кодексом України, Господарським кодексом України, іншими актами господарського і цивільного законодавства, і спору про право, що виникає з відповідних відносин; наявність у законі норми, що прямо передбачала б вирішення спору господарським судом; відсутність у законі норми, що прямо передбачала б вирішення такого спору судом іншої юрисдикції (правовий висновок наведено у постановах Великої Палати Верховного Суду від 25.06.2019 у справі № 904/1083/18, від 25.02.2020 у справі № 916/385/19, від 13.02.2019 у справі №910/8729/18).

Водночас, відповідно до частини першої статті 19 Цивільного процесуального кодексу України суди розглядають у порядку цивільного судочинства справи, що виникають з цивільних, земельних, трудових, сімейних, житлових та інших правовідносин, крім справ, розгляд яких здійснюється в порядку іншого судочинства.

Критеріями відмежування справ цивільної юрисдикції від інших є, по-перше, наявність у них спору про право цивільне, а по-друге, суб`єктний склад такого спору (однією зі сторін у спорі є, як правило, фізична особа), по-третє, пряма вказівка закону про вирішення спору в порядку певного судочинства (пункт 17 постанови Великої Палати Верховного Суду від 25.06.2019 у справі № 904/1083/18).

Отже, в порядку цивільного судочинства можуть розглядатися будь-які справи, у яких хоча б одна зі сторін є фізичною особою, якщо їх вирішення не віднесено до інших видів судочинства, а предметом позову є цивільні права, які, на думку позивача, є порушеними, оспореними чи невизнаними.

Таким чином, критеріями розмежування між справами цивільного та господарського судочинства є одночасно суб`єктний склад учасників процесу та характер спірних правовідносин.

Аналогічні за змістом висновки щодо критеріїв розмежування судової юрисдикції наведено у постановах Великої Палати Верховного Суду від 27.11.2018 у справі №905/2260/17, від 21.08.2019 у справі №922/4239/16, від 25.02.2020 у справі №916/385/19.

Позивач, звертаючись до суду самостійно формує склад сторін справи, вказуючи відповідачів у справі, визначає предмет та підстави позову. Однак правила розгляду юридичного конфлікту у суді слід встановлювати, виходячи з дійсного змісту спірних матеріальних правовідносин та складу сторін таких правовідносин, не обмежуючись сформованим позивачем складом сторін справи (пункт 6.8 постанови Верховного Суду від 10.05.2023 у справі № 920/343/22).

Як встановлено судом першої інстанції та вбачається з матеріалів справи, заявниця (Фізична особа-підприємець Порфіленко Вікторія Євгенівна) звернулася до господарського суду з позовом до Фізичної особи-підприємця Осояну Михайла Валерійовича про визнання недійсним договору позики від 03.11.2019.

Тобто позивачка самостійно визначила предмет спору (визнання недійсним договору) та сторін у справі в якості фізичних осіб-підприємців.

Відтак, вирішенню підлягає питання щодо визначення юрисдикції цього спору за позовом фізичної особи, яка має статус фізичної особи-підприємця, до фізичної особи, яка має статус фізичної особи-підприємця.

Визначаючи співвідношення понять фізичної особи та фізичної особи-підприємця і їх правового статусу, необхідно зазначити таке.

Людина як учасник цивільних відносин вважається фізичною особою (частина перша статті 24 Цивільного кодексу України).

За вимогами статті 25 Цивільного кодексу України здатність мати цивільні права та обов`язки (цивільну правоздатність) мають усі фізичні особи. Цивільна правоздатність фізичної особи виникає у момент її народження та припиняється у момент її смерті (частини друга та четверта зазначеної статті).

Відповідно до статті 26 Цивільного кодексу України всі фізичні особи є рівними у здатності мати цивільні права та обов`язки. Фізична особа здатна мати усі майнові права, що встановлені цим Кодексом, іншим законом. Фізична особа здатна мати інші цивільні права, що не встановлені Конституцією України, цим Кодексом, іншим законом, якщо вони не суперечать закону та моральним засадам суспільства. Фізична особа здатна мати обов`язки як учасник цивільних відносин.

Кожна фізична особа має право на підприємницьку діяльність, яка не заборонена законом (стаття 42 Конституції України). Це право закріплено й у статті 50 Цивільного кодексу України, у якій передбачено, що право на здійснення підприємницької діяльності, яку не заборонено законом, має фізична особа з повною цивільною дієздатністю.

Відповідно до частини другої статті 50 ЦК України фізична особа здійснює своє право на підприємницьку діяльність за умови її державної реєстрації в порядку, встановленому законом.

Тобто фізична особа, яка бажає реалізувати своє конституційне право на підприємницьку діяльність, після проходження відповідних реєстраційних та інших передбачених законодавством процедур за жодних умов не втрачає і не змінює свого статусу фізичної особи, якого вона набула з моменту народження, а лише набуває до нього нової ознаки - підприємця. При цьому правовий статус фізичної особи-підприємця сам по собі не впливає на будь-які правомочності фізичної особи, зумовлені її цивільною право- і дієздатністю, та не обмежує їх.

Такий підхід Великої Палати Верховного Суду щодо співвідношення понять фізичної особи та фізичної особи-підприємця і їх правового статусу є усталеним, що підтверджено, зокрема, у постановах від 20.09.2018 у справі №751/3840/15-ц, від 24.04.2018 у справі №303/5186/15-ц, від 15.05.2019 у справі №904/10132/17, від 21.09.2019 у справі №922/4239/16, від 03.07.2019 у справі №916/1261/18, від 09.10.2019 у справі №209/1721/14-ц.

Отже, з моменту державної реєстрації фізичної особи-підприємця фізична особа фактично перебуває у двох правових статусах - як фізична особа, та як фізична особа-підприємець.

При цьому наявність статусу підприємця не свідчить про те, що така особа виступає як підприємець у всіх правовідносинах або ж що всі подальші правовідносини за участю цієї особи мають ознаки господарських, адже фізична особа продовжує діяти як учасник цивільних відносин, зокрема, укладаючи правочини для забезпечення власних потреб, придбаваючи нерухоме та рухоме майно тощо (див. висновки Великої Палати Верховного Суду, сформульовані, зокрема, у постановах від 14.03.2018 у справі №2-7615/10, від 05.06.2018 у справі №522/7909/16-ц).

У частині 2 статті 3 Господарського кодексу України зазначено, що господарська діяльність, що здійснюється для досягнення економічних і соціальних результатів та з метою одержання прибутку, є підприємництвом, а суб`єкти підприємництва - підприємцями. Господарська діяльність може здійснюватись і без мети одержання прибутку (некомерційна господарська діяльність).

Відповідно до статті 42 Господарського кодексу України підприємництво - це самостійна, ініціативна, систематична, на власний ризик господарська діяльність, що здійснюється суб`єктами господарювання (підприємцями) з метою досягнення економічних і соціальних результатів та одержання прибутку.

Відтак підприємець - це юридичний статус фізичної особи, який засвідчує право цієї особи на заняття самостійною, ініціативною, систематичною, на власний ризик господарською діяльністю з метою досягнення економічних і соціальних результатів та одержання прибутку.

Такий висновок Велика Палата Верховного Суду зробила в постановах від 13.03.2018 у справі №306/2004/15-ц, від 15.05.2019 у справі №904/10132/17, від 02.10.2019 у справі №263/2359/19, від 25.02.2020 у справі №916/385/19 та інших.

Згідно із частинами першою, другою статті 55 Господарського кодексу України суб`єктами господарювання визнаються учасники господарських відносин, які здійснюють господарську діяльність, реалізуючи господарську компетенцію (сукупність господарських прав та обов`язків), мають відокремлене майно і несуть відповідальність за своїми зобов`язаннями в межах цього майна, крім випадків, передбачених законодавством.

Суб`єктами господарювання є, зокрема, юридичні особи, створені відповідно до Цивільного кодексу України, а також громадяни України, іноземці та особи без громадянства, які здійснюють господарську діяльність та зареєстровані відповідно до закону як підприємці.

У частині першій статті 58 Господарського кодексу України передбачено, що суб`єкт господарювання підлягає державній реєстрації як юридична особа чи фізична особа-підприємець у порядку, визначеному законом.

Системний аналіз наведених норм свідчить про те, що в господарському законодавстві юридична особа та фізична особа-підприємець охоплюються спільним поняттям "суб`єкт господарювання".

Так, у постанові від 25.02.2020 у справі №916/385/19 Велика Палата Верховного Суду виснувала, що вирішення питання про юрисдикційність спору за участю фізичної особи-підприємця залежить від того, виступає чи не виступає фізична особа як сторона у спірних правовідносинах суб`єктом господарювання та чи є ці правовідносини господарськими. Аналогічні висновки викладені у постанові Великої Палати Верховного Суду від 03.07.2019 у справі № 916/1261/18.

У справі, що переглядається, апеляційним господарським судом встановлено, що згідно відомостей, що містяться у Єдиному державному реєстрі юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань ОСОБА_2 зареєстрована в якості фізичної особи-підприємця з 07.05.2019, а ОСОБА_3 зареєстрований в якості фізичної особи-підприємця з 03.11.1995.

Велика Палата Верховного Суду у постанові від 13.06.2018 у справі №548/981/15-ц також звернула увагу, що наявність такого статусу (ФОП) в особи, яка є стороною в справі, не підтверджує те, що з моменту державної реєстрації фізичної особи підприємцем вона виступає в такій якості у всіх правовідносинах.

Отже, вирішення питання про юрисдикційність спору за участю ФОП залежить від того, виступає чи не виступає фізична особа як сторона у спірних правовідносинах суб`єктом господарювання, та чи є ці правовідносини господарськими.

Звертаючись із цим позовом позивач зазначив про необхідність захисту його прав в судовому порядку шляхом визнання недійсним договору позики від 03.11.2019 з огляду на те, що відповідачем подано позовну заяву до Красноармійського міськрайонного суду Донецької області про повернення коштів згідно договору позики від 03.11.2019.

В свою чергу, судом першої інстанції було встановлено, що на розгляді Голосіївського районного суду м.Києва перебуває цивільна справа №235/4649/21 (провадження № 2/752/1823/23) за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_2 про стягнення боргу за договором позики. Позов пред`явлений фізичною особою ОСОБА_3 до фізичної особи ОСОБА_2 . Предметом спору у цивільній справі №235/4649/21 (провадження № 2/752/1823/23) є стягнення боргу за договором позики від 03.11.2019 у розмірі 20000,00 доларів США. Такі особи виступають у спірних правовідносинах у зазначеній справі в якості фізичних осіб без статусу суб`єктів підприємницької діяльності.

Вказані обставини не заперечуються скаржником під час апеляційного перегляду, проте позивач вважає, що суд першої інстанції на стадії вирішення питання про відкриття провадження у справі не може вдаватися до оцінки викладених позивачем обставин справи та доказів.

Заявник вказує на те, що у позові викладено обставини, які стали підставою для звернення до господарського суду і ґрунтуються на тому, що між позивачем та відповідачем виникли відносини з приводу здійснення ними господарської діяльності щодо виконання гарантійних зобов`язань, що обумовлює віднесення юрисдикції спору господарським судам.

Аналіз змісту та підстав поданого позову свідчить про те, що спір між сторонами виник щодо укладення/неукладення сторонами оспорюваного договору позики від 03.11.2019, що матиме значення для вирішення питання щодо наявності/відсутності підстав для повернення позичальником грошових коштів позикодавцеві (спір про що наразі вирішується в порядку цивільного судочинства).

Власник має право використовувати своє майно для здійснення підприємницької діяльності (частина перша статті 320 ЦК України).

Тобто фізична особа, яка є власником майна, має право використовувати його у тому числі й для здійснення підприємницької діяльності. Разом з тим, статус суб`єкта підприємницької діяльності не нівелює право особи на розпорядження майном як фізичною особою.

Водночас, ні позовна заява, ні інші матеріали даної справи не містять відомостей про те, що спірні правовідносини виникли між сторонами саме як між фізичними особами-підприємцями.

При цьому, слід зазначити, що ОСОБА_3 мав право передати в позику грошові кошти як фізична особа або як фізична особа-підприємець, а також ОСОБА_2 мала право виступати в договорі позичальником як фізична особа або як фізична особа-підприємець.

Проте, позивачем не надано належних доказів того, що сторони у спірних правовідносинах діяли саме як суб`єкти підприємницької діяльності. Зміст оспорюваної розписки від 03.11.2019 не містить відомостей стосовно того, що ОСОБА_2 та ОСОБА_3 діяли як суб`єкти підприємницької діяльності або стосовно надання зазначених у ній коштів для здійснення саме підприємницької діяльності.

Як обґрунтовано зазначено судом першої інстанції, досліджуючи суб`єктний склад сторін договору позики від 03.11.2019 та характер правовідносин, які він урегульовує, не встановлено, що договір укладений між фізичними особами в якості суб`єктів господарювання та охоплює правовідносини, які відносяться до господарської діяльності зазначених суб`єктів, доказів виникнення спору з господарських правовідносин не надано.

В свою чергу саме лише посилання апелянта на те, що між позивачем та відповідачем виникли відносини з приводу здійснення ними господарської діяльності щодо виконання гарантійних зобов`язань, не змінює суті спору та не може бути підставою для штучної зміни його юрисдикції.

Судом апеляційної інстанції з урахуванням наведених вище положень законодавства та висновків Великої Палати Верховного Суду не встановлено обставин, що ОСОБА_2 та ОСОБА_3 як сторони у спірних правовідносинах виступали суб`єктами господарювання та що ці правовідносини є господарськими, а тому посилання на наявність у позивача та відповідача статусу фізичних-осіб підприємців не свідчить про виникнення між ними господарських правовідносин за оспорюваним договором позики від 03.11.2019.

Отже, твердження позивача про приналежність спору між сторонами до господарської юрисдикції є необґрунтованими, не підтвердженими жодними доказами, а тому такий спір підлягає розгляду за правилами цивільного судочинства, оскільки охоплюється юрисдикцією, визначеною частиною першою статті 19 ЦПК України.

З огляду на викладене, твердження апелянта про передчасність постановленої судом першої інстанції ухвали про відмову у відкритті провадження у справі на підставі пункту 1 частини першої статті 175 ГПК України є помилковими.

Натомість, суд першої інстанції, з урахуванням частини першої статті 19 ЦПК України, частини першої статті 20 ГПК України, дійшов правильного висновку, що поданий спір не підлягає розгляду за правилами господарського судочинства, що є підставою для відмови у відкритті провадження у справі на підставі пункту 1 частини першої статті 175 ГПК України.

Наведене свідчить, що доводи скаржника про порушення судом першої інстанції норм процесуального права під час прийняття оскаржуваного судового рішення не знайшли свого підтвердження в матеріалах справи, у зв`язку з чим підстав для зміни чи скасування законного та обґрунтованого судового акту колегія суддів не вбачає.

Статтею 236 ГПК України передбачено, що судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню господарського судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи.

Оскаржуване судове рішення відповідає вимогам статті 236 ГПК України, а тому відсутні підстави для його скасування.

Відповідно до статті 276 ГПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

На підставі викладеного колегія суддів дійшла висновку про залишення апеляційної скарги Фізичної особи-підприємця Порфіленко Вікторії Євгенівни без задоволення, а ухвали Господарського суду Донецької області від 20.12.2023 у справі №905/1645/23 - без змін.

Оскільки апеляційна скарга залишена без задоволення, то згідно статті 129 Господарського процесуального кодексу України витрати зі сплати судового збору за подання апеляційної скарги покладаються на скаржника.

Керуючись ст.ст. 269, 270, п. 1 ст. 275, ст. 276, ст. 282 Господарського процесуального кодексу України, Східний апеляційний господарський суд, -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Фізичної особи-підприємця Порфіленко Вікторії Євгенівни залишити без задоволення.

Ухвалу Господарського суду Донецької області від 20.12.2023 у справі №905/1645/23 залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття. Порядок і строки оскарження передбачені ст.ст. 286-289 Господарського процесуального кодексу України.

Повний текст постанови складено 16.02.2024.

Головуючий суддя В.О. Фоміна

Суддя О.О. Крестьянінов

Суддя О.В. Шевель