РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

м. Київ

06.02.2024Справа № 910/12912/23

Господарський суд міста Києва у складі головуючого судді Ломаки В.С.,

за участю секретаря судового засідання: Видиш А.В.

розглянувши у порядку загального позовного провадження матеріали справи

за позовом ОСОБА_1

до Товариства з обмеженою відповідальністю "Фідес Мед"

про скасування наказу та рішення, стягнення заробітної плати за час вимушеного прогулу, стягнення заробітної плати та поновлення на роботі,

Представники сторін:

від позивача: не з`явився;

від відповідача: Ганган В.Г. за ордером від 28.09.2023 року серії АА № 1357941.

Вільний слухач: ОСОБА_2

ОБСТАВИНИ СПРАВИ:

ОСОБА_1 (далі - позивач) звернулась до господарського суду міста Києва з позовом до Товариства з обмеженою відповідальністю "Фідес Мед" (далі - відповідач) про:

- визнання протиправним та скасування рішення єдиного учасника Товариства з обмеженою відповідальністю "Фідес Мед" () ОСОБА_4 від 13.04.2023 року № 13/2023 в частині звільнення позивача;

- визнання протиправним та скасування наказу єдиного учасника ОСОБА_3 № 1/к про звільнення ОСОБА_1 ;

- стягнення з відповідача середнього заробітку за час вимушеного прогулу ОСОБА_1 з 14.04.2023 року по день поновлення на роботі з відрахуванням установлених законом податків та інших обов`язкових платежів із розрахунку середньоденної заробітної плати позивача в сумі 311,63 грн.;

- стягнення протиправно недоплачених коштів за період з 01.03.2022 року по 13.04.2023 року в загальній сумі 137 856,69 грн.;

- зобов`язання відповідача негайно поновити ОСОБА_1 на роботі.

Ухвалою від 18.08.2023 року господарський суд міста Києва залишив означену позовну заяву без руху з одночасним встановленням позивачу строку та способу усунення її недоліків.

01.09.2023 року через відділ діловодства господарського суду міста Києва надійшла заява позивача від 30.08.2023 року про усунення недоліків позовної заяви.

Ухвалою від 06.09.2023 року господарський суд міста Києва відкрив провадження у справі № 910/12912/23, вирішив здійснювати її розгляд за правилами загального позовного провадження та призначив підготовче засідання на 03.10.2023 року.

03.10.2023 року через систему "Електронний суд" надійшло клопотання відповідача про продовження йому процесуального строку на подання відзиву на позовну заяву.

У підготовчому засіданні 03.10.2023 року суд постановив протокольну ухвалу про продовження строку проведення підготовчого провадження у справі № 910/12912/23 на 30 днів та відкладення підготовчого засідання на 08.11.2023 року. Крім того, суд продовжив відповідачу строк на подання відзиву на позовну заяву до 13.10.2023 року, а також встановив позивачу строк на подання відповіді на відзив на позовну заяву до 26.10.2023 року, встановив відповідачу строк на подання заперечень до 07.11.2023 року.

13.10.2023 року через систему "Електронний суд" надійшов відзив Товариства з обмеженою відповідальністю "Фідес Мед" на позовну заяву, в якому останнє заперечило проти задоволення вимог позивача з огляду на те, що приводами та підставами звільнення ОСОБА_1 з посади директора відповідача слугувала втрата довіри власника товариства до керівника (пункт 2 частини 1 статті 41 Кодексу законів про працю України). Прийняття власником Товариства з обмеженою відповідальністю "Фідес Мед" рішення про звільнення позивача із займаної посади було зумовлене самоусуненням ОСОБА_1 від виконання посадових обов`язків директора, що полягало у нез`явленні на роботі без поважних причин, позбавленням можливості спілкування, не виконанням позивачем обов`язків щодо організаційно-розпорядчих (управлінських) функцій, а також неналежним розпорядженням позивачем коштами товариства. Крім того, позивач, на думку відповідача, звернулася до суду з наведеним позовом поза межами встановленого частиною 1 статті 233 КЗпП України строку.

23.10.2023 року через систему "Електронний суд" (а також 25.10.2023 року засобами поштового зв`язку) надійшла відповідь позивача на відзив на позовну заяву, в якій ОСОБА_1 , зокрема, вказала, що ні наказ від 13.04.2023 року № 1/к, ні рішення єдиного учасника Товариства з обмеженою відповідальністю "Фідес Мед" ОСОБА_4 від 13.04.2023 року № 13/2023 не містять посилань на пункт 2 частини 1 статті 41 Кодексу законів про працю України, тоді як позивачем не було пропущено строк для звернення до суду з наведеним позовом.

До початку призначеного підготовчого засідання 08.11.2023 року через систему "Електронний суд" надійшли заперечення відповідача, в яких останній вказав, що вагомою подією, яка змусила ОСОБА_4 прийняти рішення про припинення повноважень ОСОБА_1 , як посадової особи, стало її самовільне розпорядження коштами товариства не в інтересах відповідача. Так, з початку січня 2023 року за Товариством з обмеженою відповідальністю "Фідес Мед" обліковувалася заборгованість зі сплати орендних та комунальних платежів, яка була погашена директором позивача із запізненням. Разом із цим, у квітні 2023 року ОСОБА_1 перестала виходити з ОСОБА_4 на зв`язок і, за повідомленням бухгалтера товариства ОСОБА_5 , зняла з банківського рахунку Товариства з обмеженою відповідальністю "Фідес Мед" кошти для оплати орендної плати, забрала всю документацію товариства, у тому числі печатку, чим створила загрозу для подальшого ведення господарської діяльності клініки, оскільки орендодавець - ТОВ "ХВ Груп", у зв`язку з боргом, поставив питання про обмеження доступу до орендованого приміщення. Оскільки ОСОБА_1 не виходила зі ОСОБА_4 на зв`язок, а інших уповноважених осіб, які б мали право доступу до розпорядження коштами у товаристві не було, власник клініки прийняла рішення про звільнення ОСОБА_1 з посади директора, як посадової особи виконавчого органу Товариства з обмеженою відповідальністю "Фідес Мед" на підставі частини 3 статті 99 Цивільного кодексу України, пункту 5 частини 1 статті 41 Кодексу законів про працю України, пункту 2 частини 1 статті 41 Кодексу законів про працю України, у зв`язку з невиконанням позивачем покладених на неї посадових обов`язків як керівника виконавчого органу товариства, яка створила негативні умови для ведення господарської діяльності товариства та попередження можливої шкоди для інтересів відповідача, шляхом позбавлення її відповідних повноважень.

08.11.2023 року відповідачем через систему "Електронний суд" подано клопотання про повернення позовної заяви ОСОБА_1 на підставі пункту 2 частини 5 статті 174 Господарського процесуального кодексу України. В обґрунтування цього клопотання відповідач посилався на те, що об`єднані позивачем вимоги належить розглядати за різними правилами судочинства; зокрема, вимога про скасування наказу та рішення учасника про звільнення з посади директора відноситься до правил господарського судочинства, тоді як інші вимоги трудового спору щодо виплати та нарахування заробітної плати підлягають розгляду за правилами цивільного судочинства.

Крім того, 08.11.2023 року через систему "Електронний суд" надійшло клопотання відповідача від 08.11.2023 року, в якому останній просив суд призначити у справі № 910/12912/23 судову почеркознавчу експертизу, проведення якої доручити Українському науково-дослідному інституту спеціальної техніки та судових експертиз Служби безпеки України. На вирішення експерту Товариство з обмеженою відповідальністю "Фідес Мед" просило суд поставити питання: чи виконаний особисто підпис в графі засновник на останньому аркуші договору поворотної фінансової допомоги від 07.06.2018 року № 01/2018 - ОСОБА_4 , або виконаний іншою особою?

У підготовчому засіданні 08.11.2023 року суд відклав вирішення клопотання відповідача про призначення судової експертизи до встановлення фактичних обставин справи та постановив протокольну ухвалу про відмову в задоволенні клопотання відповідача про повернення позовної заяви ОСОБА_1 на підставі пункту 2 частини 5 статті 174 Господарського процесуального кодексу України, враховуючи необґрунтованість такого клопотання. Судом також враховано, що ухвалою від 20.06.2023 року в справі № 761/20970/23 (провадження № 2/761/8033/2023) Шевченківський районний суд міста Києва відмовив у відкритті провадження за позовною заявою ОСОБА_1 до Товариства з обмеженою відповідальністю "Фідес Мед" про скасування наказу, скасування рішення, поновлення на роботі, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу та заробітної плати, а також роз`яснив позивачу, що розгляд даної справи віднесено до юрисдикції господарського суду. Разом із тим, суд відклав підготовче засідання на 22.11.2023 року.

13.11.2023 року через систему "Електронний суд" (а також 16.11.2023 року засобами поштового зв`язку) надійшли заперечення позивача проти призначення у справі судової почеркознавчої експертизи.

20.11.2023 року через відділ діловодства господарського суду міста Києва надійшло клопотання відповідача від 20.11.2023 року про долучення до матеріалів справи, зокрема, висновку експерта від 15.11.2023 року № 3432 за результатами проведення почеркознавчої експертизи за заявою адвоката Гангана В.Г.

21.11.2023 року на електронну адресу господарського суду міста Києва надійшла заява відповідача від 20.11.2023 року про розрахунок судових витрат у справі № 910/12912/23, в якій останній, зокрема, вказав, що докази на підтвердження розміру понесених Товариством з обмеженою відповідальністю "Фідес Мед" судових витрат будуть надані протягом 5 днів після ухвалення рішення суду в даній справі в порядку частини 8 статті 129 Господарського процесуального кодексу України.

До початку призначеного підготовчого засідання 22.11.2023 року через систему "Електронний суд" надійшли заперечення позивача проти приєднання до матеріалів справи поданих відповідачем додаткових доказів (висновку експерта від 15.11.2023 року № 3432).

У підготовчому засіданні 22.11.2023 року суд без виходу до нарадчої кімнати постановив протокольну ухвалу про долучення до матеріалів справи наданих відповідачем разом із клопотанням від 20.11.2023 року доказів до матеріалів справи, а також дійшов висновку про відсутність правових підстав для розгляду по суті клопотання Товариства з обмеженою відповідальністю "Фідес Мед" про призначення у даній справі судової почеркознавчої експертизи з огляду на наявний у матеріалах справи наданий відповідачем та прийнятий судом висновок експерта від 15.11.2023 року № 3432.

Ухвалою від 22.11.2023 року господарський суд міста Києва закрив підготовче провадження у справі № 910/12912/23 та призначив її до судового розгляду по суті на 06.12.2023 року.

04.12.2023 року на електронну адресу господарського суду міста Києва надійшло клопотання відповідача, в якому останній просив суд призначити у справі № 910/12912/23 судову почеркознавчу експертизу, проведення якої доручити Українському науково-дослідному інституту спеціальної техніки та судових експертиз Служби безпеки України або Київському науково-дослідному інституту судових експертиз. На вирішення експерту Товариство з обмеженою відповідальністю "Фідес Мед" просило суд поставити питання: чи виконаний підпис від імені ОСОБА_4 , що міститься в графі договору поворотної фінансової допомоги від 07.06.2018 року № 01/2018, самою ОСОБА_4 , чи іншою особою?

Ухвалою від 06.12.2023 року господарський суд міста Києва залишив вищенаведене клопотання відповідача про призначення у справі № 910/12912/23 судової почеркознавчої експертизи без розгляду.

У судових засіданнях 06.12.2023 року та 26.12.2023 року оголошувалися перерви до 26.12.2023 року та 24.01.2024 року відповідно.

16.01.2024 року через відділ діловодства господарського суду міста Києва надійшли письмові пояснення позивача від 16.01.2024 року.

Разом із тим, судове засідання, призначене у даній справі на 24.01.2024 року, не відбулося, у зв`язку з оголошенням у місті Києві повітряної тривоги.

Ухвалою господарського суду міста Києва від 24.01.2024 року судове засідання у справі № 910/12912/23 призначено на 06.02.2024 року.

Представник відповідача у судовому засіданні 06.02.2024 року проти задоволення вимог ОСОБА_1 заперечив з підстав, зазначених у відзиві на позовну заяву та запереченнях.

Позивач про дату, час і місце розгляду справи був повідомлений належним чином, проте явку свого уповноваженого представника у призначене судове засідання 06.02.2024 року не забезпечив.

У судовому засіданні 06.02.2024 року проголошену вступну та резолютивну частини рішення.

Розглянувши подані документи і матеріали, заслухавши пояснення представника відповідача, всебічно і повно з`ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об`єктивно оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, господарський суд міста Києва

ВСТАНОВИВ:

Наказом від 23.04.2018 року № 01-к ОСОБА_1 призначено на посаду директора Товариства з обмеженою відповідальністю "Фідес Мед" () (далі - Товариство).

Разом із тим, у позовній заяві ОСОБА_1 посилалася на те, що 05.05.2023 року на її домашню адресу від ОСОБА_4 (засновника та кінцевого бенефіціарного власника Товариства) надійшов лист разом із наказом від 13.04.2023 року № 1/к про звільнення позивача з посади директора Товариства у зв`язку із неналежним виконанням обов`язків з 13.04.2023 року на підставі рішення Товариства від 13.04.2023 року № 13/2023.

Оскільки позивач належним чином виконувала покладені на неї посадові обов`язки та не отримувала жодних нарікань на її роботу з боку власника Товариства, а також зважаючи на відсутність у наказі від 13.04.2023 року № 1/к будь-яких посилань на певну норму Кодексу законів про працю України (далі - КЗпП України), на підставі якої позивача звільнено із займаної посади, ОСОБА_1 звернулася до господарського суду міста Києва з означеним позовом, в якому просила, зокрема, визнати протиправним та скасувати рішення єдиного учасника Товариства від 13.04.2023 року № 13/2023 в частині звільнення позивача, визнати протиправним та скасувати наказ єдиного учасника відповідача ОСОБА_4 № 1/к про звільнення ОСОБА_1 , а також зобов`язати Товариство негайно поновити позивача на роботі.

Крім того, враховуючи неправомірне звільнення позивача із займаної посади на необґрунтоване заниження протягом березня 2022 року - квітня 2023 року виплаченої заробітної плати, ОСОБА_1 просила суд стягнути з відповідача середній заробіток за час її вимушеного прогулу з 14.04.2023 року по день поновлення на роботі з відрахуванням установлених законом податків та інших обов`язкових платежів із розрахунку середньоденної заробітної плати позивача в сумі 311,63 грн., а також стягнути з Товариства протиправно недоплачені кошти за період з 01.03.2022 року по 13.04.2023 року в загальній сумі 137 856,69 грн.

Дослідивши матеріали справи, оцінивши надані докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, та безпосередньому їх дослідженні, суд дійшов наступних висновків.

Відповідно до статті 43 Конституції України кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується. Громадянам гарантується захист від незаконного звільнення. Право на своєчасне одержання винагороди за працю захищається законом.

Згідно зі статтею 3 КЗпП України законодавство про працю регулює трудові відносини працівників усіх підприємств, установ, організацій незалежно від форм власності, виду діяльності і галузевої належності, а також осіб, які працюють за трудовим договором з фізичними особами.

За змістом статей 2, 36, 40, 41 КЗпП України право громадян на працю забезпечується державою, а трудовий договір може бути розірваний лише з підстав і в порядку, передбаченому трудовим законодавством.

Відповідно до пункту 5 частини 1 статті 41 КЗпП України, крім підстав, передбачених статтею 40 цього Кодексу, трудовий договір з ініціативи власника або уповноваженого ним органу може бути розірваний також у випадку припинення повноважень посадових осіб.

Як вбачається з матеріалів справи, наказом від 13.04.2023 року № 1/к, підписаним єдиним учасником Товариства ОСОБА_4 , ОСОБА_1 звільнено з посади директора Товариства у зв`язку із неналежним виконанням обов`язків з 13.04.2023 року на підставі рішення Товариства від 13.04.2023 року № 13/2023.

Відтак, підставою для прийняття оскаржуваного позивачем наказу, за відсутності у ньому посилань на приписи КЗпП України, було саме рішення єдиного учасника Товариства від 13.04.2023 року № 13/2023, підписане ОСОБА_4 та посвідчене приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Волохою В.Л. і зареєстроване у реєстрі за № 717.

Згідно з означеним рішенням ОСОБА_1 звільнено з посади директора Товариства з 13.04.2023 року та призначено на цю посаду з 14.04.2023 року ОСОБА_2 .

Станом на момент видання вищенаведеного наказу та прийняття рішення у Товаристві діяв Статут у редакції, затвердженій протоколом від 19.04.2018 року за № 1/2018.

Згідно з пунктом 1.3 цього Статуту учасником Товариства є фізична особа, громадянка України, ОСОБА_4 .

Пунктом 8.1 Статуту визначено, що органами управління Товариства є: Загальні збори Учасників (Вищий орган Товариства), Директор (Виконавчий орган Товариства), Ревізійна комісія (Контрольний орган).

За умовами частин 1-4 статті 39 Закону України "Про товариства з обмеженою та додатковою відповідальністю" (далі - Закон) виконавчий орган товариства здійснює управління поточною діяльністю товариства.

До компетенції виконавчого органу товариства належить вирішення всіх питань, пов`язаних з управлінням поточною діяльністю товариства, крім питань, що належать до виключної компетенції загальних зборів учасників та наглядової ради товариства (у разі утворення).

Виконавчий орган товариства підзвітний загальним зборам учасників і наглядовій раді товариства (у разі утворення) та організовує виконання їхніх рішень.

Виконавчий орган товариства є одноосібним. Назвою одноосібного виконавчого органу є "директор", якщо статутом не передбачена інша назва.

Відповідно до пункту 8.18 Статуту директор є вищим органом управління, першою посадовою особою та керівником Товариства.

Отже, позивач як директор Товариства на момент прийняття єдиним учасником відповідача рішення від 13.04.2023 року № 13/2023 відносився до посадових осіб.

У свою чергу, згідно з частиною 3 статті 99 Цивільного кодексу України повноваження члена виконавчого органу можуть бути в будь-який час припинені або він може бути тимчасово відсторонений від виконання своїх повноважень.

За положеннями частини 4 статті 13 Конституції України держава забезпечує захист прав усіх суб`єктів права власності та господарювання.

Враховуючи наведені приписи, корпоративні права учасників товариства є об`єктом такого захисту, зокрема у спосіб, передбачений частиною 3 статті 99 Цивільного кодексу України, згідно з якою повноваження члена виконавчого органу можуть бути в будь-який час припинені або він може бути тимчасово відсторонений від виконання своїх повноважень.

Відповідно до рішення Конституційного Суду України від 12.01.2010 року № 1-рп/2010 у справі № 1-2/2010 за конституційним зверненням товариства з обмеженою відповідальністю "Міжнародний фінансово-правовий консалтинг" про офіційне тлумачення частини третьої статті 99 Цивільного кодексу України (у попередній редакції, яка діяла до набрання чинності Законом України від 13.05.2014 року № 1255-VII "Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо захисту прав інвесторів"), реалізація учасниками товариства корпоративних прав на участь у його управлінні шляхом прийняття компетентним органом рішень про обрання (призначення), усунення, відсторонення, відкликання членів виконавчого органу цього об`єднання стосується також наділення або позбавлення їх повноважень на управління товариством. Такі рішення уповноваженого на це органу мають розглядатися не в межах трудових, а корпоративних правовідносин, що виникають між товариством і особами, яким довірено повноваження з управління ним.

У зв`язку з цим "усунення" відповідно до частини третьої статті 99 Цивільного кодексу (435-15) є дією уповноваженого органу товариства, спрямованою на унеможливлення здійснювати членом його виконавчого органу в межах корпоративних відносин з товариством повноважень у сфері управлінської діяльності. Необхідність такої норми зумовлено специфічним статусом члена виконавчого органу, який отримав від уповноваженого органу товариства право на управління. За природою корпоративних відносин учасникам товариства має бути надано можливість у будь-який час оперативно відреагувати на дії особи, яка здійснює представницькі функції зі шкодою для інтересів товариства, шляхом позбавлення її відповідних повноважень.

Зважаючи на це, зміст положень частини третьої статті 99 Цивільного кодексу України треба розуміти як право компетентного (уповноваженого) органу товариства усунути члена виконавчого органу від виконання обов`язків, які він йому визначив, у будь-який час, на свій розсуд, з будь-яких підстав, але за умови, якщо в установчих документах товариства не були зазначені підстави усунення.

Така форма захисту є специфічною дією носіїв корпоративних прав у відносинах з особою, якій вони довірили здійснювати управління товариством, і не може розглядатися в площині трудового права, зокрема в аспекті статті 46 Кодексу законів про працю (322-08).

Отже, в аспекті конституційного звернення положення частини третьої статті 99 Цивільного кодексу України від 16.01.2003 року № 435-IV (435-15) "члени виконавчого органу можуть бути у будь-який час усунені від виконання своїх обов`язків" слід розуміти як право компетентного (уповноваженого) органу товариства у будь-який час і з будь-яких підстав усунути особу (осіб) від виконання обов`язків члена (членів) виконавчого органу за умови, якщо в установчих документах товариства не визначено таких підстав. Усунення члена виконавчого органу товариства від виконання своїх обов`язків, яке передбачене частиною третьою статті 99 Цивільного кодексу України, не є відстороненням працівника від роботи в розумінні статті 46 Кодексу законів про працю України.

У статті 99 Цивільного кодексу України визначені засадничі положення щодо порядку утворення, діяльності, назви цього органу, його компетенції, способу усунення від виконання обов`язків осіб, які належать до його складу. Вказані норми наведені в главі 7 "Загальні положення про юридичну особу" Цивільного кодексу України і відповідно до приписів частини четвертої статті 83 цього Кодексу застосовуються до всіх товариств, якщо інші правила для окремих видів товариств не встановлені законом.

За системним аналізом норм Цивільного кодексу України, Господарського кодексу України та Закону виконавчий орган товариства вирішує всі питання, пов`язані з управлінням поточною діяльністю товариства, крім питань, що є компетенцією загальних зборів учасників товариства або іншого його органу. Здійснюючи управлінську діяльність, виконавчий орган реалізує колективну волю учасників товариства, які є носіями корпоративних прав. Керівник та інші члени виконавчого органу, здійснюючи управління товариством у межах правил, встановлених статутними документами, зобов`язані діяти виключно в інтересах товариства та його учасників.

Разом із тим, суд звертає увагу на зміст постанови Великої Палати Верховного Суду від 04.02.2020 року в справі № 915/540/16, за яким припинення повноважень члена виконавчого органу товариства за своєю правовою природою, предметом регулювання правовідносин і правовими наслідками відрізняється від звільнення працівника з роботи (розірвання із ним трудового договору) на підставі положень КЗпП України. Можливість уповноваженого органу товариства припинити повноваження члена виконавчого органу передбачена не приписами КЗпП України, а статтею 99 Цивільного кодексу України, тобто не є предметом регулювання норм трудового права.

Суд зазначає, що рішення уповноваженого органу товариства про припинення повноважень члена виконавчого органу може мати наслідки і в межах трудових правовідносин, але визначальним за таких обставин є відносини корпоративні.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 16.10.2019 року в справі № 752/10984/14-ц зазначено, що припинення повноважень члена виконавчого органу є діями уповноваженого органу відповідного товариства, необхідними для оперативного реагування на певні діяння такого члена й унеможливлення здійснення ним повноважень з управління товариством.

Аналогічна за змістом правова позиція викладена, зокрема, у постановах Великої Палати Верховного Суду від 18.03.2020 року в справі № 129/1033/13-ц, від 19.02.2020 року в справі № 145/166/18, від 19.02.2020 року в справі № 361/17/15-ц, від 08.11.2019 року в справі № 667/1/16, від 10.09.2019 року в справі № 921/36/18, від 29.05.2019 року в справі № 452/970/17, від 10.04.2019 року в справі № 510/456/17.

Суд зазначає, що за умовами пункту 5 частини 1 статті 41 КЗпП України крім підстав, передбачених статтею 40 цього Кодексу, трудовий договір з ініціативи роботодавця може бути розірваний також у випадку припинення повноважень посадових осіб.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 13.10.2020 року в справі № 683/351/16-ц вказано, що під час розгляду спору щодо розірвання трудового договору за пунктом 5 частини першої статті 41 КЗпП України матиме значення не наявність підстав для припинення повноважень (звільнення) посадової особи, а дотримання органом управління (загальними зборами, наглядовою радою) передбаченої цивільним законодавством й установчими документами юридичної особи процедури ухвалення рішення про таке припинення.

З огляду на викладене, суд вказує, що за умовами пункту 7 частини 2 статті 30 Закону до компетенції загальних зборів учасників належать обрання одноосібного виконавчого органу товариства або членів колегіального виконавчого органу (всіх чи окремо одного або декількох з них), встановлення розміру винагороди членам виконавчого органу товариства.

Згідно з пунктом 8.7.4 Статуту Товариства до компетенції Загальних зборів його учасників віднесено створення та визначення повноважень контрольних та виконавчих органів Товариства, обрання та відкликання Президента, Директора та членів Ревізійної комісії.

За умовами пункту 8.19 Статуту Товариства директор призначається на посаду та звільняється з неї Загальними зборами учасників.

Відповідно до пункту 13 статті 39 Закону повноваження одноосібного виконавчого органу чи голови колегіального виконавчого органу можуть бути припинені або він може бути тимчасово відсторонений від виконання своїх повноважень лише шляхом обрання нового одноосібного виконавчого органу чи голови колегіального виконавчого органу або тимчасових виконувачів їхніх обов`язків. У разі припинення повноважень одноосібного виконавчого органу або члена колегіального виконавчого органу договір із цією особою вважається припиненим. Статутом товариства може бути передбачено вимогу про обрання нових членів чи тимчасових виконувачів обов`язків для всіх членів колегіального виконавчого органу.

Разом із тим, згідно з частиною 1 статті 37 Закону у товаристві, що має одного учасника, рішення з питань, що належать до компетенції загальних зборів учасників, приймаються таким учасником товариства одноособово та оформлюються письмовим рішенням такого учасника.

До товариства з одним учасником не застосовуються положення статей 32-36 цього Закону, а інші положення цього Закону застосовуються з урахуванням положень частини першої цієї статті (частина 2 статті 37 Закону).

У той же час, позивачем в установленому законом порядку не було доведено порушення передбаченої цивільним законодавством й установчими документами Товариства процедури ухвалення єдиним учасником Товариства відповідного рішення від 13.04.2023 року № 13/2023, підписаного ОСОБА_4 та посвідченого приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Волохою В.Л. і зареєстрованого у реєстрі за № 717, яким ОСОБА_1 звільнено з посади директора Товариства (припинено її повноваження як посадової особи відповідача) з 13.04.2023 року та призначено на цю посаду з 14.04.2023 року ОСОБА_2 .

Разом із тим, відповідно до пункту 5 статті 41 КЗпП України припинення повноважень позивача, як директора Товариства, фактично стало підставою для розірвання трудових відносин між позивачем та відповідачем, про що було прямо зазначено в оспорюваному наказі від 13.04.2023 року № 1/к.

У даному випадку, вищим органом управління Товариством було реалізовано право на припинення повноваження одноосібного виконавчого органу відповідача у будь-який час відповідно до частини 3 статті 99 Цивільного кодексу України та доручення управління справами Товариства іншій особі, тоді як позивачем не було надано жодних доказів на підтвердження недотримання органом управління (єдиним учасником) передбаченої цивільним законодавством й установчими документами Товариства процедури ухвалення рішення про припинення повноважень директора відповідача - ОСОБА_1 , а також її звільнення.

Оскільки загальними зборами Товариства (рішенням його єдиного учасника) реалізовано право на припинення повноважень одноосібного виконавчого органу з дотриманням процедури, передбаченої статтею 39 Закону та частиною 3 статті 99 Цивільного кодексу України у будь-який час та на свій розсуд, суд дійшов висновку про те, що вимога позивача про визнання протиправним та скасування рішення єдиного учасника Товариства ОСОБА_3 від 13.04.2023 року № 13/2023 в частині звільнення позивача, а також і вимоги про визнання протиправним та скасування виданого на виконання вищевказаного рішення наказу № 1/к єдиного учасника відповідача про звільнення ОСОБА_1 та поновлення її на роботі, задоволенню не підлягають.

Більше того, за змістом частини 2 статті 233 КЗпП України із заявою про вирішення трудового спору у справах про звільнення працівник має право звернутися до суду в місячний строк з дня вручення копії наказу (розпорядження) про звільнення.

З матеріалів справи вбачається та позивачем визнається, що про прийняття та зміст оскаржуваного наказу від 13.04.2023 року № 1/к ОСОБА_1 дізналася 05.05.2023 року після отримання відповідного поштового відправлення від ОСОБА_4 .

Враховуючи вказані обставини, суд дійшов висновку, що передбачений частиною 2 статті 233 КЗпП України місячний строк звернення до суду, у даному випадку, необхідно обчислювати з 05.05.2023 року, а із заявою про вирішення такого трудового спору ОСОБА_1 повинна була звернутися до суду до 05.06.2023 року.

Встановлений статтею 233 КЗпП України строк поширюється на всі випадки звільнення незалежно від підстав припинення трудового договору.

Проте, вимоги ОСОБА_1 про визнання протиправними та скасування рішення єдиного учасника Товариства від 13.04.2023 року № 13/2023, наказу від 13.04.2023 року № 1/к та поновлення позивача на роботі на посаді директора відповідача в рамках справи № 910/12912/23 були пред`явлені позивачем лише 08.08.2023 року, тобто зі значним пропуском встановленого законом строку.

Будь-яких заяв чи клопотань про поновлення такого строку позивачем заявлено не було.

Обґрунтовуючи звернення до суду з позовом (зокрема, з вимогами щодо визнання звільнення протиправним та поновлення на роботі) у межах передбаченого законом строку, позивач посилався на приписи статті 264 Цивільного кодексу України, а також вказував, що 09.06.2023 року він звертався до Шевченківського районного суду міста Києва з аналогічним позовом. Однак, ухвалою від 20.06.2023 року Шевченківський районний суд міста Києва відмовив у відкритті провадження за позовною заявою ОСОБА_1 до Товариства про скасування наказу, скасування рішення, поновлення на роботі, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу та заробітної плати, а також роз`яснив позивачу, що розгляд даної справи віднесено до юрисдикції господарського суду. Крім того, 08.07.2023 року позивач звертався з цим позовом до господарського суду міста Києва, проте ухвалою означеного суду від 02.08.2023 року в справі № 910/11255/23 позовну заяву ОСОБА_1 та додані до неї документи було повернуто заявнику.

Частиною 2 статті 264 Цивільного кодексу України (на яку посилався позивач) визначено, що позовна давність переривається у разі пред`явлення особою позову до одного із кількох боржників, а також якщо предметом позову є лише частина вимоги, право на яку має позивач.

У той же час, суд звертає увагу на те, що пред`явлення позову до суду - це реалізація позивачем права на звернення до суду. Саме з цією процесуальною дією пов`язується початок процесу у справі.

Відповідно до вимог процесуального законодавства суддя відкриває провадження у справі не інакше як на підставі заяви, поданої і оформленої в порядку, встановленому процесуальним кодексом.

Виходячи з аналізу наведених норм, перебіг позовної давності шляхом пред`явлення позову може перериватися в разі звернення позивача до суду, в тому числі й направлення позовної заяви поштою, здійсненого з додержанням вимог процесуального законодавства. Якщо суд у прийнятті позовної заяви відмовив або повернув її, то перебіг позовної давності не переривається. Не перериває перебігу такого строку й подання позову з недодержанням правил підвідомчості.

Слід зазначити, що за твердженнями самого позивача, вперше з аналогічним позовом він звернувся до Шевченківського районного суду міста Києва лише 09.06.2023 року, тобто вже фактично з пропуском встановленого законом строку (до 05.06.2023 року).

У постанові від 05.07.2017 року в справі № 758/9773/15-ц Верховний Суд України вказав, що установлені статтею 233 КЗпП України строки звернення до суду застосовуються незалежно від заяви сторін. Ці строки не перериваються і не зупиняються. Відповідно до статті 234 КЗпП України у разі пропуску з поважних причин строків, установлених статтею 233 цього Кодексу, районний, районний у місті, міський чи міськрайонний суд може поновити ці строки. Разом із тим, якщо строк звернення до суду, установлений статтею 233 КЗпП України, пропущено без поважних причин, суд відмовляє у задоволенні позовних вимог у зв`язку з пропуском зазначеного строку.

Разом із тим, наслідки пропуску строку звернення до суду у вигляді відмови в задоволенні позову застосовуються судом лише, якщо буде встановлено, що право або охоронюваний законом інтерес особи дійсно порушені, але такі строки пропущено та підстав для їх поновлення не встановлено. У разі коли такі право чи інтерес не порушені, суд відмовляє в позові з підстав його необґрунтованості.

Враховуючи вищенаведені обставини, зважаючи на відсутність правових підстав для задоволення основної вимоги позивача про визнання протиправним та скасування рішення єдиного учасника Товариства ОСОБА_3 від 13.04.2023 року № 13/2023 в частині звільнення позивача, а також про визнання протиправним та скасування виданого на виконання вищевказаного рішення наказу № 1/к єдиного учасника відповідача про звільнення ОСОБА_1 та поновлення її на роботі, суд дійшов висновку про безпідставність вимог позивача про стягнення з відповідача середнього заробітку за час вимушеного прогулу ОСОБА_1 з 14.04.2023 року по день поновлення на роботі з відрахуванням установлених законом податків та інших обов`язкових платежів із розрахунку середньоденної заробітної плати позивача в сумі 311,63 грн.

Щодо вимоги ОСОБА_1 про стягнення з Товариства протиправно недоплачених коштів за період з 01.03.2022 року по 13.04.2023 року в загальній сумі 137 856,69 грн., суд зазначає таке.

Відповідно до пункту 3 частини 1 статті 20 Господарського процесуального кодексу України господарські суди розглядають справи у спорах, що виникають у зв`язку із здійсненням господарської діяльності (крім справ, передбачених частиною другою цієї статті), та інші справи у визначених законом випадках, зокрема справи у спорах, що виникають з корпоративних відносин, в тому числі у спорах між учасниками (засновниками, акціонерами, членами) юридичної особи або між юридичною особою та її учасником (засновником, акціонером, членом), у тому числі учасником, який вибув, пов`язані зі створенням, діяльністю, управлінням або припиненням діяльності такої юридичної особи, крім трудових спорів.

До юрисдикції господарського суду за пунктом 3 частини першої статті 20 Господарського процесуального кодексу України належать спори, в яких позивач, відсторонений від посади керівника юридичної особи (її виконавчого органу), або позивач, повноваження якого як керівника юридичної особи (її виконавчого органу) припинені за частиною третьою статті 99 Цивільного кодексу України, пунктом 5 частини першої статті 41 КЗпП України, оспорює законність дій органу управління юридичної особи (загальних зборів, наглядової ради) з такого відсторонення або звільнення (припинення повноважень).

За правилами цивільного судочинства треба розглядати спори, в яких позивач оскаржує законність розірвання з ним трудового договору (контракту) з підстав, передбачених КЗпП України, крім такого розірвання за пунктом 5 частини першої статті 41 КЗпП України.

Аналогічна правова позиція викладена у постанові Великої Палати Верховного Суду від 15.09.2020 року в справі № 205/4196/18.

У той же час, суд зазначає, що вимоги позивача про стягнення з Товариства протиправно недоплачених коштів за період з 01.03.2022 року по 13.04.2023 року (тобто по день припинення повноважень позивача на посаді директора та її звільнення) в загальній сумі 137 856,69 грн. безпосередньо не пов`язані з основними вимогами позивача про визнання протиправним та скасування рішення єдиного учасника Товариства ОСОБА_3 від 13.04.2023 року № 13/2023 в частині звільнення позивача, а також про визнання протиправним та скасування виданого на виконання вищевказаного рішення наказу № 1/к єдиного учасника відповідача про звільнення ОСОБА_1 та поновлення її на роботі, не є похідними від таких вимог та виникають з трудових правовідносин.

За умовами пункту 2 частини 1 статті 221 КЗпП України трудові спори розглядаються місцевими загальними судами.

Згідно з частиною 1 статті 19 Цивільного процесуального кодексу України суди розглядають у порядку цивільного судочинства справи, що виникають з цивільних, земельних, трудових, сімейних, житлових та інших правовідносин, крім справ, розгляд яких здійснюється в порядку іншого судочинства.

З огляду на вищезазначене, суд дійшов до висновку, що у даному випадку вимога про стягнення з Товариства протиправно недоплачених коштів за період з 01.03.2022 року по 13.04.2023 року (тобто по день припинення повноважень позивача на посаді директора та її звільнення) в загальній сумі 137 856,69 грн. не є похідною від решти пред`явлених ОСОБА_1 вимог, не пов`язана з корпоративними правовідносинами, а відтак не підлягає розгляду в порядку господарського судочинства.

Пунктом 1 частини 1 статті 231 Господарського процесуального кодексу України унормовано, що господарський суд закриває провадження у справі, якщо спір не підлягає вирішенню в порядку господарського судочинства.

Враховуючи наведене, провадження у справі № 910/12912/23 в частині вимоги ОСОБА_1 про стягнення з Товариства протиправно недоплачених коштів за період з 01.03.2022 року по 13.04.2023 року в загальній сумі 137 856,69 грн. підлягає закриттю на підставі пункту 1 частини 1 статті 231 Господарського процесуального кодексу України.

З огляду на предмет та зміст позовної вимоги щодо стягнення з Товариства протиправно недоплачених коштів заробітної плати, характер правовідносин та суб`єктний склад сторін як учасників таких правовідносин, суд дійшов висновку про те, що розгляд цієї вимоги слід здійснювати за правилами цивільного судочинства.

При цьому, судом враховано наявність ухвали Шевченківського районного суду міста Києва від 20.06.2023 року в справі № 761/20970/23 (провадження № 2/761/8033/2023) про відмову у відкритті провадження за позовною заявою ОСОБА_1 до Товариства про скасування наказу, скасування рішення, поновлення на роботі, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу та заробітної плати.

Однак, висновки Шевченківського районного суду міста Києва, викладені у вищенаведеній ухвалі, не спростовують законності закриття провадження у справі № 910/12912/23 господарським судом в частині вимоги ОСОБА_1 про стягнення з Товариства протиправно недоплачених коштів за період з 01.03.2022 року по 13.04.2023 року в загальній сумі 137 856,69 грн. та необхідності розгляду в порядку цивільного судочинства спору (в цій частині), який виник між позивачем та відповідачами як трудового.

Аналогічного висновку в подібній правовій ситуації дійшла Велика Палата Верховного Суду в постанові від 02.02.2021 року в справі № 908/3512/19.

Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається, як на підставу своїх вимог та заперечень (стаття 74 Господарського процесуального кодексу України).

Статтею 76 Господарського процесуального кодексу України визначено, що належними є докази, на підставі яких можна встановити обставини, які входять в предмет доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування. Предметом доказування є обставини, які підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.

Відповідно до частини 1 статті 77 Господарського процесуального кодексу України обставини, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

За статтею 86 Господарського процесуального кодексу України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

Оскільки позивачем не було доведено тих обставин, на які він посилався як на підставу пред`явлених до відповідача вимог, суд дійшов висновку про відсутність підстав для задоволення даного позову (з урахуванням наявності підстав для закриття провадження у справі в частині вимоги ОСОБА_1 про стягнення з Товариства протиправно недоплачених коштів за період з 01.03.2022 року по 13.04.2023 року в загальній сумі 137 856,69 грн.

При цьому, суд зазначає, що інші доводи учасників справи (у тому числі щодо обставин належного чи неналежного розпорядженням позивачем коштами Товариства, орендних правовідносин відповідача з третіми особами, обставин укладення та виконання договору поворотної фінансової допомоги від 07.06.2018 року № 01/2018 тощо) не спростовують встановлених судом обставин, не входять до безпосереднього предмета доказування у даній справі та не можуть впливати на законність судового рішення.

Європейський суд з прав людини у рішенні в справі "Серявін та інші проти України" вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях, зокрема, судів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожний аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною залежно від характеру рішення.

Названий Суд зазначив, що, хоча пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, це не може розумітись як вимога детально відповідати на кожен довід (рішення Європейського суду з прав людини у справі "Трофимчук проти України").

Витрати по сплаті судового збору відповідно до статті 129 Господарського процесуального кодексу України покладаються на позивача та компенсації останньому не підлягають.

Що стосується понесених відповідачем витрат на професійну правничу допомогу, суд зазначає наступне.

Відповідно до частини 1 статті 123 Господарського процесуального кодексу України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи.

До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати на професійну правничу допомогу (пункт 1 частини 3 статті 129 Господарського процесуального кодексу України).

Положеннями частин 1-4 статті 126 Господарського процесуального кодексу України визначено, що витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи витрати на професійну правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на професійну правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу професійну правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката, визначається згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат. Для визначення розміру витрат на професійну правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги. Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.

Згідно з приписами частини 8 статті 129 Господарського процесуального кодексу України розмір судових витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду, за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву. У разі неподання відповідних доказів протягом встановленого строку така заява залишається без розгляду.

Як було зазначено вище, 21.11.2023 року на електронну адресу господарського суду міста Києва надійшла заява відповідача від 20.11.2023 року про розрахунок судових витрат у справі № 910/12912/23, в якій останній, зокрема, вказав, що докази на підтвердження розміру понесених Товариством судових витрат будуть надані протягом 5 днів після ухвалення рішення суду в даній справі в порядку частини 8 статті 129 Господарського процесуального кодексу України.

Відповідно до статті 221 Господарського процесуального кодексу України якщо сторона з поважних причин не може до закінчення судових дебатів у справі подати докази, що підтверджують розмір понесених нею судових витрат, суд за заявою такої сторони, поданою до закінчення судових дебатів у справі, може вирішити питання про судові витрати після ухвалення рішення по суті позовних вимог. Для вирішення питання про судові витрати суд призначає судове засідання. У випадку, визначеному частиною другою цієї статті, суд ухвалює додаткове рішення в порядку, передбаченому статтею 244 цього Кодексу.

Враховуючи вищенаведене, суд дійшов висновку про необхідність призначення судового засідання у справі для вирішення питання про судові витрати відповідача на оплату професійної правничої допомоги.

Керуючись статтями 2, 13, 73, 74, 76-80, 86, 129, 130, 221, 231, 232, 233, 236-238, 240, 241, 247 Господарського процесуального кодексу України, господарський суд міста Києва

ВИРІШИВ:

1. У задоволенні вимог ОСОБА_1 до Товариства з обмеженою відповідальністю "Фідес Мед" про визнання протиправним та скасування рішення єдиного учасника Товариства з обмеженою відповідальністю "Фідес Мед" ОСОБА_4 від 13.04.2023 року № 13/2023 в частині звільнення позивача, визнання протиправним та скасування наказу єдиного учасника Товариства з обмеженою відповідальністю "Фідес Мед" ОСОБА_4 № 1/к про звільнення ОСОБА_1 , зобов`язання Товариства з обмеженою відповідальністю "Фідес Мед" негайно поновити ОСОБА_1 на роботі та стягнення з Товариства з обмеженою відповідальністю "Фідес Мед" середнього заробітку за час вимушеного прогулу - відмовити.

2. Провадження у справі № 910/12912/23 в частині вимоги ОСОБА_1 про стягнення з Товариства з обмеженою відповідальністю "Фідес Мед" протиправно недоплачених коштів за період з 01.03.2022 року по 13.04.2023 року в загальній сумі 137 856,69 грн. - закрити на підставі пункту 1 частини 1 статті 231 Господарського процесуального кодексу України.

3. Роз`яснити ОСОБА_1 , що розгляд цього спору в частині вимоги про стягнення з Товариства з обмеженою відповідальністю "Фідес Мед" протиправно недоплачених коштів за період з 01.03.2022 року по 13.04.2023 року в загальній сумі 137 856,69 грн. віднесено до юрисдикції суду загальної юрисдикції.

4. Призначити судове засідання для вирішення питання про витрати Товариства з обмеженою відповідальністю "Фідес Мед" на професійну правничу допомогу на 13.03.2024 року о 14:00 год. Засідання відбудеться у приміщенні господарського суду міста Києва за адресою: м. Київ, вул. Богдана Хмельницького, 44-в, корпус Б, зал № 8.

5. Зобов`язати Товариство з обмеженою відповідальністю "Фідес Мед" протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду надати суду докази понесення ним заявлених до стягнення витрат на правничу допомогу.

6. Відповідно до статті 241 Господарського процесуального кодексу України рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

7. Згідно з частиною 1 статті 256 Господарського процесуального кодексу України апеляційна скарга на рішення суду подається протягом двадцяти днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини рішення суду, або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Повне рішення складено та підписано 19.02.2024 року.

Суддя В.С. Ломака