ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ЧЕРНІВЕЦЬКОЇ ОБЛАСТІ
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

08 лютого 2024 року м. ЧернівціСправа № 926/4285/23

Господарський суд Чернівецької області у складі судді Ніколаєва Михайла Ілліча,

секретар судового засідання Голіней Я.І.,

за участі представників:

позивача: Ткаченко Ю.О., адвокат (в режимі ВКЗ)

відповідача: Бобик Й.Б., адвокат

третьої особи: не з`явився

розглянув матеріали справи за позовом Фізичної особи-підприємця Кармелюка Олександра Олександровича

до Фізичної особи-підприємця Тодорчук Діани Віталіївни

третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідача Фізична особа-підприємець Мангул Віталій Сергійович

про стягнення грошових коштів в сумі 226 010,80 грн.

І. Стислий виклад позицій сторін по суті позовних вимог

Фізична особа-підприємець Кармелюк Олександр Олександрович звернувся до Господарського суду Чернівецької області із позовною заявою до Фізичної особи-підприємця Тодорчук Діани Віталіївни про стягнення штрафу в сумі 225085,79 грн за порушення термінів доставки вантажу згідно договору №02/04/23 від 02.04.2023 на міжнародні перевезення вантажів автомобільним транспортом та 925,01 грн 3% річних, що нараховані за період з 26.07.2023 по 22.09.2023.

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що згідно умов укладеного між сторонами договору відповідач, як експедитор, зобов`язався надати позивачу, як замовнику, послуги з організації перевезень вантажу згідно заявки №10-05-1 від 10.05.2023 за маршрутом Київ-Умань-Костанай-Алмати у строк до 20.06.2023, проте вантаж був доставлений лише 01.07.2023, внаслідок чого на підставі п. 5.12 договору позивач нарахував відповідачу штраф за прострочення термінів доставки товару у сумі 6154,93 доларів США, що станом на 22.09.2023 еквівалентно 225 085,79 грн та 3% річних у розмірі 925,01 грн.

Представник відповідача проти позову заперечив, посилаючись на те, що у підписаному відповідачем примірнику договору відсутній п. 5.12, тобто сторони договору не обумовили відповідальність за порушення термінів доставки.

Укладаючи договір на міжнародне перевезення вантажів автомобільним транспортом, відповідач підписав два примірники договору та відправив їх позивачу простим поштовим відправленням, проте оригінал його примірнику з підписом та печаткою позивача назад не отримав.

Представник відповідача спростовує твердження позивача про те, що доставка вантажу здійснена лише 01.07.2023, оскільки у міжнародній товарно-транспортній накладній CMR №000540 взагалі відсутні відмітки про дату одержання вантажу.

Зазначена у міжнародній товарно-транспортній накладній CMR №000540 відмітка СВХ «РосКазДистрибьюшн» не може бути взята до уваги, адже проставлена в розділі 13, а не 24 щодо дати отримання вантажу. Одержувачем (покупцем) вантажу є ТОО «СК-Фармацик», а не СВХ «РосКазДистрибьюшн», повноваження якого на отримання вантажу позивачем не доведені.

Представник відповідача звернув увагу суду на необґрунтованість вимог про стягнення 3% річних, оскільки ч.2 ст. 625 Цивільного кодексу України стосується прострочення виконання боржником грошового зобов`язання, натомість штраф за порушення термінів доставки як різновид неустойки не є грошовим зобов`язанням, а одним із способів забезпечення його виконання, тож нарахування 3 % річних є безпідставними.

У додаткових поясненнях представник позивача зазначив, що станом на 16.12.2023 року відповідач не надіслав копію договору у надрукованому вигляді, тому у позивача є лише електронна копія укладеного договору, яка враховуючи вимоги укладеного договору, вважається оригіналом електронного договору №02/04/23 від 02.04.2023.

ІІ. Процесуальні дії у справі

Протоколом автоматичного розподілу судової справи між суддями від 07.08.2023 року позовну заяву передано судді Ніколаєву М.І.

Ухвалою суду від 06.10.2023 позовну заяву залишено без руху та встановлено позивачу строк у 10 календарних днів з дня вручення цієї ухвали для усунення недоліків позовної заяви.

16.10.2023 від позивача надійшла заява про усунення недоліків позовної заяви, а саме надано докази надіслання відповідачу копії позовної заяви з доданими до неї документами.

Ухвалою суду від 19.10.2023 відкрито загальне позовне провадження та призначено підготовче засідання на 07.11.2023.

Ухвалою суду від 03.11.2023 задоволено клопотання представника позивача про проведення судового засідання 07.11.2023 в режимі відеоконференції.

07.11.2023 від адвоката відповідача надійшло клопотання про витребування у Фізичної особи-підприємця Кармелюка Олександра Олександровича оригіналу договору №02/04/23 від 02.04.2023.

Крім того, адвокатом відповідача подано клопотання про залучення в якості третіх осіб без самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідача ТОО «СК-Фармация», як одержувача майна та Фізичну особу-підприємця Мангула Віталія Сергійовича, як перевізника вантажу.

Ухвалою суду від 07.11.2023 на підставі ч.6 ст. 91 Господарського процесуального кодексу України (далі - ГПК України) задоволено клопотання представника відповідача про витребування у позивача оригіналу договору №02/04/23 від 02.04.2023, у задоволенні клопотання про залучення ТОО «СК-Фармация» до участі у справі в якості третьої особи - відмовлено.

У підготовчому судовому засіданні 07.11.2023 оголошено перерву до 29.11.2023.

Ухвалою суду від 29.11.2023 підготовче судове засідання відкладено на 18.12.20232 та повторно витребувано у позивача оригіналу договору №02/04/23 від 02.04.2023.

12.12.2023 від представника відповідача надійшли додаткові пояснення по справі, в яких він просив долучити до матеріалів справи договір перевезення від 10.01.2022 №010/01/22, укладений між відповідачем та Фізичною особою-підприємцем Мангулом В.С.

Ухвалою суду від 18.12.2023 залучено до участі у справі в якості третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідача ФОП Мангула В.С., підготовче судове засідання відкладено на 16.01.2024.

У зв`язку із оголошенням системою цивільної оборони в м. Чернівці та Чернівецькій області повітряної тривоги судове засідання 16.01.2024 не відбулось, ухвалою суду від 16.01.2023 підготовче судове засідання призначено на 25.01.2024.

Ухвалою суду від 25.01.2024 закрито підготовче провадження у справі, розгляд справи по суті призначено на 08.02.2024.

У судове засідання 08.02.2024 третя особа не з`явилася, про причини неявки суд не повідомила.

Представник відповідача до закінчення судових дебатів в порядку ч.8 ст. 129 ГПК України зробив заяву про надання протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду доказів в підтвердження розміру судових витрат на професійну правничу допомогу.

Представник позивача у судовому засіданні позовні вимоги підтримав. Представник відповідача проти позову заперечив.

Відповідно до ч.ч.1, 2 ст.233 ГПК України суди ухвалюють рішення іменем України негайно після закінчення судового розгляду. Рішення приймаються в нарадчій кімнаті складом суду, який розглянув справу.

Після виходу з нарадчої кімнати відповідно до ст.240 ГПК України у судовому засіданні 08.02.2024 проголошено вступну та резолютивну частини рішення.

III. Фактичні обставини справи, встановлені судом.

В матеріалах справи міститься копія завіреного адвокатом позивача договору №02/04/23 від 02.04.2023 на міжнародні перевезення вантажів автомобільним транспортом (далі договір), в якому зазначено, що він укладений між Фізичною особою-підприємцем Кармелюком Олександром Олександровичем (далі ФОП Кармелюк О.О.) та Фізичною особою-підприємцем Тодорчук Діаною Віталіївною (далі ФОП Тодорчук Д.В.).

Оригінал даного договору суду не надано.

Пунктом 7.1 копії даного договору передбачено, що він набуває чинності з моменту його підписання. Іншої форми укладення договір не передбачає. В реквізитах сторін не зазначено електронні адреси сторін.

Даним договором визначено, що оригіналом письмового документа - є будь-які документи, якими обмінюються сторони при укладенні договору і в рамках виконання його умов, включаючи копії таких документів, виготовлені та передані за допомогою електронних, технічних засобів передачі/копіювання до моменту обміну оригіналами.

В наданій позивачем копії договору наявний пункт 5.12, яким передбачено, що за порушення термінів доставки обумовлених у заявці експедитор сплачує замовнику штрафу у розмірі 0,8% від вартості вантажу вказаного в інвойсі, за кожен день затримки від обумовленого терміну доставки.

В матеріалах справи наявна копія підписаної сторонами заявки №10-05-1 від 10.05.2023, згідно якої перевізник ФОП Тодорчук Д.В., експедитор ФОР Кармелюк О.О. Маршрут - Київ-Умань-Костанай-Алмати, вантаж - медикаменти, вага 5000 кг, 17 палет. Строк доставки - до 20.06.2023. Вантажоодержувач, місце розвантаження згідно ЦМР.

Підписання заявки представники сторін не заперечують.

Суду надано упаковочний лист та рахунок-фактура від 02.05.2023, в яких зазначено, що ПАТ «Лекхім» є вантажовідправником вантажу по контракту №PD-21-014 від 09.07.2021, що укладений з ТОО «СК-Фармация» м. Нур-Султан, Республіка Казахстан.

Найменування вантажу таблетки Азалептол 25 мг, кількість місць 416 картонних ящиків, покупець (вантажоотримувач ) - ТОО «СК-Фармация».

Згідно сертифіката про походження товару №KZ33000F712/1 вантажоодержувачем вантажу таблетки Азалептол 25 мг, 416 картонних ящиків, є ТОО «СК-Фармация».

Доказів наявності договірних відносин з ПАТ «Лекхім» позивач суду не надав.

В матеріалах справи міститься підписаний відповідачем проект договору №02/04/23 від 02.04.2023 з ФОП Кармелюк О.О., який останнім не підписаний, п. 5.12 в даному проекті відсутній.

10.01.2022 ФОП Тодорчук Д.В. уклала договір на перевезення вантажів №010/01/22 з ФОП Мангул В.С, транспортний засіб якого здійснив міжнародне перевезення на підставі міжнародної товарно-транспортної накладної (CMR) №000540.

З міжнародної товарно-транспортної накладної (CMR) №000540 вбачається, що:

- відправник ПАТ «Лекхім»;

- вантажоодержувачем є ТОО СК «Фармация», а місцем розвантаження вантажу м. Нур-Султан, Республіка Казахстан;

- документи, що додаються рахунок-фактура №23043 від 02.05.2023;

- найменування вантажу 416 ящиків медикаментів;

- перевізник Мангул В.С.

Судом встановлено, що в розділі 24 CMR №000540 не зазначена дата отримання вантажу та підпис і штамп одержувача. В розділі 13 проставлений штамп СВХ «РосКазДистрибьюшн» приказ №299Б от 26.04.20723-712820, доказів в підтвердження повноважень даного суб`єкта отримувати вантаж позивач суду не надав.

IV. Позиція суду по суті спору.

Відповідно до ч. 1 ст. 202 Цивільного кодексу України (далі- ЦК України) правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

Згідно з ч. 4 ст. 203 ЦК України правочин має вчинятися у формі, встановленій законом.

За приписами ч. ч. 1,2 ст. 205 ЦК України правочин може вчинятися усно або в письмовій (електронній) формі. Сторони мають право обирати форму правочину, якщо інше не встановлено законом.

Правочин, для якого законом не встановлена обов`язкова письмова форма, вважається вчиненим, якщо поведінка сторін засвідчує їхню волю до настання відповідних правових наслідків.

Статтею 180 Господарського кодексу України (далі - ГК України) встановлено, що зміст господарського договору становлять умови договору, визначені угодою його сторін, спрямованою на встановлення, зміну або припинення господарських зобов`язань, як погоджені сторонами, так і ті, що приймаються ними як обов`язкові умови договору відповідно до законодавства.

Господарський договір вважається укладеним, якщо між сторонами у передбачених законом порядку та формі досягнуто згоди щодо усіх його істотних умов. Істотними є умови, визнані такими за законом чи необхідні для договорів даного виду, а також умови, щодо яких на вимогу однієї із сторін повинна бути досягнута згода.

При укладенні господарського договору сторони зобов`язані у будь-якому разі погодити предмет, ціну та строк дії договору.

Частиною 1 статті 181 ГК Українипередбачено, що господарський договір за загальним правилом викладається у формі єдиного документа, підписаного сторонами. Допускається укладення господарських договорів у спрощений спосіб, тобто шляхом обміну листами, факсограмами, телеграмами, телефонограмами тощо, а також шляхом підтвердження прийняття до виконання замовлень, якщо законом не встановлено спеціальні вимоги до форми та порядку укладення даного виду договорів.

Згідно з ч.1 ст.638 ЦК України договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору.

Договір може бути укладений у будь-якій формі, якщо вимоги щодо форми договору не встановлені законом. Якщо сторони домовилися укласти договір у певній формі, він вважається укладеним з моменту надання йому цієї форми, навіть якщо законом ця форма для даного виду договорів не вимагалася. Якщо сторони домовилися укласти договір за допомогою інформаційно-комунікаційних систем, він вважається укладеним у письмовій формі (ст. 639 ЦК України).

Відповідно до ст. 316 ГК України та ст. ст. 929, 930 ЦК України за договором транспортного експедирування одна сторона (експедитор) зобов`язується за плату і за рахунок другої сторони (клієнта) виконати або організувати виконання визначених договором послуг, пов`язаних з перевезенням вантажу.

Відповідно до частини першої статті 530 ЦК України, якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

Згідно зі ст. 526 ЦК України, ч. 1 ст. 193 ГК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Відповідно до ст. 525 ЦК України одностороння відмова від зобов`язання або зміна його умов не допускається.

Відповідно до ст. 610 ЦК України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).

Частиною 1 ст. 73, ч. 1 ст.74 ГПК України (далі - ГПК України) встановлено, що доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається, як на підставу своїх вимог та заперечень.

Відповідно до ч. 1 ст. 76 ГПК України належними є докази, на підставі яких можна встановити обставини, які входять в предмет доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування.

Вирішуючи питання щодо доказів, господарські суди повинні враховувати інститут допустимості засобів доказування, згідно з яким обставини справи, що відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

Принцип належності доказів полягає в тому, що господарський суд приймає до розгляду лише ті докази, які мають значення для справи. Правило належності доказів обов`язкове не лише для суду, а й для осіб, які є суб`єктами доказування (сторони, треті особи), і подають докази суду. Питання про належність доказів остаточно вирішується судом. Питання про прийняття доказів спершу повинно вирішуватися під час їх представлення суду. Однак, остаточно може з`ясуватися неналежність доказу і на подальших стадіях, під час їх оцінки судом, аж до проголошення рішення.

Мета судового дослідження полягає у з`ясуванні обставин справи, юридичній оцінці встановлених відносин і у встановленні прав і обов`язків (відповідальності) осіб, які є суб`єктами даних відносин. Судове пізнання завжди опосередковане, оскільки спрямоване на вивчення події, що мала місце в минулому. Повнота судового пізнання фактичних обставин справи передбачає, з одного боку, залучення всіх необхідних доказів, а з іншого, - виключення зайвих доказів. З усіх поданих особами, що беруть участь у справі, доказів суд повинен відібрати для подальшого дослідження та обґрунтування мотивів рішення лише ті з них, які мають зв`язок із фактами, що підлягають установленню. Отже, належність доказів нерозривно пов`язана з предметом доказування у справі, який, в свою чергу, визначається предметом позову.

Належність доказів - спроможність фактичних даних містити інформацію щодо обставин, які входять до предмета доказування, слугувати аргументами (посилками) у процесі встановлення об`єктивної істини. Належність доказів - це міра, що визначає залучення до процесу в конкретній справі тільки потрібних і достатніх доказів. Під належністю доказу розуміється наявність об`єктивного зв`язку між змістом судових доказів (відомості, що містяться в засобах доказування) і самими фактами, що є об`єктом судового пізнання. Традиційно правило допустимості доказів у процесуальному праві розумілось як певне, встановлене законом обмеження у використанні доказів у процесі вирішення конкретних справ, що є наслідком наявності письмових форм фіксації правових дій та їх наслідків.

Допустимість доказів має загальний і спеціальний характер. Загальний характер полягає в тому, що незалежно від категорії справ слід дотримуватися вимоги щодо отримання інформації з визначених законом засобів доказування з додержанням порядку збирання, подання і дослідження доказів. Спеціальний характер полягає в обов`язковості певних засобів доказування для окремих категорій справ чи заборона використання деяких з них для підтвердження конкретних обставин справи.

Отже, допустимість доказів означає, що у випадках, передбачених нормами матеріального права, певні обставини повинні підтверджуватися певними засобами доказування або певні обставини не можуть підтверджуватися певними засобами доказування.

Вказана правова позиція узгоджується із правовою позицією Верховного Суду у постанові від 01.08.2019 у справі № 927/313/18.

Відповідно до ст. 79 ГПК України наявність обставини, на яку сторона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, вважається доведеною, якщо докази, надані на підтвердження такої обставини, є більш вірогідними, ніж докази, надані на її спростування.

Позивач стверджує, що між сторонами укладено договір на міжнародне перевезення вантажів автомобільним транспортом №02/04/23 від 02.04.2023, п.5.12 якого передбачає відповідальність у вигляді штрафу за порушення термінів доставки.

В підтвердження факту укладення договору представник позивач надав, як він сам стверджує, оригінал електронного договору №02/04/23 від 02.04.2023.

Оригінал підписаного сторонами договору суду не надано.

Надана суду копія роздрукованого договору містить відбиток печатки та підпис відповідача на останній сторінці, в розділі підписи та реквізити сторін.

В матеріалах справи відсутні докази листування учасників спору шляхом обміну листами через офіційні електронні адреси з накладенням електронного цифрового підпису.

В реквізитах сторін також відсутня інформація про офіційні електронні адреси сторін, позивач не довів, що відповідач був обізнаний про його електронну адресу та надсилав на неї електронні листи.

З наданої позивачем копії договір №02/04/23 від 02.04.2023 вбачається, що він є чинним з моменту підписання.

Відповідач у відзиві заперечує факт підписання проекту договору, в якому був наявний п.5.12.

Суд неодноразово витребував у позивача оригінал договору.

У додаткових поясненнях представник позивач стверджує, що відповідач не надіслав копію договору у надрукованому вигляді, тож у позивача наявна лише електронна копія договору.

Доказів отримання підписаного відповідачем проекту договору (із накладенням електронного цифрового підпису) на електронну адресу позивача суду не надано.

Згідно з ч. 1 ст. 638, ст. 639 ЦК України договір є укладеним, якщо сторони досягли згоди з усіх істотних умов договору.

Договір може бути укладений у будь-якій формі, якщо вимоги щодо форми договору не встановлені законом.

Якщо сторони домовилися укласти договір за допомогою інформаційно-комунікаційних систем, він вважається укладеним у письмовій формі.

Нормами ст. 547 ЦК України встановлено, що правочин щодо забезпечення виконання зобов`язання вчиняється у письмовій формі.

Правочин щодо забезпечення виконання зобов`язання, вчинений із недодержанням письмової форми, є нікчемним.

Штраф, в силу приписів ст.ст. 546 та 549 ЦК України, є одним із видів забезпечення виконання зобов`язання.

Відповідно до ч. 2 ст. 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).

Правочин, який вчиняє юридична особа, підписується особами, уповноваженими на це її установчими документами, довіреністю, законом або іншими актами цивільного законодавства.

Таким чином, правочин щодо забезпечення виконання зобов`язання з міжнародного перевезення штрафом має вчиняється у письмовій формі та мав бути підписаний сторонами. Доказів наведеного у матеріалах справи немає.

Суд не бере до уваги доводи позивача про укладення електронного договору з огляду на наступне.

Закон України «Про електронну комерцію» встановлює порядок вчинення електронних правочинів із застосуванням інформаційно-комунікаційних систем та визначає права і обов`язки учасників відносин у сфері електронної комерції. Згідно з ст. 11 цього Закону пропозиція укласти електронний договір (оферта) має містити істотні умови, передбачені законодавством для відповідного договору, і виражати намір особи, яка її зробила, вважати себе зобов`язаною у разі її прийняття.

Пропозиція укласти електронний договір (оферта) може бути зроблена шляхом надсилання комерційного електронного повідомлення, розміщення пропозиції (оферти) у мережі Інтернет або інших інформаційно-комунікаційних системах.

Електронний договір укладається шляхом пропозиції його укласти (оферти) однією стороною та її прийняття (акцепту) другою стороною.

Електронний договір вважається укладеним з моменту одержання особою, яка направила пропозицію укласти такий договір, відповіді про прийняття цієї пропозиції в порядку, визначеному частиною шостою статті 11 Закону України «Про електронну комерцію».

Електронний договір, укладений шляхом обміну електронними повідомленнями, підписаний у порядку, визначеному статтею 12 Закону України «Про електронну комерцію», вважається таким, що за правовими наслідками прирівнюється до договору, укладеного у письмовій формі.

Кожний примірник електронного документа з накладеним на нього підписом, визначеним Закону України «Про електронну комерцію», є оригіналом такого документа.

Статтею 12 згаданого вище Закону встановлено, якщо відповідно до акта цивільного законодавства або за домовленістю сторін електронний правочин має бути підписаний сторонами, моментом його підписання є використання: електронного підпису відповідно до вимог законів України «Про електронні документи та електронний документообіг» та «;Про електронну ідентифікацію та електронні довірчі послуги», за умови використання засобу електронного підпису усіма сторонами електронного правочину; електронного підпису одноразовим ідентифікатором, визначеним цим Законом; аналога власноручного підпису (факсимільного відтворення підпису за допомогою засобів механічного або іншого копіювання, іншого аналога власноручного підпису) за письмовою згодою сторін, у якій мають міститися зразки відповідних аналогів власноручних підписів.

У матеріалах справи немає доказів підписання договору шляхом обміну електронними листами з використанням будь-яких електронних підписів відповідача чи аналогів власноручного підпису відповідача за письмовою згодою сторін, у якій містилися б зразки відповідних аналогів власноручних підписів осіб, уповноважених укладати правочини про неустойку від імені відповідача (ст. 12 Закону України «Про електронну комерцію», ч. 3 ст. 207 ЦК України) .

Позивач не надав суду доказів того, що відповідачу було відомо про наявність у позивача електронної пошти, яка занесена до державних реєстрів як адреса електронної пошти позивача.

Суд погоджується з доводами представника відповідача про те, що з наявної у матеріалах справи міжнародної товарно-транспортної накладної (CMR) №000540 не можливо встановити, коли ТОО «СК-Фармация» отримало вантаж, тож позивач не довів, що вантаж доставлено з порушенням передбачених заявкою №10-05-1 від 10.05.2023 строків.

Суд погоджується з посиланням представника відповідача на те, що штраф за порушення строків доставки не є грошовим зобов`язанням, а відноситься до неустойки як виду забезпечення зобов`язання, що унеможливлює нарахування на штрафні санкції 3% річних, передбачених ст. 625 ЦК України.

За таких обставин справи у задоволенні позову слід відмовити.

V. Розподіл судових витрат.

Пунктом 2 частини 4 статті 129 ГПК України визначено, що у разі відмови в позові, судові витрати покладаються на позивача.

Враховуючи зазначене, суд дійшов висновку судовий збір залишити за позивачем.

Керуючись статтями ст. ст. 2, 73, 74, 76, 232, 233, 236-238, 240-241 Господарського процесуального кодексу України, суд

У Х В А Л И В:

У задоволенні позову відмовити.

Повний текст рішення складено та підписано 16.02.2024

Відповідно до статті 241 ГПК України рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Відповідно до статті 256 ГПК України апеляційна скарга на рішення суду подається протягом двадцяти днів з дня його проголошення.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини рішення суду, або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Інформацію по справі, що розглядається можна отримати на сторінці суду на офіційному веб-порталі судової влади України в мережі Інтернет за веб-адресою: http://cv.arbitr.gov.ua/sud5027/.

Суддя М.І. Ніколаєв