ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ХАРКІВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
_______________________________________________________________________
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

14.02.2024м. ХарківСправа № 922/3372/23

Господарський суд Харківської області у складі:

судді Пономаренко Т.О.

при секретарі судового засідання Стеріоні В.С.

розглянувши в порядку загального позовного провадження справу

за позовом Фізичної особи-підприємця Олексюка Сергія Леонідовича ( АДРЕСА_1 ; код ЄДРПОУ: НОМЕР_1 )
до Фізичної особи ОСОБА_1 ( АДРЕСА_2 ; код РНОКПП: НОМЕР_2 )
про стягнення заборгованості
за участю представників:

позивача Трепшиної К.О., адвокат, ордер АЕ №1213992 від 19.07.2023;

відповідача Хоменка Є.О., особисто.

ВСТАНОВИВ:

27.07.2023 Фізична особа-підприємець Олексюк Сергій Леонідович звернувся до Господарського суду Харківської області з позовною заявою до Фізичної особи ОСОБА_1 , в якій просить стягнути з Фізичної особи ОСОБА_1 заборгованість за договором поставки №СТ-16099/01/20 від 24.01.2020 у розмірі 615 536,40 грн., також позивач просить стягнути з відповідача судовий збір у розмірі 9 233,05 грн.

В обґрунтування позову позивач посилається на неналежне виконання відповідачем своїх зобов`язань за договором поставки №СТ-16099/01/20 від 24.01.2020 в частині своєчасної та в повному обсязі оплати товару.

Ухвалою Господарського суду Харківської області від 01.08.2023 залишено без руху позовну заяву Фізичної особи-підприємця Олексюка Сергія Леонідовича.

Ухвалою Господарського суду Харківської області від 09.08.2023 повернуто позовну заяву Фізичної особи-підприємця Олексюка Сергія Леонідовича без розгляду.

Постановою Східного апеляційного господарського суду від 04.10.2023 ухвалу Господарського суду Харківської області від 09.08.2023 у справі №922/3372/23 скасовано. Справу №922/3372/23 направлено до Господарського суду Харківської області для продовження розгляду.

Ухвалою Господарського суду Харківської області від 30.10.2023 заявлено та прийнято самовідвід судді Господарського суду Харківської області Ольшанченка Володимира Івановича від розгляду справи №922/3372/23.

Відповідно до протоколу повторного автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 31.10.2023 для розгляду справи №922/3372/23 призначено суддю Пономаренко Т.О.

Ухвалою Господарського суду Харківської області від 03.11.2023 прийнято позовну заяву (вх.№3372/23 від 27.07.2023) Фізичної особи-підприємця Олексюка Сергія Леонідовича до Фізичної особи ОСОБА_1 про стягнення заборгованості до розгляду та відкрито провадження у справі №922/3372/23. Вирішено справу розглядати за правилами загального позовного провадження. Розпочато підготовче провадження і призначено підготовче засідання на 29 листопада 2023 року.

Протокольною ухвалою Господарського суду Харківської області від 29.11.2023 відкладено підготовче засідання на 20.12.2023.

Протокольною ухвалою Господарського суду Харківської області від 20.12.2023 продовжено строк підготовчого провадження на 30 днів та відкладено підготовче засідання на 10.01.2024.

Протокольною ухвалою Господарського суду Харківської області від 20.12.2023 відкладено підготовче засідання на 17.01.2024.

11.01.2024 через кабінет Електронного Суду від відповідача надійшов відзив на позовну заяву (вх.№823 від 11.01.2024).

У відзиві відповідач підтвердив інформацію позивача про те, що відповідач не здійснював грошових переказів на банківський рахунок позивача в якості оплати за поставлений йому товар, в той же час, відповідач вважає, що всі пункти договору поставки №СТ-16099/01/20 від 24.01.2020 він виконав в повному обсязі без порушень.

За твердженнями відповідача, у відповідності до 2.4 Договору весь товар, який зазначено у наданих видаткових накладних, було повернуто постачальнику за рахунок відповідача, у зв`язку з тим, що даний товар не було продано. Відсутність банківських переказів на рахунки позивача пов`язана з тим, що відповідач не зміг реалізувати наданий товар та змушений був повернути його в повному обсязі постачальнику. З 02 березня 2022 року місто Балаклія Харківської області, де відповідач мешкав та проводив підприємницьку діяльність, зайняли окупаційні війська. З цього ж дня почалось масштабне обкрадання підприємств, магазинів та помешкань громадян. Магазин «Балу», що розташований за адресою: м. Балаклія, площа Казмірука, 3, приміщення якого відповідач орендував, не оминула ця участь. У пошуках збагачення, представники збройних сил Російської Федерації обкрадали безліч разів магазин «Балу», обставини чого були викладені дружиною відповідача ОСОБА_2 у заяві-повідомленні про вчинення кримінального правопорушення, відповідно до якої відділ поліції №1 Ізюмського районного управління поліції Головного управління Національної поліції в Харківській області відкрив кримінальне впровадження. В перший день розкрадання окрім найдорожчої техніки був викрадений сейф, де, окрім іншого, зберігались договори, бухгалтерські звіти та акти передачі товарів. Тому, на сьогодні, відповідач не має змоги надати до суду акти передачі нереалізованого товару. Але, відповідно до пункту 2.4 Договору, як би відповідач не оплатив товар протягом 20-ти банківських днів, то позивач повинен був надати відповідачу письмову згоду на продовження терміну оплати на наступні 20 банківських днів. В зв`язку із вказаним, відповідач вважає, що позивач не надав до суду документи, які повинні бути у разі неоплати та не повернення товарів. Весь товар було повернуто в повному обсязі. І саме тому не було необхідності надавати письмову згоду на продовження терміну оплати.

На переконання відповідача, позивач скористався інформацією про обкрадання його магазину та вирішив надати недостовірну інформацію про відсутність оплати за товар, який насправді було повернуто. Додатково, це підтверджується тим, що протягом останніх трьох років позивач ніяк не реагував на наявність, так званого, боргу зі сторони відповідача.

13.01.2024 через кабінет Електронного Суду від представника позивача надійшла відповідь на відзив (вх.№1145 від 13.01.2024).

У відповіді на відзив представник позивача просила суд залишити без розгляду відзив на позов від 10.01.2024 по справі №922/3372/23.

Клопотання представники відповідача обґрунтовано пропуском відповідачем процесуального строку для подання відзиву.

Протокольною ухвалою Господарського суду Харківської області від 17.01.2024 відкладено підготовче засідання на 31.01.2024.

22.01.2024 через кабінет Електронного Суду від відповідача надійшло заперечення (вх.№1824 від 22.01.2024).

У запереченні відповідач зазначив, що 27.11.2023 він випадково (із застосунку ДІЯ) дізнався про існування позову та відразу зв`язався із представником позивача, який відмовився з ним обговорювати суть справи та направив його до підсистеми «Електронний суд», де того ж дня відповідачу вдалося зареєструватися для того, щоб дізнатися про суть даного позову. Наразі, відповідач є вимушеним біженцем, який отримав тимчасовий прихисток у віддаленій сільській місцевості за кордоном. Через значну віддаленість перебування відповідач має надзвичайно низькі технічні можливості для стабільної роботи в особистому кабінеті «Електронного суду» та застосунку ДІЯ. Тому, незважаючи на дату реєстрації в «Електронному суді», відповідач не зміг вчасно ознайомитись з матеріалами справи та підготувати свої заперечення, а також не зміг прийняти участь у засіданні, що відбулось 29.11.2023, в зв`язку із відсутністю Інтернет з`єднання (яке може бути відсутнім по декілька днів). Але вже 20.12.2023 відповідачу вдалось прийняти участь в судовому засіданні в режимі відеоконференції. Під час цього засідання відповідачем в усній формі було надано ряд пояснень про невизнання заборгованості. З засідання суду відповідач дізнався, що він має в письмовій формі надати позивачу та суду свої заперечення у вигляді відзиву на позовну заяву. Відповідач також зазначив, що він не є фахівцем в галузі права і не маю спеціальних знань для складання процесуальних документів, зокрема відзиву на позовну заяву, і те, що в зв`язку із вторгненням російської армії, втратив всі можливі джерела доходів та не є змоги оплатити послуги адвоката і змушений самостійно захищати свої права. Саме тому, відповідач зміг подати відзив на позовну заяву лише 10.01.2024, що також супроводжувалось постійними технічними збоями.

Суд зазначає, що за приписами ст.42 Господарського процесуального кодексу України учасники справи мають право, зокрема, подавати докази, заяви, клопотання, надавати пояснення суду, свої доводи, міркування щодо питань, які виникають під час судового розгляду.

Строки, в межах яких вчиняються процесуальні дії, встановлюються законом, а якщо такі строки законом не визначені - встановлюються судом (ст.113 ГПК України).

Відповідно до частини другої, третьої та шостої статті 119 Господарського процесуального кодексу України встановлений судом процесуальний строк може бути продовжений судом за заявою учасника справи, поданою до закінчення цього строку, чи з ініціативи суду. Якщо інше не встановлено законом, заява про поновлення процесуального строку, встановленого законом, розглядається судом, у якому належить вчинити процесуальну дію, стосовно якої пропущено строк, а заява про продовження процесуального строку, встановленого судом, - судом, який встановив строк, без повідомлення учасників справи. Про поновлення або продовження процесуального строку суд постановляє ухвалу.

Приписами частини 1, пункту 10 частини 3 статті 2 та частини 2 статті 114 ГПК України визначено, що завданням господарського судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів, пов`язаних із здійсненням господарської діяльності, та розгляд інших справ, віднесених до юрисдикції господарського суду, з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав і законних інтересів фізичних та юридичних осіб, держави. Основними засадами (принципами) господарського судочинства є розумність строків розгляду справи судом, а строк є розумним, якщо він передбачає час, достатній, з урахуванням обставин справи, для вчинення процесуальної дії, та відповідає завданню господарського судочинства.

Відповідно до ст.6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожній фізичній або юридичній особі гарантується право на розгляд судом упродовж розумного строку цивільної, кримінальної, адміністративної або господарської справи, а також справи про адміністративне правопорушення, в якій вона є стороною.

Разом з цим, у статті 6 Конвенції закріплений принцип доступу до правосуддя. Під доступом до правосуддя згідно зі стандартами Європейського суду з прав людини розуміють здатність особи безперешкодно отримати судовий захист та доступ до незалежного і безстороннього вирішення спорів за встановленою процедурою на засадах верховенства права.

Суд також враховує, що право бути почутим є одним з ключових принципів процесуальної справедливості, яка передбачена статтею 129 Конституції України і статтею 6 Конвенції. Учасник справи повинен мати можливість захистити свою позицію в суді. Така можливість сприяє дотриманню принципу змагальності через право особи бути почутою та прийняттю обґрунтованого і справедливого рішення. Загальна концепція справедливого судочинства, яка охоплює основний принцип, згідно з яким провадження має бути змагальним, вимагає, щоб особа була поінформована про порушення справи та хід її розгляду.

Такі принципи господарського судочинства, як рівність усіх учасників судового процесу перед законом і судом, змагальність сторін, диспозитивність та офіційне з`ясування всіх обставин у справі, реалізуються, зокрема, шляхом надання особам, які беруть участь у справі, рівних процесуальних прав й обов`язків, до яких, зокрема, віднесено право знати про дату, час і місце судового розгляду справи, про всі судові рішення, які ухвалюються у справі та стосуються їхніх інтересів, а також право давати усні та письмові пояснення, доводи та заперечення (відповідний правовий висновок викладено у постанові Верховного Суду від 03.08.2022 у справі №909/595/21).

Враховуючи вищевикладене, задля дотримання принципів господарського судочинства, з огляду на зазначені відповідача обставини, які зумовили неможливість подання відзиву на позовну заяву у строк, встановлений судом, господарським судом в підготовчому засіданні було вирішено питання про прийняття відзиву відповідача на позовну заяву до розгляду та долучення його до матеріалів справи.

В підготовчому засіданні 31.01.2024 без виходу до нарадчої кімнати судом було постановлено ухвалу із занесенням її до протоколу судового засідання про закриття підготовчого провадження та призначення справи до судового розгляду по суті на 14.02.2024.

Представник позивача, яка приймала участь в судовому засіданні 14.02.2024 в режимі відеоконференції поза межами приміщення суду, позовні вимоги підтримала та просила суд задовольнити їх в повному обсязі.

Відповідач, який приймав участь в судовому засіданні 14.02.2024 в режимі відеоконференції поза межами приміщення суду, проти задоволення позову заперечував та просив суд відмовити в його задоволенні.

Відповідно до ч.1 ст.7 Закону України "Про судоустрій і статус суддів" кожному гарантується захист його прав, свобод та інтересів у розумні строки незалежним, безстороннім і справедливим судом, утвореним законом.

Згідно з частиною 3 зазначеної статті судова система забезпечує доступність правосуддя для кожної особи відповідно до Конституції та в порядку, встановленому законами України.

Відповідно до статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 4 листопада 1950 року кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом.

У справі "Жоффр де ля Прадель проти Франції" Європейським судом з прав людини наголошено, що реалізуючи п.1 ст.6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод щодо доступності правосуддя та справедливого судового розгляду кожна держава-учасниця цієї Конвенції вправі встановлювати правила судової процедури, в тому числі й процесуальні заборони і обмеження, зміст яких не допустити судовий процес у безладний рух. Правосуддя має бути швидким. Тривала невиправдана затримка процесу практично рівнозначна відмові в правосудді.

Право особи на справедливий і публічний розгляд справи упродовж розумного строку кореспондується з обов`язком добросовісно користуватися наданими законом процесуальними правами, утримуватись від дій, що зумовлюють затягування судового процесу, та вживати надані процесуальним законом заходи для скорочення періоду судового провадження (пункт 35 рішення від 07.07.1989 р. Європейського суду з прав людини у справі "Юніон Еліментарія Сандерс проти Іспанії" (Alimentaria Sanders S.A. v. Spain).

Суд зазначає, що всім учасникам справи надано можливість для висловлення своєї правової позиції по суті позовних вимог, а також судом надано сторонам достатньо часу для звернення із заявами по суті справи та з іншими заявами з процесуальних питань.

Приймаючи до уваги належне повідомлення сторін про розгляд даної справи, а також враховуючи наявність у матеріалах справи достатньої кількості документів для розгляду справи по суті, суд дійшов висновку про її розгляд за наявними матеріалами.

Відповідно до ст.219 ГПК України рішення у даній справі прийнято у нарадчій кімнаті за результатами оцінки доказів, поданих сторонами.

У судовому засіданні 14.02.2024 судом проголошено вступну та резолютивну частини рішення.

Розглянувши матеріали справи, з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, всебічно та повно перевіривши матеріали справи та надані докази, суд встановив наступне.

24.01.2020 між Фізичною особою-підприємцем Олексюком Сергієм Леонідовичем (постачальник) та Фізичною особою-підприємцем Хоменко Євгеном Олександровичем (покупець) було укладено договір поставки №СТ-16099/01/20 (надалі - Договір).

Відповідно до п.1.1 Договору, постачальник зобов`язується в порядку та на умовах, визначених у цьому Договорі, передати у власність покупцеві товар, а покупець зобов`язується в порядку та на умовах, визначених у цьому Договорі, прийняти та оплатити визначений товар в асортименті, кількості та номенклатурі у відповідності з накладними, які є невід`ємною частиною Договору.

Згідно з п.1.2. Договору право власності на товар переходить до покупця в момент його передачі покупцю (представнику покупця).

Ціна за одиницю товару та загальна вартість кожної партії товару визначається у накладній, яка є невід`ємною частиною цього Договору. Загальна вартість Договору не обмежена і визначається шляхом додавання загальної вартості кожної партії товару за всіма накладними (п. 2.1 Договору поставки).

Відповідно до п.2.2. Договору, оплата за товар здійснюється покупцем з відстрочкою платежу на 20 (двадцять) банківських днів з моменту поставки товару за накладною.

Оплата здійснюється банківським переказом на рахунок постачальника, зазначений у розділі 8 «Місцезнаходження та реквізити сторін» даного договору. Платіжне зобов`язання покупця вважається виконаним після зарахування коштів на банківський рахунок постачальника (п.2.3.Договору).

У випадку не оплати товару протягом 20-ти банківських днів, товар має бути повернуто протягом 5 (п`яти) календарних днів постачальнику силами та за рахунок покупця. Постачальник зменшує суму заборгованості покупця на вартість повернутого неоплаченого товару. За письмовою згодою постачальника термін оплати за товар може бути продовжено на наступні 20 (двадцять) банківських днів (п.2.4.Договору).

Поставка товару здійснюється на умовах ЕХМ/ (склад постачальника) м. Дніпро згідно правил Інкотермс-2010. Обов`язок постачальника по поставці товару вважається виконаним у момент передачі партії товару покупцю або перевізнику (п.3.1.Договору).

Доставка товару здійснюється за домовленістю сторін, транспортом покупця, транспортом постачальника або найманим транспортом в кількості та номенклатурі, відповідно до накладних. Доставка товару здійснюється за рахунок покупця, якщо про інше не буде домовленості сторін.

Претензії з приводу некомплектності, якості або дефектів товару приймаються протягом 5 (п`яти) календарних днів з моменту відвантаження товару постачальником. У разі пропуску цього терміну, товар вважається прийнятим покупцем за належною кількістю, комплектністю та якістю (п.3.4.Договору).

Після отримання товару, покупець підписує накладну та направляє цінним листом на поштову адресу постачальника протягом 3 (трьох) календарних днів (п.3.5.Договору).

Всі спори, що виникають у зв`язку або можуть виникнути між сторонами, пов`язані з виконанням, зміною або припиненням Договору, а також інші спори, які можуть з`явитися між сторонами, в зв`язку з даним Договором, можуть бути передані на розгляд до суду відповідної інстанції та підсудності в відповідності до чинного законодавства України (п. 5.1 Договору поставки).

Цей Договір вважається укладеним і набирає чинності з моменту його підписання сторонами та діє до 31 грудня 2022 року, але в будь-якому випадку до повного виконання сторонами всіх взятих на себе зобов`язань (п.6.1.Договору).

Строк дії цього Договору автоматично продовжується на кожний наступний календарний рік, якщо жодна з сторін не надасть письмового повідомлення іншій стороні про свій намір змінити або припинити дію цього Договору щонайменше за 3 місяці до дати закінчення терміну дії. Повідомлення про припинення дії цього Договору має надаватися у письмовій формі цінним листом на поштову та юридичну адресу сторони (п.7.1.Договору).

Пунктом 7.3. Договору сторони погодили, що спеціальна та загальна позовна давність за цим Договором складає сім років.

У разі припинення або ліквідації особи, права та обов`язки припиненої сторони, за даним Договором, переходять її правонаступнику (п.7.7.Договору).

Згідно п.7.10. Договору у разі зміни місцезнаходження та/або інших реквізитів покупець зобов`язується повідомити про це постачальника рекомендованим листом у 3-денний термін. У випадку неповідомлення покупцем постачальника про зміну місцезнаходження та реквізитів всі документи, що стосуються цього договору, у тому числі акти переоцінки, направлені за реквізитами, зазначеними у цьому договорі вважаються доставленими покупцю належним чином і покупець не має права посилатись на неотримання документів у разі спору.

Відповідно до розділу 8 Договору, місцезнаходженням покупця є 64264, Харківська обл., Балаклійський район, село Гусарівка, вулиця Медова, будинок 14.

Як вбачається з матеріалів справи, за період з 28.01.2020 по 22.12.2020 на умовах визначених Договором позивачем було поставлено відповідачу товар згідно наступних видаткових накладних, а саме:

- за видатковою накладною №БТ-09 від 28.01.2020 позивач поставив відповідачу товар (Двигун дизельний (10 л.с./7,35 кВт) ДД190ВЕ) в кількості 3 шт.) усього на суму 35 532,00 грн.;

- за видатковою накладною № БТ-98 від 05.02.2020 позивач поставив відповідачу товар (Мотоблок ДТЗ 570Б, в кількості 2 шт., загальною вартістю 23 941,80 грн; Мотоблок Кентавр МБ2060Д-3 в кількості 1 шт. загальною вартістю 14 008,50 грн.) усього на суму 37 950,30 грн.;

- за видатковою накладною № БТ-52 від 12.02.2020 позивач поставив відповідачу товар (Мотоблок Кентавр МБ40-2, в кількості 6 шт., загальною вартістю 52 638,00 грн.) усього на суму 52 638,00 грн.;

- за видатковою накладною № БТ-85 від 17.02.2020 позивач поставив відповідачу товар (Кормоподрібнювач ДТЗ КР-20С, в кількості 2 шт.) усього на суму 14 983,10 грн.;

- за видатковою накладною № БТ-70 від 07.09.2020 позивач поставив відповідачу товар (Мотоблок Кентавр МБ2060Д-4, в кількості 5 шт., загальною вартістю 63 550,00 грн; Мотоблок Кентавр МБ2070Б-4, в кількості 6 шт., загальною вартістю 57 270,00 грн; Мотоблок Кентавр МБ2010Д-3, в кількості 2 шт., загальною вартістю 28 858,00 грн.) усього на суму 149 628,00 грн.;

- за видатковою накладною № БТ-21 від 08.09.2020 позивач поставив відповідачу товар (Мотоблок Кентавр МБ1010Е-5 в зборі, в кількості 1 шт., загальною вартістю 20 421,00 грн; Мотоблок Кентавр МБ1081Д-5 в зборі, в кількості 1 шт., загальною вартістю 18 271,00 грн.) усього на суму 38 692,00 грн.;

- за видатковою накладною № БТ-99 від 18.11.2020 позивач поставив відповідачу товар (Мотоблок Белмотор МБ2060Д (4.00-10), в кількості 5 шт., загальною вартістю 62 290,00 грн; Мотоблок Белмотор МБ2070Б (4.00-10), в кількості 5 шт., загальною вартістю 49 270,00 грн; Мотоблок Кентавр МБ40-1С, в кількості 4 шт., загальною вартістю 47 148,00 грн.) усього на суму 158 708,00 грн.;

- за видатковою накладною № БТ-38 від 22.12.2020 позивач поставив відповідачу товар (Мотоблок Кентавр МБ1010Е-7 в комплекті з фрезою, в кількості 5 шт.) усього на суму 127 405,00 грн.

Загальна вартість поставленого відповідачу товару за вищезазначеними накладними становить 615 536,40 грн.

Як стверджує позивач, всупереч взятих на себе по Договору зобов`язань, відповідач не здійснював грошових переказів на банківський рахунок позивача в якості оплати за поставлений йому товар, що підтверджується банківською випискою по рахунку позивача за період з 24.01.2020 по 26.07.2023.

В свою чергу відповідач проти факту отримання товару згідно вищезазначених видаткових накладних не заперечує. Проте, за твердженнями відповідача, у відповідності до 2.4 Договору весь товар, який зазначено у відповідних накладних, було повернуто позивачу у зв`язку з тим, що даний товар не було продано. Однак відповідну документацію відповідач надати не може, оскільки вона була викрадена.

На підтвердження своєї позиції відповідач надав витяг з Єдиного реєстру досудових розслідувань та договір оренди нежитлового приміщення №01-03/19 від 26.02.2019.

Надаючи правову кваліфікацію викладеним обставинам з урахуванням фактичних та правових підстав позовних вимог, суд виходить з наступного.

Пунктом 3 частини 1 статті 174 Господарського кодексу України вcтановлено, що господарські зобов`язання можуть виникати, зокрема, з господарського договору та інших угод, передбачених законом, а також з угод, не передбачених законом, але таких, які йому не суперечать.

Статтями 6, 627 ЦК України визначено, що сторони є вільними в укладені договору, в виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог Цивільного кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Частиною 1 статті 626 ЦК України визначено, що договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

Частиною 1 статті 629 ЦК України встановлено, що договір є обов`язковим для виконання сторонами.

В частинах 1,2 статті 638 ЦК України зазначено, що договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.

Статтями 509 ЦК України передбачено, що зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Зобов`язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 цього Кодексу. Зобов`язання має ґрунтуватися на засадах добросовісності, розумності та справедливості.

Приписами частини 1 статті 526 ЦК України визначено, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Частиною 1 статтею 527 ЦК України передбачено, що боржник зобов`язаний виконати свій обов`язок, а кредитор - прийняти виконання особисто, якщо інше не встановлено договором або законом, не випливає із суті зобов`язання чи звичаїв ділового обороту.

Стаття 599 ЦК України передбачає, що зобов`язання припиняється виконанням, проведеним належним чином.

Частиною 1 статті 628 ЦК України встановлено, що зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Як встановлено судом, 24.01.2020 між Фізичною особою-підприємцем Олексюком Сергієм Леонідовичем (постачальник) та Фізичною особою-підприємцем Хоменко Євгеном Олександровичем (покупець) було укладено договір поставки №СТ-16099/01/20, відповідно до п.1.1 якого, постачальник зобов`язується в порядку та на умовах, визначених у цьому Договорі, передати у власність покупцеві товар, а покупець зобов`язується в порядку та на умовах, визначених у цьому Договорі, прийняти та оплатити визначений товар в асортименті, кількості та номенклатурі у відповідності з накладними, які є невід`ємною частиною Договору.

Частиною 1 статті 712 ЦК України визначено, що за договором поставки продавець (постачальник), який здійснює підприємницьку діяльність, зобов`язується передати у встановлений строк (строки) товар у власність покупця для використання його у підприємницькій діяльності або в інших цілях, не пов`язаних з особистим, сімейним, домашнім або іншим подібним використанням, а покупець зобов`язується прийняти товар і сплатити за нього певну грошову суму.

Згідно ч.2 ст.265 Господарського кодексу України договір поставки укладається на розсуд сторін або відповідно до державного замовлення.

Сторонами договору поставки можуть бути суб`єкти господарювання, зазначені у пунктах 1, 2 частини другої статті 55 цього Кодексу (ч.3 ст.265 ГК України).

Сторони для визначення умов договорів поставки мають право використовувати відомі міжнародні звичаї, рекомендації, правила міжнародних органів та організацій, якщо це не заборонено прямо або у виключній формі цим Кодексом чи законами України (ч.3 ст.265 ГК України).

Відповідно до статті 1 Закону України "Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні" господарська операція - це дія або подія, яка викликає зміни в структурі активів та зобов`язань, власному капіталі підприємства.

Первинний документ - це документ, який містить відомості про господарську операцію.

Згідно частин першої, другої статті 9 Закону України "Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні" підставою для бухгалтерського обліку господарських операцій є первинні документи. Для контролю та впорядкування оброблення даних на підставі первинних документів можуть складатися зведені облікові документи. Первинні та зведені облікові документи можуть бути складені у паперовій або в електронній формі та повинні мати такі обов`язкові реквізити: назву документа (форми); дату складання; назву підприємства, від імені якого складено документ; зміст та обсяг господарської операції, одиницю виміру господарської операції; посади осіб, відповідальних за здійснення господарської операції і правильність її оформлення; особистий підпис або інші дані, що дають змогу ідентифікувати особу, яка брала участь у здійсненні господарської операції.

Вказаний перелік обов`язкових реквізитів документа кореспондується з п. 2.4 Положення про документальне забезпечення записів у бухгалтерському обліку, затверджений наказом Міністерства фінансів України № 88 від 24.05.1995, згідно з яким первинні документи повинні мати такі обов`язкові реквізити: найменування підприємства, установи, від імені яких складений документ, назва документа (форми), дата складання, зміст та обсяг господарської операції, одиниця виміру господарської операції (у натуральному та/або вартісному виразі), посади і прізвища осіб, відповідальних за здійснення господарської операції і правильність її оформлення, особистий підпис або інші дані, що дають змогу ідентифікувати особу, яка брала участь у здійсненні господарської операції.

Пунктом 2.5 вказаного Положення передбачено, що документ має бути підписаний особисто, а підпис може бути скріплений печаткою.

Як було встановлено судом, на виконання умов Договору позивач передав, а відповідач прийняв товар на загальну суму 615 536,40 грн. згідно наступних видаткових накладних:

- за видатковою накладною №БТ-09 від 28.01.2020 на суму 35 532,00 грн.;

- за видатковою накладною №БТ-98 від 05.02.2020 на суму 37 950,30 грн.;

- за видатковою накладною №БТ-52 від 12.02.2020 на суму 52 638,00 грн.;

- за видатковою накладною №БТ-85 від 17.02.2020 на суму 14 983,10 грн.;

- за видатковою накладною №БТ-70 від 07.09.2020 на суму 149 628,00 грн.;

- за видатковою накладною №БТ-21 від 08.09.2020 на суму 38 692,00 грн.;

- за видатковою накладною №БТ-99 від 18.11.2020 на суму 158 708,00 грн.;

- за видатковою накладною №БТ-38 від 22.12.2020 на суму 127 405,00 грн.

Вказаний товар було отримано відповідачем без жодних зауважень чи заперечень.

Згідно з ч.1 ст.530 ЦК України, якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

Відповідно до частини 2 статті 712 ЦК України, до договору поставки застосовуються загальні положення про купівлю-продаж, якщо інше не встановлено договором, законом або не випливає з характеру відносин сторін.

Пунктом 1 статті 692 ЦК України передбачено, що покупець зобов`язаний оплатити товар після його прийняття або прийняття товаророзпорядчих документів на нього, якщо договором або актами цивільного законодавства не встановлений інший строк оплати товару.

Покупець зобов`язаний сплатити продавцеві повну ціну переданого товару (ч.2 ст.692 ЦК України).

Згідно з п.1.2. Договору право власності на товар переходить до покупця в момент його передачі покупцю (представнику покупця).

Відповідно до п.2.2. Договору, оплата за товар здійснюється покупцем з відстрочкою платежу на 20 (двадцять) банківських днів з моменту поставки товару за накладною.

Пунктом 2.4. Договору сторони визначили, що у випадку не оплати покупцем товару протягом 20-ти банківських днів, товар має бути повернуто протягом 5 (п`яти) календарних днів постачальнику силами та за рахунок покупця. Постачальник зменшує суму заборгованості покупця на вартість повернутого неоплаченого товару. За письмовою згодою постачальника термін оплати за товар може бути продовжено на наступні 20 (двадцять) банківських днів.

Доказів оплати відповідачем товару, отриманого на підставі за видаткових накладних №БТ-09 від 28.01.2020, №БТ-98 від 05.02.2020, №БТ-52 від 12.02.2020, №БТ-85 від 17.02.2020, №БТ-70 від 07.09.2020, №БТ-21 від 08.09.2020, №БТ-99 від 18.11.2020 та №БТ-38 від 22.12.2020 на загальну суму 615 536,40 грн. у встановлений Договору строк матеріали справи не містять.

Письмової згоди позивача стосовно продовження відповідачу терміну оплати за товар, визначеного п.2.2. Договору, матеріали справи також не містять.

Жодного належного чи допустимого доказу повернення спірного товару позивачу, відповідач також не надав.

Натомість, відповідач надав витяг з Єдиного реєстру досудових розслідувань та договір оренди нежитлового приміщення №01-03/19 від 26.02.2019.

Згідно витягу з Єдиного реєстру досудових розслідувань 19.12.2023 ОСОБА_2 звернулась до Відділу поліції №1 Ізюмського районного управління поліції Головного управління Національної поліції в Харківській області із заявою про вчинення кримінального правопорушення. Відповідно до матеріалів, які зареєстровані у ЖЄО №7384 від 19.12.2023, мало місце порушення порядків ведення війни військовими формуваннями РФ, що полягало у незаконному заволодінню товаром з магазину "Балу", який розташований за адресою: АДРЕСА_3 , в наслідок чого спричинено матеріальну шкоду ОСОБА_2 .

Як пояснив відповідач в судовому засіданні, ОСОБА_2 є його дружиною.

Згідно договору оренди нежитлового приміщення №01-03/19 від 26.02.2019 ФОП Хоменко Євген Олександрович орендував приміщення за адресою: АДРЕСА_3 .

Суд констатує, що надані відповідачем докази жодним чином не підтверджують втрату (знищення) документів. Зокрема, згідно витягу з Єдиного реєстру досудових розслідувань ОСОБА_2 звернулась до Відділу поліції №1 Ізюмського районного управління поліції Головного управління Національної поліції в Харківській області із заявою про вчинення кримінального правопорушення, що полягало у незаконному заволодінню товаром з магазину "Балу".

Інформації про зникнення будь-яких документів вказаний витяг не містить.

Доказів звернення відповідача до правоохоронних органів стосовно викрадення його документації матеріали справи не містять.

При цьому, суд звертає увагу на ту обставину, що із заявою про вчинення кримінального правопорушення ОСОБА_2 звернулась до Відділу поліції лише 19.12.2023, тобто після того, як відповідач дізнався про відкриття провадження у цій справі №922/3372/23, а саме майже через два роки після вторгнення окупаційних військ, зокрема, на територію м. Балаклія.

Водночас відповідач, стверджуючи про викрадення окупаційними військами сейфу з договорами, бухгалтерськими звітами та актами передачі товарів, все ж таки надав суду договір оренди нежитлового приміщення №01-03/19, датований 26.02.2019.

Відтак суд ставить під сумнів твердження відповідача стосовно розкрадання документації, в тому числі і тієї, що стосувалася спірного Договору.

Доказів існування такої документації чи того, що відповідна документація взагалі знаходилась в приміщенні за адресою: АДРЕСА_3 , відповідач не надав.

Відповідно до частин першої та третьої статті 13 ГПК України судочинство у господарських судах здійснюється на засадах змагальності сторін. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом.

Обов`язок із доказування слід розуміти як закріплену в процесуальному та матеріальному законодавстві міру належної поведінки особи, що бере участь у судовому процесі, із збирання та надання доказів для підтвердження свого суб`єктивного права, що має за мету усунення невизначеності, яка виникає в правовідносинах у разі неможливості достовірно з`ясувати обставини, які мають значення для справи. Важливим елементом змагальності процесу є стандарти доказування - спеціальні правила, якими суд має керуватися при вирішення справи. Ці правила дозволяють оцінити, наскільки вдало сторони виконали вимоги щодо тягаря доказування і наскільки вони змогли переконати суд у своїй позиції, що робить оцінку доказів більш алгоритмізованою та обґрунтованою (постанова Верховного Суду від 22 квітня 2021 року у справі № 904/1017/20).

Так, відповідно до статті 76 ГПК України належними є докази, на підставі яких можна встановити обставини, які входять у предмет доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування. Предметом доказування є обставини, які підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.

За статтею 79 ГПК України наявність обставини, на яку сторона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, вважається доведеною, якщо докази, надані на підтвердження такої обставини, є більш вірогідними, ніж докази, надані на її спростування. Питання про вірогідність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.

Велика Палата Верховного Суду неодноразово наголошувала на необхідності застосування передбачених процесуальним законом стандартів доказування та зазначала, що принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин справи. Зокрема, цей принцип передбачає покладення тягаря доказування на сторони. Водночас цей принцип не створює для суду обов`язку вважати доведеною та встановленою обставину, про яку стверджує сторона. Таку обставину треба доказувати таким чином, аби реалізувати стандарт більшої переконливості, за яким висновок про існування стверджуваної обставини з урахуванням поданих доказів видається вірогіднішим, ніж протилежний. Тобто певна обставина не може вважатися доведеною, допоки інша сторона її не спростує (концепція негативного доказу), оскільки за такого підходу принцип змагальності втрачає сенс (пункт 81 постанови Великої Палати Верховного Суду від 18 березня 2020 року у справі № 129/1033/13-ц, провадження № 14-400цс19; пункт 9.58 постанови Великої Палати Верховного Суду від 16 листопада 2021 року у справі № 904/2104/19, провадження № 12-57гс21).

Повертаючись до стандартів доказування, передбачених процесуальним законом, суд зазначає, що покладений на суд обов`язок оцінювати докази, обставини справи з огляду на їх вірогідність передбачає, що висновки суду можуть будуватися на умовиводах про те, що факти, які розглядаються, скоріше були (мали місце), аніж не були.

Кожна із сторін судового спору самостійно визначає докази, які, на її думку, належним чином підтверджують або спростовують заявлені позовні вимоги. Суд з дотриманням вимог щодо всебічного, повного, об`єктивного та безпосереднього дослідження наявних у справі доказів визначає певну сукупність доказів, з урахуванням їх вірогідності та взаємного зв`язку, які, за його внутрішнім переконанням, дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, що входять до предмета доказування. Сторона судового спору, яка не погоджується з доводами опонента, має їх спростовувати шляхом подання відповідних доказів, наведення аргументів, надання пояснень тощо. Інакше принцип змагальності, задекларований у статті 13 ГПК України, втрачає сенс.

В будь якому випадку, обов`язок відповідача заперечувати проти доводів позивача стосовно наявності у відповідача спірної заборгованості за товар покладається на останнього шляхом надання всіх наявних у нього доказів на спростування кожного заявленого позивачем аргументу.

Однак цього відповідачем у справі зроблено не було.

Зокрема, відповідачем не надано жодного доказу на спростування наявності у нього заборгованості за товар, отриманий згідно видаткових накладних №БТ-09 від 28.01.2020, №БТ-98 від 05.02.2020, №БТ-52 від 12.02.2020, №БТ-85 від 17.02.2020, №БТ-70 від 07.09.2020, №БТ-21 від 08.09.2020, №БТ-99 від 18.11.2020 та №БТ-38 від 22.12.2020, на загальну суму 615 536,40 грн.

Доказів протилежного матеріали справи не містять.

Водночас суд зазначає, що відповідно до статті 3 ГК України під господарською діяльністю розуміється діяльність суб`єктів господарювання у сфері суспільного виробництва, спрямована на виготовлення та реалізацію продукції, виконання робіт чи надання послуг вартісного характеру, що мають цінову визначеність. Господарська діяльність, що здійснюється з метою одержання прибутку, є підприємництвом, а суб`єкти підприємництва - підприємцями.

Згідно із частиною першою статті 128 ГК України громадянин визнається суб`єктом господарювання в разі здійснення ним підприємницької діяльності за умови державної реєстрації його як підприємця без статусу юридичної особи відповідно до статті 58 цього Кодексу.

За частиною першою статті 173 ГК України зобов`язання, що виникає між суб`єктом господарювання та іншим учасником (учасниками) відносин у сфері господарювання з підстав, передбачених цим Кодексом, у силу якого один суб`єкт (зобов`язана сторона) зобов`язаний вчинити певну дію господарського чи управлінсько-господарського характеру на користь іншого суб`єкта (виконати роботу, передати майно, сплатити гроші, надати інформацію тощо), або відмовитися від певних дій, а інший суб`єкт (управнена сторона) має право вимагати від зобов`язаної сторони виконання її обов`язку, є господарським зобов`язанням.

За положеннями статті 51 ЦК України до підприємницької діяльності фізичних осіб застосовуються нормативно-правові акти, що регулюють підприємницьку діяльність юридичних осіб, якщо інше не встановлено законом або не випливає із суті відносин.

Відповідно до статті 52 ЦК України фізична особа - підприємець відповідає за зобов`язаннями, пов`язаними з підприємницькою діяльністю, усім своїм майном, крім майна, на яке згідно із законом не може бути звернено стягнення.

За змістом статей 51, 52, 598-609 ЦК України, статей 202-208 ГК України, частини восьмої статті 4 Закону України від 15 травня 2003 року № 755-IV «Про державну реєстрацію юридичних осіб, фізичних осіб - підприємців та громадських формувань» у випадку припинення підприємницької діяльності фізичної особи - підприємця (із внесенням до Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб - підприємців та громадських формувань запису про державну реєстрацію такого припинення) її обов`язок укласти обов`язковий до укладення договір не припиняється, а продовжує існувати, оскільки вона як фізична особа не перестає існувати та відповідає за своїми зобов`язаннями, пов`язаними з підприємницькою діяльністю, усім своїм майном.

Відповідна правова позиція викладена у постанові Великої Палати Верховного Суду від 25 червня 2019 року у справі №904/1083/18.

Отже позивач, звертаючись до господарського суду з цим позовом, обґрунтовано визначив належність спору до господарської юрисдикції відповідно до суб`єктного складу та змісту правовідносин сторін як таких, що виникли з обов`язку покупця з оплати товару, який на час укладання спірного Договору поставки мав статус фізичної особи - підприємця, і цей обов`язок у відповідача із втратою ним статусу фізичної особи - підприємця не припинився.

Відповідно до вимог частини 1 статті 73 ГПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Згідно частини 1 статті 74 ГПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Зі змісту статті 77 ГПК України вбачається, що обставини, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Докази, одержані з порушенням закону, судом не приймаються.

Статтею 86 ГПК України встановлено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також вірогідність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Принцип рівності сторін у процесі вимагає, щоб кожній стороні надавалася розумна можливість представляти справу в таких умовах, які не ставлять цю сторону у суттєво невигідне становище відносно другої сторони (п.87 Рішення Європейського суду з прав людини у справі "Салов проти України" від 06.09.2005р.).

Гарантуючи право на справедливий судовий розгляд, стаття 6 Конвенції в той же час не встановлює жодних правил щодо допустимості доказів або їх оцінки, що є предметом регулювання, в першу чергу, національного законодавства та оцінки національними судами (рішення Європейського суду з прав людини у справі Трофимчук проти України, no. 4241/03 від 28.10.2010 року).

Принцип змагальності процесу означає, що кожній стороні повинна бути надана можливість ознайомитися з усіма доказами та зауваженнями, наданими іншою стороною, і відповісти на них (п. 63 Рішення Європейського суду з прав людини у справі Руїс-Матеос проти Іспанії від 23 червня 1993 р.).

Захищене статтею 6 Європейської конвенції з прав людини право на справедливий судовий розгляд також передбачає право на змагальність провадження. Кожна сторона провадження має бути поінформована про подання та аргументи іншої сторони та має отримувати нагоду коментувати чи спростовувати їх.

Дія принципу змагальності ґрунтується на переконанні: протилежність інтересів сторін найкраще забезпечить повноту матеріалів справи через активне виконання сторонами процесу тільки їм притаманних функцій. Принцип змагальності припускає поєднання активності сторін у забезпеченні виконання ними своїх процесуальних обов`язків із забезпеченням судом умов для здійснення наданих їм прав.

У п.26 рішення від 15.05.2008р. Європейського суду з прав людини у справі Надточій проти України суд нагадує, що принцип рівності сторін - один із складників ширшої концепції справедливого судового розгляду - передбачає, що кожна сторона повинна мати розумну можливість представляти свою сторону в умовах, які не ставлять її в суттєво менш сприятливе становище у порівнянні з опонентом.

Питання справедливості розгляду не обов`язково постає у разі відсутності будь-яких інших матеріалів на підтвердження отриманих доказів, слід мати на увазі, що у разі, якщо доказ має дуже вагомий характер і якщо відсутній ризик його недостовірності, необхідність у підтверджувальних доказах відповідно зменшується (рішення Європейського суду з прав людини у справі Яременко проти України, no. 32092/02 від 12.06.2008 року).

Правосуддя за своєю суттю визнається таким лише за умови, що воно відповідає вимогам справедливості і забезпечує ефективне поновлення в правах (абзац десятий пункту 9 Рішення Конституційного Суду України від 30.01.2003 № 3-рп/2003).

Згідно з вимогами частини 1 статті 14 ГПК України, суд розглядає справи не інакше, як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у господарських справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Оцінивши подані докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на повному, всебічному й об`єктивному розгляді в судовому засіданні всіх обставин в їх сукупності, враховуючи викладені обставини справи і наведені норми законодавства, що врегульовують спірні правовідносини сторін, суд надані позивачем докази в їх сукупності на підтвердження своїх доводів визнає більш вірогідними, ніж докази надані відповідачем на підтвердження наведених ним обставин.

Будь-яких інших належних та допустимих доказів в розумінні вимог статей 73, 77 ГПК України, які б підтверджували факт виконання відповідачем умов укладеного між сторонами Договору поставки в частині оплати товару чи його повернення позивачу матеріали справи не містять, а тому суд погоджується з позивачем про наявність підстав для стягнення з відповідача заборгованості за товар, отриманий згідно видаткових накладних №БТ-09 від 28.01.2020, №БТ-98 від 05.02.2020, №БТ-52 від 12.02.2020, №БТ-85 від 17.02.2020, №БТ-70 від 07.09.2020, №БТ-21 від 08.09.2020, №БТ-99 від 18.11.2020 та №БТ-38 від 22.12.2020, в розмірі 615 536,40 грн.

Аналізуючи питання обсягу дослідження доводів сторін та їх відображення у судовому рішенні, Суд спирається на висновки, що зробив Європейський суд з прав людини у рішенні від 18.07.2006 у справі "Проніна проти України", в якому Європейський суд з прав людини зазначив, що п.1 ст.6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі ст.6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи.

З огляду на зазначене, суд приходить до висновку про обґрунтованість позовних вимог, у зв`язку з чим позов підлягає задоволенню в повному обсязі.

Відповідно до п.2 ч.1 ст.129 ГПК України, судовий збір покладається у спорах, що виникають при виконанні договорів та з інших підстав, - на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Враховуючи те, що суд задовольнив позов повністю, у відповідності ст.129 Господарського процесуального кодексу України витрати щодо сплати судового збору підлягають стягненню з відповідача у повному обсязі.

На підставі викладеного та керуючись статтями 4, 20, 73, 74, 86, 129, 233, 236-241 Господарського процесуального кодексу України, суд

ВИРІШИВ:

Позов Фізичної особи-підприємця Олексюка Сергія Леонідовича до Фізичної особи ОСОБА_1 про стягнення заборгованості задовольнити.

Стягнути з Фізичної особи ОСОБА_1 ( АДРЕСА_2 ; код РНОКПП: НОМЕР_2 ) на користь Фізичної особи-підприємця Олексюка Сергія Леонідовича ( АДРЕСА_1 ; код ЄДРПОУ: НОМЕР_1 ) заборгованість за Договором поставки №СТ-16099/01/20 від 24.01.2020 у розмірі 615 536 (шістсот п`ятнадцять тисяч п`ятсот тридцять шість) грн. 40 коп. та витрати по сплаті судового збору у розмірі 9 233 (дев`ять тисяч двісті тридцять три) грн. 05 коп.

Видати наказ після набрання рішенням законної сили.

Рішення може бути оскаржене безпосередньо до Східного апеляційного господарського суду протягом двадцяти днів з дня складання повного тексту рішення відповідно до ст.ст. 256, 257 Господарського процесуального кодексу України.

Рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Повне рішення складено "22" лютого 2024 р.

Суддя Т.О. Пономаренко