ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

07 лютого 2024 року

м. Київ

cправа № 909/996/22

Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного господарського суду: Краснова Є. В. - головуючого, Волковицької Н. О., Мачульського Г. М.,

секретаря судового засідання - Салівонського С. П.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в режимі відеоконференції касаційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю "Прикарпатський торговий дім" на постанову Західного апеляційного господарського суду від 22.11.2023 (колегія суддів: Желік М. Б., Галушко Н. А., Орищин Г. В.) та ухвалу цього ж суду від 10.07.2023 (колегія суддів: Марко Р. І., Матущак О. І., Скрипчук О.С.) у справі

за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю "Прикарпатський торговий дім" до фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 про зобов`язання повернути торгове обладнання,

за участю представника позивача - Булавинця М. М.,

ВСТАНОВИВ:

Короткий зміст позовних вимог

1. Товариство з обмеженою відповідальністю "Прикарпатський торговий дім" (далі - Торговий дім) звернулося до суду з позовом до фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 (далі - ФОП ОСОБА_1) про зобов`язання повернути торгівельне обладнання.

2. На обґрунтування позовних вимог позивач послався на відмову відповідача повернути холодильник "Ice Scream Optima", заводський номер 18893, інвентарний номер 12.02086.00960.090.

Фактичні обставини справи, встановлені судами

3. 05.03.2015 позивач як дистриб`ютор і ПрАТ "Індустріальні та дистрибуційні системи" уклали договір дистриб`юції та додатки №№ 5, 6 до нього, за умовами яких остання зобов`язалась передавати позивачу товар у власність для його подальшого розповсюдження; строк дії договору з 05.03.2015 до 04.01.2016 з умовою пролонгації.

4. Дистриб`ютор і компанія підписали акт передачі необоротних активів (холодильника) № ХД-АА-000000255.

5. 05.06.2014 позивач і відповідач уклали договір поставки № 2219, відповідно до якого постачальник зобов`язався поставляти покупцю товар, який останній мав обов`язок оплачувати.

6. На підставі договору розміщення торгівельного обладнання від 16.10.2018 № 10598 позивач на один рік розмістив названий вище холодильнику роздрібній точці Клієнта за адресою: Івано-Франківська область, Косівський район, с. Черганівка, вул. Косівська, 1, бар "Синевір", про що також складений акт про розміщення торгового обладнання від 16.10.2018.

7. За закінченням терміну цього договору відповідач на вимогу позивача не повернув холодильник. Тому позивач звернувся до суду з цим позовом.

8. За висновком експерта, зробленим на підставі ухвали Західного апеляційного господарського суду від 10.07.2023, підписи від імені відповідача на названому вище договорі та акті виконані не ним, а іншою особою.

9. Позивач також надав акт передачі торгово-рекламного обладнання від 06.08.2015 № FK-000628, у якому зазначено його як постачальника, отримувача визначено бар "Синевір", адреса: Косівський район, с. Черганівка, вул. Косівська, 1, контрагент ОСОБА_1, менеджер Дмитренко Ю. М., обладнання інвентарний № Н18893, серійний номер - 12.02086.00960.090, класифікатор ТРО "Холодильник UBC 600 "Ice Stream Optima" внутрішній "Моршинська", бренд Моршинська, кількість 1, залогова вартість 5 908 грн. Цей акт у графі "отримав" підписаний ОСОБА_1, у графі "відпустив" зазначено прізвище "Молас", у графах "відповідальна особа" і "директор" проставлено підписи без зазначення відомостей щодо цих осіб (прізвищ тощо), у графі "ТРО до перевезення прийняв" зазначено "ОСОБА_2", на акті власноруч зазначено "отримано в обмін". При цьому експертний висновок підтвердив, що підпис від імені відповідача на цьому акті виконаний ОСОБА_1.

Короткий зміст рішень судів попередніх інстанцій

10. 30.11.2022 Господарський суд Івано-Франківської області ухвалив рішення про задоволення позову, визнавши позовні вимоги повністю обґрунтованими, оскільки відповідач не надав доказів повернення позивачу торгового обладнання після закінчення терміну дії договору розміщення торгівельного обладнання від 16.10.2018 № 10598.

11. 22.11.2023 Західний апеляційний господарський суд прийняв постанову про скасування цього рішення та ухвалив нове - про відмову у позові. Послався на висновок експерта, складений за результатами проведення судової почеркознавчої експертизи, в якому зазначено про те, що підписи від імені ОСОБА_1 в графі "Клієнт" договору розміщення торгівельного обладнання від 16.10.2018 № 10598 та на акті розміщення торгового обладнання від 16.10.2018 виконані не ОСОБА_1 , а іншою особою, тому виснував, що ці правочини є такими, що не вчинені, і не створюють жодних правовідносин між позивачем та відповідачем. Відповідно указав на помилковість висновку місцевого суду про наявність обов`язку у відповідача повернути холодильник. Суд апеляційної інстанції також акцентував на тому, що у судовому засіданні відповідач підтримав доводи про те, що холодильник отриманий в обмін на його власний холодильник, усно стверджував, що він уклав усний договір міни з представником позивача, однак ці доводи не підтверджені належними доказами, а зазначення "отримано в обмін" проставлене вручну прописом на акті передачі торгово-рекламного обладнання від 06.08.2015 №, не може розглядатись як належний доказ укладення сторонами усного договору міни у розумінні статті 76 Господарського процесуального кодексу України (далі - ГПК України).

Короткий зміст касаційної скарги

12. Торговий дім у касаційній скарзі просить скасувати постанову суду апеляційної інстанції та ухвалу цього ж суду про призначення у справі судової почеркознавчої експертизи, а справу - направити на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

13. Підставою касаційного оскарження скаржник визначив пункти 1, 3, 4 частини другої статті 287 ГПК України, наполягаючи на ухваленні судових рішень без урахування висновків Верховного Суду щодо застосування норм права, які стосуються юрисдикції, у подібних правовідносинах, викладених у постановах від 13.02.2019 у справі № 910/8729/18, від 16.05.2018 у справі № 127/14633/16-ц, 18.04.2018 у справі № 2-825/10, від 13.03.2019 у справі № 688/2940/16-ц, від 14.06.2017 у справі № 316/2200/15, а також які стосуються способу захисту порушеного права, викладених у постановах від 04.12.2019 у справі № 917/1739/17, від 17.02.2021 у справі № 260/2681/20, від 03.05.2018 у справі № 903/449/17, 13.03.2019 у справі № 331/6927/16-ц, від 17.09.2018 у справі № 916/2750/18, від 14.11.2019 у справі № 925/1214/18, від 18.03.2020 у справі № 910/11655/18.

14. Торговий дім наполягає на відсутності висновків Верховного Суду щодо застосування статей 203, 205-208 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України) у взаємозв`язку з вимогами статей 759, 827 цього ж Кодексу у подібних правовідносинах стосовно того, чи підписання сторонами акта передачі майна є підставою для виникнення між ними відносин оренди, суборенди (позички) та чи свідчить це про укладення сторонами відповідного договору у спрощений спосіб.

15. На переконання скаржника, суд апеляційної інстанції не надав оцінки факту передачі позивачу в користування холодильника за актом від 06.08.2015 № 000628, який на вимогу останнього мав бути повернутий, і не дослідив доказів про те, що відповідач у спірних правовідносинах не має статусу фізичної особи - підприємця, що є наслідком закриття провадження у справі.

16. Скаржник також вважає, що апеляційний господарський суд незаконно призначив експертизу у цій справі за відсутності клопотання про це відповідача під час вирішення спору судом першої інстанції, у зв`язку з чим просить скасувати ухвалу суду апеляційної інстанції від 10.07.2023 про призначення судової почеркознавчої експертизи. Крім того, його аргументом є те, що суд поза межами судового засідання, без повідомлення учасників справи, зокрема позивача, та за відсутності про це клопотання відповідача долучив до матеріалів справи вільні зразки підпису останнього на документах.

Узагальнений виклад позицій інших учасників справи

17. ФОП ОСОБА_1 у відзиві на касаційну скаргу просить залишити її без задоволення, а постанову суду апеляційної інстанції - без змін, повністю погоджуючись з висновками цього суду.

Позиція Верховного Суду

18. Спірним питанням у цій справі є висновки судів попередніх інстанцій щодо наявності чи відсутності підстав для повернення торгівельного обладнання.

19. Як зазначено раніше, в основу оскаржуваної постанови покладено експертний висновок про те, що договір розміщення торгівельного обладнання від 16.10.2018 № 10598 та акт розміщення від 16.10.2018 підписані не ОСОБА_1, унаслідок чого суд виснував про те, що позивач не підтвердив передачу відповідачу спірного майна. При цьому спростував твердження позивача про передачу ним відповідачу холодильника на підставі акта від 06.08.2015 № FK-000628 за відсутності у ньому посилання на будь який договір.

20. Отже, суди попередніх інстанцій по-різному здійснили оцінку наявних у справі доказів, за наслідками якої суд першої інстанції встановив порушення відповідачем умов договору розміщення торгівельного обладнання від 16.10.2018 № 10598 щодо повернення холодильника після закінчення терміну його дії, тоді як апеляційний господарський суд установив, що цей правочин не вчинений, оскільки підписаний не відповідачем і він не має обов`язку повертати холодильник.

21. Торговий дім у касаційній скарзі наполягає на тому, що суд апеляційної інстанції не надав оцінки факту передачі позивачем відповідачу в користування холодильника за актом від 06.08.2015 № 000628, який ним мав бути повернутий та у зв`язку з цим послався на відсутність висновків Верховного Суду щодо застосування статей 203, 205-208, 759, 827 ЦК України, оскільки вважає, що, підписавши цей акт, сторони уклали договір у спрощений спосіб.

22. Відповідно до частин першої, другої статті 11 ЦК України цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також з дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки. Підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є договори та інші правочини.

23. Частиною першою статті 144 Господарського кодексу України (далі - ГК України) визначено, що майнові права та майнові обов`язки суб`єкта господарювання можуть виникати, зокрема, з угод, передбачених законом, а також з угод, не передбачених законом, але таких, що йому не суперечать.

24. Згідно із частинами першою, четвертою статті 202 ЦК України правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Дво- чи багатостороннім правочином є погоджена дія двох або більше сторін.

25. У силу частини першої статті 206 цього ж Кодексу усно можуть вчинятися правочини, які повністю виконуються сторонами у момент їх вчинення, за винятком правочинів, які підлягають нотаріальному посвідченню та (або) державній реєстрації, а також правочинів, для яких недодержання письмової форми має наслідком їх недійсність.

26. Відповідно до частини першої статті 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах (у тому числі електронних), у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо воля сторін виражена за допомогою телетайпного, електронного або іншого технічного засобу зв`язку.

27. Відповідно до частини сьомої статті 179 ГК України господарські договори укладаються за правилами, встановленими ЦК України з урахуванням особливостей, передбачених цим Кодексом, іншими нормативно-правовими актами щодо окремих видів договорів.

28. Договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків (частина перша статті 626 ЦК України в редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин).

29. За змістом частини першої статті 181 ГК України у редакції, станом на час підписання акта передачі торгово-рекламного обладнання від 06.08.2015 № FK-000628, господарський договір за загальним правилом викладається у формі єдиного документа, підписаного сторонами. Допускається укладення господарських договорів у спрощений спосіб, тобто шляхом обміну листами, факсограмами, телеграмами, телефонограмами тощо, а також шляхом підтвердження прийняття до виконання замовлень, якщо законом не встановлено спеціальні вимоги до форми та порядку укладення даного виду договорів.

30. У цій справі належить вирішити питання можливості підтвердження укладення договору у спрощений спосіб шляхом підписання акта передачі торгово-рекламного обладнання від 06.08.2015 № FK-000628, про який йдеться у пункті 9 цієї постанови, тоді як суд апеляційної інстанції виснував, що цей акт не містить посилання на будь який договір і тому не є належним доказом передачі холодильника позивачем відповідачу.

31. Особливість реальних договорів визначена частиною другою статті 640 ЦК України, за якою якщо відповідно до акта цивільного законодавства для укладення договору необхідні також передання майна або вчинення іншої дії, договір є укладеним з моменту передання відповідного майна або вчинення певної дії.

32. Тож метою визначення наявності між сторонами договірних правовідносин, що виникли за актом від 06.08.2015 № FK-000628, суду належить виходити з дійсного змісту документа, на підставі якого доказується факт укладення договору у спрощений спосіб та наявності виникнення за ним правовідносин між сторонами. Адже за змістом частини першої статті 181 ГК України договір вважається укладеним у разі його вчинення відповідно до вимог статті 207 ЦК України та підтвердження прийняття речі розписками, квитанціями або іншим документами (перелік яких не є вичерпним).

33. У постанові від 29.01.2020 у справі № 916/922/19 Верховний Суд виснував, що визначальною ознакою господарської операції є те, що внаслідок її здійснення має відбутися реальний рух активів, а отже, судам у розгляді справи належить досліджувати, крім обставин оформлення первинних документів, наявність або відсутність реального руху такого товару (обставини здійснення перевезення товару, поставленого за спірною видатковою накладною, обставини зберігання та використання цього товару в господарській діяльності покупця). У разі дефектів первинних документів та невизнання стороною факту постачання спірного товару сторони не позбавлені можливості доводити постачання товару іншими доказами, які будуть переконливо свідчити про фактичні обставини здійснення постачання товару.

34. Велика Палата Верховного Суду неодноразово наголошувала на необхідності застосування передбачених процесуальним законом стандартів доказування та зазначала, що принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин справи. Зокрема, цей принцип передбачає покладення тягаря доказування на сторони. Водночас цей принцип не створює для суду обов`язку вважати доведеною та встановленою обставину, про яку стверджує сторона. Таку обставину треба доказувати таким чином, аби реалізувати стандарт більшої переконливості, за яким висновок про існування стверджуваної обставини з урахуванням поданих доказів видається вірогіднішим, ніж протилежний. Тобто певна обставина не може вважатися доведеною, допоки інша сторона її не спростує (концепція негативного доказу), оскільки за такого підходу принцип змагальності втрачає сенс (пункт 81 постанови Великої Палати Верховного Суду від 18.03.2020 у справі № 129/1033/13-ц та пункт 9.58 постанови Великої Палати Верховного Суду від 16.11.2021 у справі № 904/2104/19).

35. Кожна зі сторін судового спору самостійно визначає докази, які, на її думку, належним чином підтверджують або спростовують заявлені позовні вимоги. Суд з дотриманням вимог щодо всебічного, повного, об`єктивного та безпосереднього дослідження наявних у справі доказів визначає певну сукупність доказів, з урахуванням їх вірогідності та взаємного зв`язку, які, за його внутрішнім переконанням, дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, що входять до предмета доказування. Сторона судового спору, яка не погоджується з доводами опонента, має їх спростовувати шляхом подання відповідних доказів, наведення аргументів, надання пояснень тощо. Інакше принцип змагальності, задекларований у статті 13 ГПК України, втрачає сенс.

36. Іншими словами, наявність у сторін цього судового спору інших, окрім договору розміщення торгівельного обладнання від 16.10.2018 № 10598 та акта розміщення від 16.10.2018, первинних документів, які би підтверджували факт отримання відповідачем холодильника, не перевірена та не оцінена судом апеляційної інстанції, тоді як апеляційний господарський суд обмежився лише констатацією відсутності підписів відповідача на договорі розміщення торгівельного обладнання від 16.10.2018 № 10598 та акта розміщення від 16.10.2018 і не здійснив оцінку інших поданих позивачем доказів.

37. Суд касаційної інстанції не вправі здійснювати переоцінку обставин, з яких виходили суди при вирішенні справи, а повноваження суду касаційної інстанції обмежуються виключно перевіркою дотримання судами норм матеріального та процесуального права на підставі встановлених фактичних обставин справи та виключно в межах доводів касаційної скарги (аналогічний висновок викладено у постанові Великої Палати Верховного Суду від 10.12.2019 у справі № 925/698/16).

38. Встановлення обставин справи, дослідження та оцінка доказів є прерогативою судів першої та апеляційної інстанцій. Якщо порушень порядку надання та отримання доказів у суді першої інстанції апеляційний суд не встановив, а оцінка доказів зроблена як судом першої, так і судом апеляційної інстанції, то суд касаційної інстанції не наділений повноваженнями втручатися в оцінку доказів (висновок Великої Палати Верховного Суду у постанові від 16.01.2019 у справі № 373/2054/16-ц, Верховного Суду у складі об`єднаної палати Касаційного господарського суду у постанові від 17.09.2020 у справі № 908/1795/19).

39. З огляду на нез`ясування апеляційним господарським судом усіх обставин, встановлення яких є необхідним для правильного вирішення спору у цій справі, колегія суддів зазначає про те, що формування висновку Верховного Суду щодо застосування статей 203, 205-208, 759, 827 ЦК України у цих спірних правовідносинах без оцінки усіх доказів та з`ясування обставин отримання відповідачем від позивача холодильника є передчасним.

40. Разом з тим, Торговий дім у касаційній скарзі також наполягав на ухваленні судових рішень без урахування висновків Верховного Суду щодо застосування норм права, які стосуються юрисдикції та способу захисту порушеного права, викладених у наведених ним постановах.

41. Утім, ці доводи скаржника не заслуговують на увагу з огляду на таке.

42. Цивільний процесуальний кодекс України передбачає, що суди розглядають у порядку цивільного судочинства справи, що виникають з цивільних, земельних, трудових, сімейних, житлових та інших правовідносин, крім справ, розгляд яких здійснюється в порядку іншого судочинства (частина перша статті 19).

43. Критеріями відмежування справ цивільної юрисдикції від інших є, по-перше, наявність спору щодо захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів у будь-яких правовідносинах, крім випадків, коли такий спір вирішується за правилами іншого судочинства, а, по-друге, спеціальний суб`єктний склад цього спору, в якому однією зі сторін є, як правило, фізична особа.

44. Суди першої й апеляційної інстанцій установили, що між позивачем і відповідачем існували господарсько-правові відносини, зокрема за договором поставки від 05.06.2014 № 2219. З 02.11.2006 відповідач має статус фізичної особи-підприємця. Крім того, позивач наполягає на тому, що задля здійснення торгівельної діяльності він передав відповідачу холодильник на підставі акта передачі торгово-рекламного обладнання від 06.08.2015 № FK-000628.

45. Відповідно до статті 4 ГПК України право на звернення до господарського суду в установленому цим кодексом порядку гарантується. Ніхто не може бути позбавлений права на розгляд його справи у господарському суді, до юрисдикції якого вона віднесена законом. Юридичні особи та фізичні особи-підприємці, фізичні особи, які не є підприємцями, державні органи, органи місцевого самоврядування мають право на звернення до господарського суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав та законних інтересів у справах, віднесених законом до юрисдикції господарського суду, а також для вжиття передбачених законом заходів, спрямованих на запобігання правопорушенням.

46. Згідно із частиною першою статті 45 ГПК України сторонами в судовому процесі - позивачами і відповідачами - можуть бути особи, зазначені у статті 4 цього кодексу, зокрема, фізичні особи, які не є підприємцями. Винятки, коли спори, стороною яких є фізична особа, яка не є підприємцем, не підлягають розгляду у господарських судах, визначені у статті 20 цього кодексу.

47. У силу частини першої статті 20 ГПК України господарські суди розглядають справи у спорах, що виникають у зв`язку зі здійсненням господарської діяльності (крім справ, передбачених частиною другою цієї статті), та інші справи у визначених законом випадках, зокрема: справи у спорах, що виникають при укладанні, зміні, розірванні і виконанні правочинів у господарській діяльності, крім правочинів, стороною яких є фізична особа, яка не є підприємцем, а також у спорах щодо правочинів, укладених для забезпечення виконання зобов`язання, сторонами якого є юридичні особи та (або) фізичні особи-підприємці.

48. З огляду на приписи частини першої статті 20 ГПК України, а також статей 4 і 45 цього Кодексу для визначення юрисдикції господарського суду щодо розгляду конкретної справи має значення суб`єктний склад сторін правочину та наявність спору, що виник у зв`язку зі здійсненням господарської діяльності (пункт 4.12 постанови Великої Палати Верховного Суду від 13.02.2019 у справі № 910/8729/18).

49. Відповідно до статті 3 ГК України під господарською діяльністю розуміється діяльність суб`єктів господарювання у сфері суспільного виробництва, спрямована на виготовлення та реалізацію продукції, виконання робіт чи надання послуг вартісного характеру, що мають цінову визначеність. Господарська діяльність, що здійснюється з метою одержання прибутку, є підприємництвом, а суб`єкти підприємництва - підприємцями.

50. Згідно із частиною першою статті 128 ГК України громадянин визнається суб`єктом господарювання у разі здійснення ним підприємницької діяльності за умови державної реєстрації його як підприємця без статусу юридичної особи відповідно до статті 58 цього кодексу.

51. Зобов`язання, що виникає між суб`єктом господарювання та іншим учасником (учасниками) відносин у сфері господарювання з підстав, передбачених цим кодексом, в силу якого один суб`єкт (зобов`язана сторона) зобов`язаний вчинити певну дію господарського чи управлінсько-господарського характеру на користь іншого суб`єкта (виконати роботу, передати майно, сплатити гроші, надати інформацію тощо), або відмовитися від певних дій, а інший суб`єкт (управнена сторона) має право вимагати від зобов`язаної сторони виконання її обов`язку, є господарським зобов`язанням (частина перша статті 173 ГК України).

52. Оскільки спірні правовідносини виникли унаслідок неповернення саме фізичною особою-підприємцем позивачеві холодильника, що передавався задля здійснення господарської діяльності, то цей спір правильно вирішений у порядку господарського судочинства.

53. Тому колегія суддів відхиляє як необґрунтовані доводи касаційної скарги про необхідність застосування до спірних правовідносин висновків Верховного Суду України, сформульованих у наведених скаржником постановах, які до того ж прийняті у правовідносинах, що не є подібними.

54. Серед іншого доцільним є зберігати єдину юрисдикційну належність таких спорів для формування стабільної та послідовної судової практики щодо їх належності до господарської юрисдикції.

55. Торговий дім у касаційній скарзі також звертає увагу на те, що предмет про зобов`язання відповідача повернути позивачу холодильник опосередковується відповідним способом захисту - примусове виконання обов`язку в натурі. Позаяк скаржник наводить постанови, в яких Верховний Суд формулював висновки щодо належних та ефективних способів захисту порушених прав.

56. За змістом статей 3, 15, 16 ЦК України правовою підставою для звернення до господарського суду є захист порушених або оспорюваних прав і охоронюваних законом інтересів. За результатами розгляду такого спору має бути визначено, чи було порушене цивільне право особи, за захистом якого позивач звернувся до суду, яке саме право порушено, в чому полягає його порушення, оскільки в залежності від цього визначається належний спосіб захисту порушеного права, якщо воно мало місце. Подібні висновки викладені у постанові Верховного Суду України від 01.06.2016 у справі № 920/1771/14 та постанові Верховного Суду від 14.08.2018 у справі № 910/23369/17).

57. Велика Палата Верховного Суду вже звертала увагу на те, що право чи інтерес мають бути захищені судом у належний спосіб, який є ефективним (пункт 57 постанови від 05.06.2018 у справі № 338/180/17), тому суд повинен відмовляти у задоволенні позовної вимоги, яка не відповідає ефективному способу захисту права чи інтересу (пункти 72-76 постанови Великої Палати Верховного Суду від 07.11.2018 у справі № 488/5027/14-ц).

58. Ураховуючи те, що скаржник є позивачем у цій справі і він заявив позовну вимогу про зобов`язання повернути холодильник, окрім нього, відсутні заперечення інших учасників справи з приводу обрання ним неналежного або неефективного способу захисту, до того ж у касаційній скарзі він не обґрунтував свої заперечення з цього приводу, суд касаційної інстанції не вдається до оцінки належності й ефективності обраного позивачем способу захисту.

Висновки за результатами розгляду касаційної скарги

59. Відповідно до пункту 2 частини першої статті 308 ГПК України суд касаційної інстанції за результатами розгляду касаційної скарги має право скасувати судові рішення судів першої та апеляційної інстанцій повністю або частково і передати справу повністю або частково на новий розгляд.

60. За змістом пунктів 1 та 4 частини третьої статті 310 цього ж Кодексу підставою для скасування судового рішення та направлення справи на новий розгляд є також порушення норм процесуального права, на які посилається скаржник у касаційній скарзі, що унеможливило встановлення фактичних обставин, які мають значення для правильного вирішення справи, якщо: суд не дослідив зібрані у справі докази, за умови висновку про обґрунтованість заявлених у касаційній скарзі підстав касаційного оскарження, передбачених пунктами 1, 2, 3 частини другої статті 287 цього Кодексу; або встановив обставини, що мають суттєве значення, на підставі недопустимих доказів.

61. Справа направляється на новий розгляд до суду апеляційної інстанції, якщо порушення норм процесуального права допущені тільки цим судом. У всіх інших випадках справа направляється до суду першої інстанції (частина четверта статті 310 ГПК України).

Судові витрати

62. Відповідно до підпунктів "б", "в" пункту 4 частини першої статті 315 ГПК України у резолютивній частині постанові суду касаційної інстанції повинен бути зазначений новий розподіл судових витрат, понесених у зв`язку із розглядом справи у суді першої інстанції та апеляційної інстанції, - у разі скасування рішення та ухвалення нового рішення або зміни рішення, а також розподіл судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді касаційної інстанції.

63. Згідно з частиною чотирнадцятою статті 129 ГПК України якщо суд апеляційної, касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

64. Враховуючи те, що оскаржувана постанова суду апеляційної інстанції підлягає скасуванню, а справа передається на новий розгляд до апеляційного господарського суду, розподіл судових витрат у справі, в тому числі й сплаченого за подання апеляційної та/або касаційної скарги, здійснює господарський суд, який приймає рішення за результатами нового розгляду справи, керуючись загальними правилами розподілу судових витрат.

Керуючись статтями 240, 300, 308, 310, 314-317 Господарського процесуального кодексу України, Верховний Суд

ПОСТАНОВИВ:

1. Касаційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю "Прикарпатський торговий дім" задовольнити частково.

2. Постанову Західного апеляційного господарського суду від 22.11.2023 у справі № 909/996/22 скасувати, справу направити на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Постанова набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною та не підлягає оскарженню.

Суддя Є. В. Краснов

Суддя Н. О. Волковицька

Суддя Г. М. Мачульський