ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ХАРКІВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
________________________________________________________________________________
УХВАЛА

"15" лютого 2024 р.м. ХарківСправа № 922/1726/23

Господарський суд Харківської області у складі:

судді Міньковський С.В.

при секретарі судового засідання Черновою В.О.

та за участю: розпорядника майна - Тищенко О.І.

розглянувши заяву гр. ОСОБА_1 з грошовими вимогами до боржника по справі

за заявою Товариство з обмеженою відповідальністю "Маркс Капітал"
про визнання банкрутом Товариство з додатковою відповідальністю "Міжнародна страхова компанія"

ВСТАНОВИВ:

Ухвалою суду від 13.06.2023 відкрито провадження у справі про банкрутство ТДВ "Міжнародна страхова компанія", призначено розпорядником майна арбітражного керуючого Тищенко О.І., здійснено публікацію оголошення про відкриття провадження у справі про банкрутство на веб-сайті Судової влади України.

До господарського суду 06.12.2023 надійшла заява ОСОБА_1 з вимогами до боржника на загальну суму 129 710,76 грн та 5368 грн судового збору.

Ухвалою від 07.12.2023 заяву кредитора прийнято до розгляду в судовому засіданні, зобов`язавши розпорядника майна та боржника розглянути заяву кредитора та надати суду відповідне повідомлення про результат розгляду вимог кредитора.

Присутній в судовому засіданні розпорядник майна Тіщенко О.І. на виконання вимог ухвали суду, надала суду відомості про результати розгляду вимог кредитора та в своєму повідомленні від 03.12.2024 зазначила, що вимоги кредитора визнає в повному обсязі на загальну суму 129 710,76 грн та 5368 грн судового збору, з яких 85 252 грн. 92 коп. сума матеріального відшкодування, 908 грн 00 коп. судовий збір, 4875 грн витрату на правову допомогу, 3500 грн витрати на проведення оцінки, що встановлено на підставі судового рішення Ленінського районного суду м. Полтави від 18.09.2023 у справі № 641/6406/21. Також, разпорядником майна були визнано суми, що були нараховані кредитором боржнику, а саме: 3% річних за період з 11.08.2021 по 13.06.2023 на суму 4708,76 грн та індекс інфляції за цей період у розмірі 30466,08 грн.

Кредитор 30.01.2024 надав суду заяву про розгляд заяви за його відсутністю, проте не виконав вимоги ухвали суду від 30.01.2024р., відповідно до якої суд забов`язав кредитора надати правове обгрунтування нарахування сум річних та інфляції.

Розглянувши, матеріали заяви кредитора та додані до заяви документи, вислухавши пояснення розпорядника майна боржника, суд зазначає наступне.

Щодо порядку розгляду кредиторських вимог у справі про банкрутство.

Відповідно до частини першої статті 3 ГПК України судочинство у господарських судах здійснюється відповідно до Конституції України, цього Кодексу, Закону України "Про міжнародне приватне право", Закону України "Про відновлення платоспроможності боржника або визнання його банкрутом", а також міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України.

Згідно із частиною 1 статті 2 Кодексу України з процедур банкрутства (далі - КУзПБ) провадження у справах про банкрутство регулюється цим Кодексом, ГПК України, іншими законами України.

У ч.1 ст. 45 КУзПБ передбачено, що конкурсні кредитори за вимогами, які виникли до дня відкриття провадження у справі про банкрутство, зобов`язані подати до господарського суду письмові заяви з вимогами до боржника, а також документи, що їх підтверджують, протягом 30 днів з дня офіційного оприлюднення оголошення про відкриття провадження у справі про банкрутство. Відлік строку на заявлення грошових вимог кредиторів до боржника починається з дня офіційного оприлюднення оголошення про відкриття провадження у справі про банкрутство.

Ч. 3 ст. 45 КУзПБ встановлені вимоги до змісту заяви кредитора, зокрема передбачено, що до заяви в обов`язковому порядку додаються документи, що підтверджують грошові вимоги до боржника.

За приписами ч. 5 ст. 45 КУзПБ розпорядник майна не пізніше ніж на 10 день з дня закінчення встановленого частиною першою цієї статті строку з урахуванням результатів розгляду вимог кредиторів боржником повністю або частково визнає їх або відхиляє з обґрунтуванням підстав визнання чи відхилення, про що письмово повідомляє заявників і господарський суд, а також подає до суду письмовий звіт про надіслані всім кредиторам боржника повідомлення про результати розгляду грошових вимог та їх отримання кредиторами разом з копіями повідомлень про вручення поштового відправлення та описів вкладення у поштове відправлення або інших документів, що підтверджують надсилання повідомлення кредиторам.

Зазначене вище кореспондується з ч.4 ст.45 КУзПБ, відповідно до якої для кредиторів, вимоги яких заявлені після закінчення строку, встановленого для їх подання, усі дії, вчинені у судовому процесі, є обов`язковими так само, як вони є обов`язковими для кредиторів, вимоги яких були заявлені протягом встановленого строку.

Вимоги кредиторів, заявлені після закінчення строку, встановленого для їх подання, задовольняються в порядку черговості, встановленої цим Кодексом.

Кредитори, вимоги яких заявлені після завершення строку, визначеного частиною першою цієї статті, є конкурсними, однак не мають права вирішального голосу на зборах та комітеті кредиторів.

За результатами розгляду зазначених заяв господарський суд постановляє ухвалу про визнання чи відхилення (повністю або частково) вимог таких кредиторів.

Судом встановлено, що кредитор физична особа ОСОБА_1 звернувся до суду з заявою з гошовими вимогами до боржника за межами строку, встановленого для їх подання, 06.12.2023 (вх.33631).

Крім того, суд враховує усталені правові висновки Верховного Суду стосовно порядку розгляду кредиторських вимог у справі про банкрутство, за якими Верховним судом було визначено:

- заявник сам визначає докази, які на його думку підтверджують заявлені вимоги (постанови Верховного Суду від 24.10.2019 у справі № 910/10542/18, від 07.11.2019 у справі № 904/9024/16);

- обов`язок здійснення правового аналізу заявлених у справі кредиторських вимог, підстав виникнення грошових вимог кредиторів до боржника, їх характеру, встановлення розміру та моменту виникнення цих грошових вимог покладений на господарський суд, в провадженні якого перебуває справа про банкрутство (постанови Верховного Суду від 24.10.2019 у справі № 910/10542/18, від 07.11.2019 у справі № 904/9024/16);

- під час розгляду заявлених грошових вимог суд користується правами та повноваженнями, наданими йому процесуальним законом; суд самостійно розглядає кожну заявлену грошову вимогу, перевіряє її відповідність чинному законодавству та за результатами такого розгляду визнає або відхиляє частково чи повністю грошові вимоги кредитора (постанови Верховного Суду від 24.10.2019 у справі № 910/10542/18, від 07.11.2019 у справі № 904/9024/16);

- господарський суд зобов`язаний перевірити та надати правову оцінку усім вимогам кредиторів до боржника незалежно від факту їх визнання чи відхилення боржником або разпорядником майна (постанови Верховного Суду від 15.10.2019 у справі № 908/2189/17, від 24.10.2019 у справі № 910/10542/18);

- завданням господарського суду є перевірка заявлених до боржника грошових вимог конкурсних кредиторів на підставі поданих заявниками доказів існування та обґрунтованості цих вимог (подібний висновок викладено у постановах Верховного Суду від 15.10.2019 у справі № 908/2189/17, від 24.10.2019 у справі № 910/10542/18, від 07.11.2019 у справі № 904/9024/16).

Щодо підвищеного стандарту доказування кредиторських вимог у справах про банкрутство.

Суд у справі про банкрутство розглядає заяви з кредиторськими вимогами із застосуванням засад змагальності сторін у справі про банкрутство у поєднанні з детальною перевіркою підстав виникнення грошових вимог кредиторів до боржника, їх характеру, розміру та моменту виникнення. У разі виникнення мотивованих сумнівів сторін у справі про банкрутство щодо обґрунтованості кредиторських вимог, на заявника таких кредиторських вимог покладається обов`язок підвищеного стандарту доказування задля забезпечення перевірки господарським судом підстав виникнення таких грошових вимог, їх характеру, встановлення розміру та моменту виникнення цих грошових вимог (постанови Верховного Суду від 07.10.2020 у справі № 914/2404/19, від 28.01.2021 у справі № 910/4510/20).

Сутність підвищеного стандарту доказування у справах про банкрутство полягає, зокрема, в такому:

- перевірка обґрунтованості та розміру вимог кредитора здійснюється судом незалежно від наявності розбіжностей щодо цих вимог між боржником та особами, які мають право заявляти відповідні заперечення, з одного боку, та кредитором, що заявив грошові вимоги до боржника, з іншого боку;

- при визнанні вимог кредитора у справі про банкрутство суд виходить з того, що визнаними можуть бути лише вимоги, щодо яких подано достатні докази наявності та розміру заборгованості;

- під час розгляду заяви кредитора з грошовими вимогами до боржника у справі про банкрутство визнання боржником або арбітражним керуючим обставин, якими кредитор обґрунтовує свої вимоги (ч.1 статті 75 ГПК України), саме по собі не звільняє іншу сторону від необхідності доведення таких обставин в загальному порядку.

Також суд зазначає, що у справах про банкрутство існує певна відмінність у розгляді та визнанні господарським судом грошових вимог кредиторів до боржника, яка полягає серед іншого, що господарський суд не розглядає по суті спори стосовно заявлених до боржника грошових вимог, а лише встановлює наявність або відсутність відповідного грошового зобов`язання боржника шляхом дослідження документів (накладних, актів, поданих розрахунків, тощо), які надані кредитором в підтвердження його грошових вимог до боржника. (Відповідні висновки наведені у постановах Верховного Суду від 20.06.2019 у справі № 915/535/17, від 25.06.2019 у справі № 922/116/18, від 15.10.2019 у справі № 908/2189/17, від 10.02.2020 у справі № 909/146/19, від 27.02.2020 у справі № 918/99/19). Така судова практика є сталою при застосуванні статей 45-47 КУзПБ (введеного в дію з 21.10.2019 ).

Законодавцем у справах про банкрутство обов`язок доказування обґрунтованості вимог кредитора певними доказами покладено само на заявника грошових вимог. Отже, в даному випадку, суд на підставі поданих до заяви кредитора документів вирішує питання про належне документальне підтвердження цих вимог кредитором-заявником до боржника.

В зв`язку з вищенаведненим, надані кредитором докази мають відповідати засадам належності (стаття 76 ГПК України), допустимості (стаття 77 ГПК України), достовірності (стаття 78 ГПК України) та вірогідності (стаття 79 ГПК України). Отже, комплексне дослідження доказів на предмет їх відповідності законодавчо встановленим вимогам є сутністю суддівського розсуду на стадії встановлення обсягу кредиторських вимог у справі про банкрутство.

ВИСНОВОК СУДУ.

Розглянувши в судовому засіданні матеріали справи, надані суду заяву кредитора та додані до заяви документи, суд вважає, що заява кредитора физичної особи ОСОБА_1 з грошовими вимогами до боржника підлягає частковому визнанню з огляду на наступне.

Дійсно, частина вимог кредитора до боржника була підтверджена рішенням Ленінського районного суду м. Полтави від 18.09.2023 у справі № 641/6406/21, відповідно до якого з боржника було стягнуто 85 252 грн 92 коп. суми матеріального відшкодування, 908 грн 00 коп. судового збіру, 4875 грн витрат на правову допомогу, 3500 грн витрат на проведення оцінки.

Щодо нарахованих кредитором боржнику 3% річних за період з 11.08.2021 по 13.06.2023 на суму 4708,76 грн та індексу інфляції за цей же період у розмірі 30466,08 грн на суму матерального відшкодування у розмірі 85252,92 грн, яка визначено місцевим судом, суд зазначає, наступне.

За частиною 1 статті 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Зазначена норма кореспондується з приписами частини першої статті 193 Господарського кодексу України (далі - ГК України).

Згідно зі статтею 610 ЦК України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).

Положеннями статті 611 ЦК України визначено, що в разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом.

Відповідно до частини першої статті 598 ЦК України зобов`язання припиняється частково або в повному обсязі на підставах, встановлених договором або законом. Зобов`язання припиняється виконанням, проведеним належним чином (стаття 599 ЦК України).

Згідно ст. 25 Закону України "Про страхування" визначено порядок і умови здійснення страхових виплат та страхового відшкодування. Так, здійснення страхових виплат і виплата страхового відшкодування проводяться страховиком згідно з договором страхування на підставі заяви страхувальника (його правонаступника або третіх осіб, визначених умовами страхування) і страхового акта, що складається страховиком або уповноваженою ним особою у формі, визначеній страховиком.

Стаття 20 Закону України "Про страхування" передбачає, що страховик зобов`язаний протягом двох робочих днів, як тільки стане відомо про настання страхового випадку, вжити заходів щодо оформлення всіх необхідних документів для своєчасного здійснення страхової виплати або страхового відшкодування страхувальнику; при настанні страхового випадку здійснити страхову виплату або виплату страхового відшкодування у передбачений договором строк. Страховик несе майнову відповідальність за несвоєчасне здійснення страхової виплати (страхового відшкодування) шляхом сплати страхувальнику неустойки (штрафу, пені), розмір якої визначається умовами договору страхування або законом.

Вказане вище кореспондується з ст.6 Закону України "Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів", відповідно до якої визначено поняття страхового випадку. Так , згідно з цієї статтею визначено, що страховим випадком є дорожньо-транспортна пригода, що сталася за участю забезпеченого транспортного засобу, внаслідок якої настає цивільно-правова відповідальність особи, відповідальність якої застрахована, за шкоду, заподіяну життю, здоров`ю та/або майну потерпілого.

Відповідно до п.22.2 ст.22 Закону України "Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів" встановлено, що у разі настання страхового випадку страховик у межах страхових сум, зазначених у страховому полісі, відшкодовує у встановленому цим Законом порядку оцінену шкоду, заподіяну внаслідок дорожньо-транспортної пригоди життю, здоров`ю, майну третьої особи.

Суд зазначає, що у мотивувальній частині рішення Ленінського районного суду м. Полтави від 18.09.2023 у справі № 641/6406/21, що набрало законної сили, було встановлено, що 12.05.2021р. кредитор звернувся до боржника ТзДВ "Міжнародна страхова компанія" з повідомленням про подію, що має ознаки страхового випадку по факту ДТП за участю належному йому та застрахованого транспортного засобу, що мало місце 03.03.2021р. по вул Полтавський шлях, 27 в м. Харкові. Зазначене вище повідомлення від 12.05.2021 кредитора було отримано боржником ТзДВ "Міжнародна страхова компанія" 17.05.2023р., що було підтверджено рекомендованим повідомленням про вручення поштового відправлення.

Вказане вище, з урахуванням приписів ст.20 Закону України "Про страхування", визначає, що страховику ТзДВ "Міжнародна страхова компанія" стало відомо про настання страхового випадку, відповідно до якого кредитор був зобов`язаний здійснити страхове відшкодування боржнику лише 17.05.2023. Отже, після цієї дати, протягом двох робочих днів кредитор був зобов`язаний здійснити страхове відшкодування боржнику.

За ч. 2 статті 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням установленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Правовий аналіз положень статей 526, 599, 611, 625 ЦК України свідчить, що наявність судового рішення про стягнення суми боргу (страхового відшкодування), яке боржник не виконав, не припиняє правовідносин сторін, не звільняє боржника від відповідальності за невиконання грошового зобов`язання та не позбавляє кредитора права на отримання сум, передбачених статтею 625 цього Кодексу, за увесь час прострочення (див. висновки, викладені у постановах Великої Палати Верховного Суду від 04.07.2018 у справі № 310/11534/13-ц, від 04.06.2019 у справі № 916/190/18, від 08.11.2019 у справі № 127/15672/16-ц).

За змістом частини 2 статті 625 ЦК України нараховані на суму боргу інфляційні втрати та 3 % річних входять до складу грошового зобов`язання і вважаються особливою мірою відповідальності боржника за прострочення грошового зобов`язання, оскільки виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів унаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації (плати) від боржника за користування ним утримуваними грошовими коштами, належними до сплати кредиторові.

Стаття 625 ЦК України розміщена в розділі І "Загальні положення про зобов`язання" книги 5 ЦК України, а тому вона поширює свою дію на всі зобов`язання, якщо інше не передбачено в спеціальних нормах, які регулюють суспільні відносини з приводу виникнення, зміни чи припинення окремих видів зобов`язань.

З урахуванням вищенаведеного, суд зазначає, що кредитор має право нараховувати інфляційні втрати та 3 % річних на суму заборгованості, що підтверджено рішенням суду, проте здійснений розрахунок вказаних сум був зроблений кредитором за період, що не є вірним та відповідаючим наведеним вище висновкам суду. Кредитор мав право нараховувати інфляційні втрати та 3 % річних лише з 17.05.2023 (коли боржнику стало відомо про настання страхового випадку) по 13.06.2023 включно (дата відкриття судом проваження у справі про неспроможність ТзДВ "Міжнародна страхова компанія").

Як вже зазначалось судом вище, а також враховуючи приписи ч.1 та ч.3, ч.4 ст.45 Кодексу України з процедур банкрутства та висновків, що викладені у постановах Верховного Суду від 20.06.2019 у справі № 915/535/17, від 25.06.2019 у справі № 922/116/18, від 15.10.2019 у справі № 908/2189/17, від 10.02.2020 у справі № 909/146/19, від 27.02.2020 у справі № 918/99/19, де визначено, що обов`язок надання належних доказів (документів, розрахунків) суду відноситься виключно до повноважень такого кредитора-заявника, який подає заяву до боржника з грошовими вимогами, а суд лише встановлює наявність або відсутність відповідного грошового зобов`язання боржника.

Відповідно до ч.1 ст. 86 ГПК суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

З урахуванням викладеного, суд визнає вимоги ОСОБА_1 частково на загальну суму 94732,12 грн, з якої: 85252,92 грн - матеріального відшкодування, 908,00 грн - судового збору, 4875 грн - витрати на правову допомогу, 3500 грн - витрати на проведення оцінки та 5368 грн витрати зі сплати судового збору за подання заяви до суду.

Керуючись ст. ст. ст. 44-47 Кодексу України з процедур банкрутства,, ст. ст. ст. 11, 74, 86, 202, 234-236 ГПК України, ГПК України,

УХВАЛИВ:

1. Визнати вимоги кредитора гр. ОСОБА_1 частково в загальній сумі 94732,12 грн, з якої: 85252,92 грн - матеріального відшкодування, 908,00 грн - судового збору, 4875 грн - витрати на правову допомогу, 3500 грн - витрати на проведення оцінки та 5368 грн витрати зі сплати судового збору за подання заяви до суду.

2. Визнати вимоги кредитора конкурсними, але без права вірішального голосу.

3. В решті вимоги кредитора - відхилити.

4. Ухвалу направити кредитору-заявнику, розпоряднику майна, боржнику.

Ухвала набирає законної сили з моменту її прийняття та може бути оскаржена протягом десяти днів з дня складення повного судового рішення.

Ухвала підписана 19.02.2024.

Суддя Міньковський С.В.