РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

м. Київ

17.01.2024Справа № 910/11335/23

Господарський суд міста Києва у складі: головуючого - судді Лиськова М.О.,

при секретарі судового засідання Осьмаку Ю.Р.

розглянувши у відкритому судовому засіданні матеріали справи

За позовом Товариства з обмеженою відповідальністю "М-ЛИТ"

вул. Електрометалургів,300, м. Нікополь, Дніпропетровська обл., 53221

до 1. Акціонерного товариства "БАНК "ПОРТАЛ"

пр-т Перемоги 5-А, м. Київ, 01135

2. Товариства з обмеженою відповідальністю "УКРТРАНС-РЕМОНТ"

вул. Іоанна Павла ІІ, буд.4/6, корп. А, оф.914, м. Київ, 01042

треті особи, які не заявляють самостійних вимог на предмет спору на стороні

відповідача-2 1) Товариство з додатковою відповідальністю "КОРОСТЕНСЬКИЙ

ЩЕРБЗАВОД"

11502, Житомирська область, м. Коростень, вул. Каштанова, буд. 3

2) Товариство з обмеженою відповідальністю "РКДЗ"

09600, Київська область, Рокитнянський район, смт. Рокитне,вул. Білоцерківська, буд. 1

про визнання права власності та припинення обтяження

За участі представників учасників справи згідно протоколу судового засідання

ВСТАНОВИВ:

Товариство з обмеженою відповідальністю "М-ЛИТ" (далі-позивач) звернулося до Господарського суду міста Києва з позовною заявою до Приватного акціонерного товариства Акціонерного товариства "БАНК "ПОРТАЛ" (далі-відповідач-1) та Товариства з обмеженою відповідальністю "УКРТРАНС-РЕМОНТ" (далі-відповідач-2) про визнання права власності та припинення обтяження на магістральний тепловоз 2М62 №1271 1986 року випуску у складі секцій А, секцій Б.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 21.07.2023 прийнято позовну заяву Товариства з обмеженою відповідальністю "М-ЛИТ" до розгляду та відкрито провадження у справі №910/11335/23, розгляд справи постановлено здійснювати за правилами загального позовного провадження.

15.08.2023 від Акціонерного товариства "БАНК "ПОРТАЛ" надійшло клопотання про витребування доказів та відзив на позовну заяву, в котрому проти задоволення позовних вимог заперечує повністю.

06.09.2023 представник позивача та відповідача-1 у судове засідання з`явились, представник відповідача-2 у судове засідання не з`явився.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 06.09.2023 розгляд справи було відкладено на 11.10.2023 та задоволено клопотання - Акціонерного товариства "БАНК "ПОРТАЛ" про витребування доказів, у Товариства з обмеженою відповідальністю "М-ЛИТ".

02.10.2023 до суду надійшла відповідь на відзив, яка долучена судом до матеріалів справи.

06.10.2023 до канцелярії Господарського суду міста Києва від відповідача-1 надійшло клопотання про залишення без розгляду відповіді на відзив наданої позивачем з порушенням встановлених строків, та виключення із числа доказів додатково наданих позивачем документів.

10.10.2023 відповідачем-1 подано клопотання про залучення третіх осіб.

Протокольною ухвалою суду від 11.10.2023 судом відкладено розгляд справи на 01.11.2023 та залучено до участі Товариство з додатковою відповідальністю "КОРОСТЕНСЬКИЙ ЩЕРБЗАВОД" та Товариство з обмеженою відповідальністю "РКДЗ", як третіх осіб, які не заявляють самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідача-2.

У підготовчому засіданні 01.11.2023 судом було постановлено протокольну ухвалу (без виходу до нарадчої кімнати) про закриття підготовчого провадження та призначення справи до судового розгляду по суті на 24.11.2023.

Розгляд справи по суті неодноразово відкладався.

17.01.2024 у судове засідання з`явилися представники позивача та відповідача-1. Представник відповідача-1 проти задоволення позову заперечував. Представник позивача позовні вимоги підтримав, просив суд їх задовольнити.

У судовому засіданні 17.01.2024 на підставі ст. 240 Господарського процесуального кодексу України проголошено вступну та резолютивну частини рішення.

Дослідивши матеріали справи, розглянувши подані документи і матеріали, всебічно і повно з`ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, заслухавши пояснення представника позивача та відповідача-1, враховуючи, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, суд вважає що позов підлягає задоволенню з наступних підстав.

З матеріалів справи вбачається, що 21.03.2016 року між Товариством з обмеженою відповідальністю "Укртранс-ремонт" (продавець) та Товариством з обмеженою відповідальністю "М-ЛИТ" (покупець) укладено договір купівлі-продажу №2/2016, відповідно до п.1.1 якого продавець зобов`язується продати (передати у власність), а покупець зобов`язується прийняти та оплатити: магістральний тепловоз №1271 (секція А, Б), моделі 2М62, 1986 року випуску, після капітального ремонту в об`ємі КР-1, у кількості 1 (однієї) одиниці.

30.03.2016 року між сторонами договору укладено акт прийому-передачі тепловоза по договору купівлі-продажу №2/2016 від 21.03.2016 року, відповідно до якого продавець передав у власність, а покупець прийняв наступний товар: магістральний тепловоз №1271 (секція А, Б), моделі 2М62, 1986 року випуску, бувший у використанні, після капітального ремонту в об`ємі КР-1, у кількості 1 (однієї) шт вартістю 10 000 000,00 грн.

31.03.2016 року між Товариством з обмеженою відповідальністю "Укртранс-ремонт" (комісіонер) та Товариством з обмеженою відповідальністю "М-ЛИТ" (комітент) укладено договір комісії №03/2016, відповідно до п.1.1 якого комісіонер зобов`язується за дорученням комітента за комісійну плату від свого імені укласти за рахунок комітента договір щодо купівлі-продажу магістрального тепловоза №1271 (секція А, Б), моделі 2М62, 1986 року випуску, після капітального ремонту в об`ємі КР-1 у кількості 1 (однієї) одиниці.

Відповідно до п.1.2 договору комісії мінімальна ціна продажу тепловоза становить 14 352 000 грн., у тому числі ПДВ 20% - 2 392 000,00 грн.

Комісіонер отримує від комітента виключне (ексклюзивне) право продажу тепловоза на території України та за її межами терміном до 30 травня 2016 року (п.1.4 договору комісії).

Згідно з п.2.1.2 договору комісії комісіонер відповідно до цього договору зобов`язується: прийняти у комітента тепловоз, призначений для продажу відповідно до умов цього договору, в строк до 11 квітня 2016р., та вжити всіх необхідних заходів для його належного збереження.

Комісіонер зобов`язаний виконати доручення щодо продажу в строк до 30 травня 2016р. (п.7.1 договору комісії).

31.03.2016 року між сторонами договору підписано акт прийому-передачі тепловоза по договору комісії №03/2016 від 31.03.2016, відповідно до умов якого комітент передав для подальшого продажу, а комісіонер прийняв наступний товар: магістральний тепловоз №1271 (секція А, Б), моделі 2М62, 1986 року випуску, бувший у використанні, після капітального ремонту в об`ємі КР-1, у кількості 1 (однієї) шт вартістю 14 352 000,00 грн.

В подальшому між сторонами 19.12.2018 року укладено додаткову угоду №4 до договору комісії №03/2016 від 31.03.2016 якою сторонами внесено зміни до п.1.4 та 7.1 договору комісії та виклали їх в наступній редакції:

п. 1.4 комісіонер отримує від комітента виключне (ексклюзивне) право продажу тепловоза на території України та за її межами терміном до 01.07.2019р.

п.7.1 комісіонер зобов`язаний виконати доручення щодо продажу в строк до 01.07.2019р.

У зв`язку з неотримання від комісіонера звіту про виконання умов договору комісії, позивач звернувся до товариства з обмеженою відповідальністю "Укртранс-ремонт" з вимогою вих. №195 від 04.11.2019 щодо повернення тепловоза.

Однак, як зазначено позивачем, належним йому магістральний тепловоз №1271 (секція А, Б), модель 2М62, 1986 року випуску товариством з обмеженою відповідальністю "Укртранс-ремонт" повернутий не був, а натомість його було виявлено правоохоронними органами із перебитим номером на 1274 у локомотивному депо м. Коростень.

Звертаючись до суду, позивач зазначає, що факт придбання вказаного магістрального тепловоза та дійсності проведеної господарської операції з придбання, зокрема, вказаного тепловозу встановлені рішенням Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 08.02.2018 року у справі №804/8195/17 (яке набрало законної сили 20.03.2018 року). Зі вказаного рішення вбачається, що судом, зокрема було встановлено факт проведення контролюючим фіскальним органом перевірки Позивача за період 2015 - І квартал 2017 року по взаємовідносинам з ТОВ «УКРТРАНС-РЕМОНТ» та факт реальності господарських операцій з придбання, зокрема, магістрального тепловозу №1271 (секції А, Б), моделі 2М62, 1986 року випуску.

В подальшому Позивачу стало відомо, що ТОВ «УКРТРАНС-РЕМОНТ» в забезпечення виконання своїх зобов`язань за договором кредиту, укладеного між цим товариством та ПАТ «БАНК «ПОРТАЛ», уклало з банком договір застави № 25 від 29.04.2016 року, відповідно до умов якого ТОВ «УКРТРАНС-РЕМОНТ» як заставодавець передало в заставу Банку нібито належне йому майно, а саме тепловоз двохсекційний типу 2М62, заводський №1271, рік побудови 1986, у складі:- секція А та секція Б.

Позивач зазначає, що зазначені вище обставини передання в заставу тепловозу та відповідно укладення договору застави № 25 від 29.04.2016 року не відповідають дійсності, оскільки тепловоз двохсекційний типу 2М62, заводський №1271, рік побудови 1986, належить ТОВ "М-ЛИТ" та ніколи ним не передавався в заставу АТ "Банк "Портал", а тому не може бути предметом договору застави № 25 від 29.04.2016 року.

Крім цього, 23.05.2017 року ТОВ «УКРТРАНС-РЕМОНТ» уклало договір купівлі- продажу №6/2017 з ТОВ «РКДЗ», за умовами якого передало у власність останнього магістральний тепловоз моделі М62 № 1271-2, 1986 року, після капітального ремонту в обсязі КР-2, переобладнаний з тепловозу двохсекційного типу 2М62, заводський №1271, рік побудови 1986.

14.11.2019 року відповідні відомості про кримінальні правопорушення були несені правоохоронними органами до ЄРДР за №0001402 з попередньою правовою кваліфікацією за ст. 290 КК України, ч. 4 ст. 190 КК України. У вказаному кримінальному провадженні позивач має статус потерпілого.

Постановою Коростенської місцевої прокуратури про визнання речовими доказами від 15.02.2021 тепловоз №2М62-1274, що мав першочерговий номер 2М62-1271 та належить ТОВ "М-ЛИТ" визнано речовим доказом у кримінальному провадженні №0001402 від 14.11.2019 та передано на відповідальне зберігання власнику - ТОВ "М-ЛИТ", встановивши місце зберігання за адресою: м. Полтава, вул. Гайового, 30.

Також за договором купівлі-продажу № 5/2017 від 23.05.2017 року ТОВ «УКРТРАНС-РЕМОНТ» продало ТДВ «КОРОСТЕНСЬКИЙ ЩЕБЗАВОД» переобладнаний магістральний тепловоз моделі М62 №1271-1,1986 року випуску.

Рішенням Господарського суду м. Києва від 09.02.2021 у справі №910/10715/20 за позовом Акціонерного товариства «БАНК «ПОРТАЛ» до Товариства з обмеженою відповідальністю «УКРТРАНС-РЕМОНТ» та Товариства з обмеженою відповідальністю «РКДЗ» про визнання недійсним договору купівлі-продажу та повернення майна визнано недійсним договір купівлі-продажу №6/2017 від 23.05.2017, укладений між ТОВ «УКРТРАНС-РЕМОНТ» та ТОВ «РКДЗ»; зобов`язано ТОВ «РКДЗ» повернути ТОВ «УКРТРАНС-РЕМОНТ» майно: магістральний тепловоз моделі М62 №1271-2, 1986 року випуску.

Рішенням Господарського суду м. Києва від 03.12.2020 року у справі №910/10580/20 за позовною заявою Акціонерного товариства «БАНК «ПОРТАЛ» до Товариства з обмеженою відповідальністю «УКРТРАНС-РЕМОНТ» та Товариства з додатковою відповідальністю «КОРОСТЕНСЬКИЙ ЩЕБЗАВОД» про визнання недійсним договору купівлі-продажу та повернення майна визнано недійсним договір купівлі-продажу №5/2017 від 23.05.2017 р., укладений між ТОВ «УКРТРАНС-РЕМОНТ» та ТОВ «КОРОСТЕНСЬКИЙ ЩЕБЗАВОД»; зобов`язано ТОВ «КОРОСТЕНСЬКИЙ ЩЕБЗАВОД» повернути ТОВ «УКРТРАНС- РЕМОНТ» майно - магістральний тепловоз моделі М62 № 1271-1, 1986 року випуску, отримане за договором купівлі-продажу № 5/2017 від 23.05.2017 р., стягнуто з ТОВ «УКРТРАНС-РЕМОНТ» на користь Акціонерного товариства «БАНК «ПОРТАЛ» судові витрати.

Як вказує позивач, згідно мотивувальних частин вказаних рішень суди виходили з того, що тепловоз двохсекційний типу 2М62, заводський №1271, рік побудови 1986, у складі: секція А, секція Б згідно договору застави №25 від 29.04.2019 року передано в заставу банку, який в свою чергу про укладання вказаних договорів купівлі-продажу не знав.

ТОВ «М-ЛИТ» до участі у обох вищевказаних справах залучено не було, у зв`язку з чим правдивість належності у 2017 році тепловоза 2М62 №1271 ТОВ «УКРТРАНС- РЕМОНТ» судами не перевірялася.

Позивач зазначає, що у дійсності тепловоз двохсекційний типу 2М62, заводський №1271, рік побудови 1986, з 21.03.2016 року належить ТОВ «М- ЛИТ», ніколи ним не відчужувався та тим паче - не передавався в заставу AT «БАНК «ПОРТАЛ», укладений між ТОВ «УКРТРАНС-РЕМОНТ» та ПАТ «БАНК «ПОРТАЛ» договір застави №25 від 29.04.2019 року, ТОВ «М-ЛИТ» оскаржило до суду.

Рішенням Господарського суду міста Києва від 05.07.2022 у справі № 910/19290/21 за позовом ТОВ «М-ЛИТ» до AT «БАНК «ПОРТАЛ», ТОВ «УКРТРАНС-РЕМОНТ», за участю третіх осіб, які не заявляють самостійних вимог на предмет спору, на стороні позивача - ТДВ «КОРОСТЕНСЬКИЙ ЩЕБЗАВОД», ТОВ «РКДЗ» про визнання договору застави № 25 від 29.04.2016 недійсним, позов ТОВ «М-ЛИТ» було задоволено повністю, визнано недійсним договір застави № 25, укладений між ТОВ «УКРТРАНС-РЕМОНТ» та AT «БАНК «ПОРТАЛ» від 29.04.2016 року.

Постановою Північного апеляційного господарського суду від 15 листопада 2022 року у справі № 910/19290/21 скасовано рішення Господарського суду міста Києва від 05.07.2022 року; ухвалено нове рішення, яким у позові Товариства з обмеженою відповідальністю «М-ЛИТ» відмовлено повністю з підстави пропуску строку позовної давності.

Ухвалою від 16 лютого 2023 року Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного господарського суду закрив касаційне провадження за касаційною скаргою Товариства з обмеженою відповідальністю «М-ЛИТ» на постанову Північного апеляційного господарського суду від 15.11.2022 у справі №910/19290/21.

За змістом постанови Північного апеляційного господарського суду від 15 листопада 2022 року у справі №910/19290/21: «Відповідно до ст. 572 ЦК України в силу застави кредитор (заставодержатель) має право у разі невиконання боржником (заставодавцем) зобов`язання, забезпеченого заставою, а також в інших випадках, встановлених законом, одержати задоволення за рахунок заставленого майна переважно перед іншими кредиторами цього боржника, якщо інше не встановлено законом (право застави). Частиною першою статті 576 ЦК України передбачено, що предметом застави може бути будь-яке майно (зокрема річ, цінні папери, майнові права), що може бути відчужене заставодавцем і на яке може бути звернене стягнення. Відповідно до ч. ч. 2, 3 ст. 583 ЦК України заставодавцем може бути власник речі або особа, якій належить майнове право, а також особа, якій власник речі або особа, якій належить майнове право, передали річ або майнове право з правом їх застави. Застава права на чужу річ здійснюється за згодою власника цієї речі, якщо для відчуження цього права відповідно до договору або закону потрібна згода власника. Згідно з ч. З ст. 11 Закону України «Про заставу» заставодавцем при заставі майна може бути його власник, який має право відчужувати заставлене майно на підставах, передбачених законом, а також особа, якій власник у встановленому порядку передав майно і право застави на це майно. Отже, як правильно зазначив суд першої інстанції, з наведеного вбачається, що заставодавцем завжди має бути власник речі або особа, якій належить майнове право, оскільки передача в заставу означає можливість продажу предмета застави. Оскільки судами встановлено, що на момент укладення договору застави № 25 від 29.04.2016 власником Тепловозу було ТОВ «М-ЛИТ», яке, в свою чергу, не передавало предмет застави у заставу, а також у встановленому порядку не передавало майно з правом застави, не надало згоди на передачу майна в заставу, суд першої інстанції зробив правильний висновок, що Договір застави за своїм змістом суперечить вимогам ст. 583 ЦК України та cт. 11 Закону України «Про заставу». Однак, незважаючи на правильність висновку місцевого господарського суду про те, що уклавши спірний Договір застави, відповідачі дійсно порушили права позивача, суд апеляційної інстанції зазначає про помилковість висновку суду першої інстанції стосовно того, що, з огляду на приписи ч. 5 ст. 261 ЦК України, позивач не пропустив позовну давність, оскільки перебіг позовної давності у цьому випадку розпочався з моменту укладення додаткової угоди № 4 від 19.12.2018 до Договору комісії...»

Таким чином, за твердженням позивача, в межах справи №910/19290/21 судовими рішеннями встановлено, що укладений між ТОВ «УКРТРАНС-РЕМОНТ» та ПАТ «БАНК «ПОРТАЛ» договір застави №25 від 29.04.2019 року за своїм змістом суперечить вимогам ст. 583 ЦК України та ст. 11 Закону України «Про заставу», оскільки на момент укладення договору застави № 25 від 29.04.2016 року власником Тепловозу було ТОВ «М-ЛИТ».

Водночас, обґрунтовуючи необхідність звернення до суду, позивач стверджує, що всупереч вказаним встановленим судовими рішеннями фактам, AT «БАНК «ПОРТАЛ» та ТОВ «УКРТРАНС-РЕМОНТ» не визнають права власності ТОВ «М-ЛИТ» на магістральний тепловоз № 1271 (секції А, Б), модель 2М62, 1986 року випуску.

Отже, з пояснень позивача вбачається, що обидві вказані юридичні особи (відповідачі) вважають магістральний тепловоз №1271 (секції А, Б), модель 2М62, 1986 року випуску власністю ТОВ «УКРТРАНС- РЕМОНТ» та у зв`язку з цим - заставним на підставі договору застави №25 від 29.04.2016 року. На теперішній час невизнання вказаними юридичними особами права власності ТОВ «М-ЛИТ» на вказаний тепловоз має наслідком систематичне втручання відповідачів у мирне володіння майном позивача, що є грубим порушення як міжнародних, так і національних стандартів права власності.

За змістом ухвали Київського апеляційного суду від 22.05.2023 року у справі №11- сс/824/2351/2023 AT «БАНК «ПОРТАЛ», позиціонуючи себе власником вказаного тепловоза, оскаржило ухвалу слідчого судді Печерського районного суду міста Києва від 10 лютого 2023 року про накладення арешту на майно - тепловоз двохсекційний типу 2М62, заводський № 1271 (змінено механічним способом на№ 1274), рік побудови 1986 (номер рами секції А № 5474, номер рами секції Б № 5475 Б, 1986рік) із забороною будь-яким особам використовувати, перетворювати та відчужувати на користь третіх осіб указаний об`єкт майна. Вказаною ухвалою слідчого судді Печерського районного суду міста Києва від 10 лютого 2023 року задоволено клопотання прокурора першого відділу управління процесуального керівництва досудовим розслідуванням та підтримання публічного обвинувачення Департаменту нагляду за додержанням законів Національною поліцією України та органами, які ведуть боротьбу з організованою злочинністю Офісу Генерального прокурора про накладення арешту на майно та накладено арешт на тепловоз двохсекційний типу 2М62, заводський № 1271 (змінено механічним способом на № 1274), рік побудови 1986 (номер рами секції А № 5474 , номер рами секції Б № 5475 Б, 1986 рік) із забороною будь-яким особам використовувати, перетворювати та відчужувати на користь третіх осіб указаний об`єкт майна. Апелянт (банк) наголошував на тому, що доцільність використання арештованого тепловоза, що перебуває в заставі AT «БАНК «ПОРТАЛ» в якості речового доказу вже була перевірена та спростована висновками слідчого судді, викладеними в ухвалі Печерського районного суду міста Києва від 08.02.2023 року...».

Отже, на переконання позивача, AT «БАНК «ПОРТАЛ» по теперішній час визнає магістральний тепловоз № 1271 (секції А, Б), модель 2М62, 1986 року випуску власністю ТОВ «УКРТРАНС-РЕМОНТ» та вважає це майно заставним згідно договору застави №25 від 29.04.2016 року.

Також з пояснень позивача вбачаєтеся, що належний ТОВ «М-ЛИТ» магістральний тепловоз № 1271 (секції А, Б), модель 2М62, 1986року випуску, містить змінений механічним способом номер з №1271 на № 1274, є речовим доказом у кримінальному провадженні № 0001402 від 14.11.2019 року, та перебуває на зберіганні у ТОВ «М-ЛИТ» як власника цього майна. Місце зберігання - ТОВ «Полтавський тепловозоремонтний завод» (м. Полтава, вул. Гайового, 30).

13.02.2023 року на адресу ТОВ «Полтавський тепловозоремонтний завод» надійшла вимога приватного виконавця виконавчого округу м. Києва Іванова А.В., згідно якої у провадженні вказаного виконавця перебуває виконавче провадження №66960223, яке в свою чергу складається із низки виконавчих проваджень, боржником у яких є ТОВ «УКРТРАНС-РЕМОНТ», а стягувачем - AT «БАНК «ПОРТАЛ».

За змістом вказаної вимоги, стягувач - тобто AT «БАНК «ПОРТАЛ», повідомив виконавця, що «належний боржнику - ТОВ «УКРТРАНС-РЕМОНТ» тепловоз магістральний 2М62-1274 перебуває на території ТОВ «Полтавський тепловозоремонтний завод» (м. Полтава, вул. Гайового, 30), у зв`язку з чим товариству було запропоновано надати безперешкодний доступ до вказаного тепловозу для проведення виконавчих дій

Відтак, за доводами позивача, відповідачами наразі вживаються заходи, які достеменно свідчать про невизнання ними права власності позивача на належне йому майно.

Таким чином, спір у даній справі виник у зв`язку із невизнанням відповідачами права власності позивача на належне йому майно, а саме: № 1271 (секції А, Б), модель 2М62, 1986 року випуску.

Згідно з ч. ч. 1, 2 ст. 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути: 1) визнання права; 2) визнання правочину недійсним; 3) припинення дії, яка порушує право; 4) відновлення становища, яке існувало до порушення; 5) примусове виконання обов`язку в натурі; 6) зміна правовідношення; 7) припинення правовідношення; 8) відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди; 9) відшкодування моральної (немайнової) шкоди; 10) визнання незаконними рішення, дій чи бездіяльності органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб.

Відповідно до ч.ч.1,2 ст. 11 ЦК України цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки. Підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є: 1) договори та інші правочини; 2) створення літературних, художніх творів, винаходів та інших результатів інтелектуальної, творчої діяльності; 3) завдання майнової (матеріальної) та моральної шкоди іншій особі; 4) інші юридичні факти.

Згідно з ст. 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Особа може бути позбавлена права власності або обмежена у його здійсненні лише у випадках і в порядку, встановлених законом.

Відповідно до ст. 328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності чи необґрунтованість активів, які перебувають у власності, не встановлені судом.

Виходячи з вагомості права власності поряд з іншими цивільним правами законом встановлена його непорушність (ч. 1 ст. 321 ЦК України). Відповідно до цієї ж норми закону ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.

Особа може бути позбавлена права власності або обмежена у його здійсненні лише у випадках і в порядку, встановлених законом (ч. 2 ст. 321 ЦК України).

Таким чином, позитивний аспект права власності означає можливість реалізації прав на річ (майно) без участі всіх інших осіб, а негативний - усунення всіх інших осіб від речі і захист її від всіх цих осіб.

Одним із способів захисту права власності є визнання його в судовому порядку.

Зокрема, відповідно до ст. 392 ЦК України власник майна може пред`явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності.

Вказаний спосіб захисту права власності пов`язаний з тим, що право власності має спиратись на певний титул, щоб бути доведеним перед іншими особами. Саме суд в разі виникнення спору здійснює це доведення.

Отже, рішення суду про визнання права власності, яке прийнято за результатами розгляду позову, поданого в порядку ст. 392 ЦК України, є правозахисним актом, і спрямоване на захист наявного у позивача права власності.

У зв`язку з цим, момент виникнення права не залежить від набрання рішенням законної сили, оскільки підставою для прийняття останнього є наявність у позивача до звернення до суду тих матеріально-правових фактів, з якими закон пов`язує виникнення права власності.

Тобто, підставою для звернення до суду з позовом про визнання права власності згідно зі ст. 392 ЦК України є оспорення існуючого права, а не намір набути вказане право за рішенням суду.

Вирішуючи спір про визнання права власності на підставі статті 392 Цивільного кодексу України, слід враховувати, що за змістом вказаної норми судове рішення не породжує права власності, а лише підтверджує наявне у позивача право власності, набуте раніше на законних підставах, якщо відповідач не визнає, заперечує або оспорює його (така правова позиція наведена у постановах Верховного Суду від 02.05.2018 у справі № 914/904/17, від 22.05.2018 у справі № 923/1283/16).

Отже, передумовами та матеріальними підставами для захисту права власності у судовому порядку є наявність підтвердженого належними доказами як права власності на майно, яке оспорюється або не визнається іншою особою, так і порушення (невизнання або оспорювання) цього права на спірне майно.

Позивачем за таким позовом може бути суб`єкт, який вважає себе власником певного майна, однак не може належним чином реалізувати свої правомочності у зв`язку із наявністю щодо цього права сумнівів з боку третіх осіб чи необхідністю одержати правовстановлюючі документи. Крім того, визнання в судовому порядку права власності на річ за загальним правилом, встановленим статтею 392 Цивільного кодексу України, є способом захисту наявного цивільного права, а не підставою для його виникнення.

Така правова позиція відповідає висновкам Верховного Суду, викладеним у постановах від 02.05.2018 у справі № 914/904/17, від 27.06.2018 у справі №904/8186/17, від 11.04.2019 у справі № 910/8880/18 та висновкам Великої Палати Верховного Суду, викладеним у постанові від 19.05.2020 у справі № 916/1608/18, від 14.12.2021 у справі № 344/16879/15-ц.

Як встановлено судом та належними та допустимими доказами не спростовано сторонами, 21.03.2016 року між Товариством з обмеженою відповідальністю "Укртранс-ремонт" (продавець) та Товариством з обмеженою відповідальністю "М-ЛИТ" (покупець) укладено договір купівлі-продажу №2/2016, предметом якого був магістральний тепловоз №1271 (секція А, Б), моделі 2М62, 1986 року випуску, після капітального ремонту в об`ємі КР-1, у кількості 1 (однієї) одиниці, що зокрема, підтверджується актом прийому-передачі тепловоза по договору купівлі-продажу №2/2016 від 21.03.2016 року

31.03.2016 року між Товариством з обмеженою відповідальністю "Укртранс-ремонт" (комісіонер) та Товариством з обмеженою відповідальністю "М-ЛИТ" (комітент) укладено договір комісії №03/2016, відповідно до п.1.1 якого комісіонер зобов`язується за дорученням комітента за комісійну плату від свого імені укласти за рахунок комітента договір щодо купівлі-продажу магістрального тепловоза №1271 (секція А, Б), моделі 2М62, 1986 року випуску, після капітального ремонту в об`ємі КР-1 у кількості 1 (однієї) одиниці, що зокрема, підтверджується актом прийому-передачі тепловоза по договору комісії №03/2016 від 31.03.2016.

Рішенням Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 08.02.2018 року у справі №804/8195/17, яке набрало законної сили 20.03.2018 року, встановлено факт проведення контролюючим фіскальним органом перевірки Позивача за період 2015 - І квартал 2017 року по взаємовідносинам з ТОВ «УКРТРАНС-РЕМОНТ» та факт реальності господарських операцій з придбання, зокрема, магістрального тепловозу №1271 (секції А, Б), моделі 2М62, 1986 року випуску.

Також з матеріалів справи судом встановлено, що ТОВ «УКРТРАНС-РЕМОНТ» в забезпечення виконання своїх зобов`язань за договором кредиту, уклало з ПАТ «БАНК «ПОРТАЛ» договір застави № 25 від 29.04.2016 року, відповідно до умов якого ТОВ «УКРТРАНС-РЕМОНТ» як заставодавець передало в заставу Банку тепловоз двохсекційний типу 2М62, заводський №1271, рік побудови 1986, у складі:- секція А та секція Б.

Водночас, Постановою Північного апеляційного господарського суду від 15 листопада 2022 року у справі № 910/19290/21 встановлено, що укладений між ТОВ «УКРТРАНС-РЕМОНТ» та ПАТ «БАНК «ПОРТАЛ» договір застави №25 від 29.04.2019 року за своїм змістом суперечить вимогам ст. 583 ЦК України та ст. 11 Закону України «Про заставу», оскільки на момент укладення договору застави №25 від 29.04.2016 року власником Тепловозу було ТОВ «М-ЛИТ».

Наразі, суд зазначає, що частиною 2 ст. 13 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» передбачено, що обов`язковість урахування (преюдиційність) судових рішень для інших судів визначається законом.

Законодавчі вимоги щодо застосування преюдиції у господарському процесі передбачені ч. 4 ст.75 Господарського процесуального кодексу України, згідно якої обставини, встановлені рішенням суду в господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, стосовно якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.

Преюдиціальність - обов`язковість фактів, установлених судовим рішенням, що набуло законної сили, в одній справі для суду при розгляді інших справ. Преюдиціально встановлені факти не підлягають доказуванню, адже їх істину вже встановлено у рішенні чи вироку, і немає необхідності встановлювати їх знову, тобто піддавати сумніву істинність і стабільність судового акта, який вступив в законну силу. Суть преюдиції полягає в неприпустимості повторного розгляду судом одного й того ж питання між тими ж сторонами. Вказану правову позицію висловлено Верховним Судом у постанові від 23.05.2018р. по справі №910/9823/17 та постанові 10.12.2019 у справі № 910/6356/19.

Не потребують доказування преюдиціальні обставини, тобто встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, - при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини. При цьому не має значення, в якому саме процесуальному статусі виступали відповідні особи у таких інших справах - позивачів, відповідачів, третіх осіб тощо. Преюдиціальне значення процесуальним законом надається саме обставинам, встановленим судовими рішеннями (в тому числі в їх мотивувальних частинах), а не правовій оцінці таких обставин, здійсненій іншим судом.

Суд зазначає, що одним з основних елементів верховенства права є принцип правової визначеності, який серед іншого передбачає, що рішення суду з будь-якої справи, яке набрало законної сили, не може бути поставлено під сумнів.

Принцип юридичної визначеності вимагає поваги до принципу res judicata, тобто поваги до остаточного рішення суду. Згідно з цим принципом жодна сторона не має права вимагати перегляду остаточного та обов`язкового до виконання рішення суду лише з однією метою - домогтися повторного розгляду та винесення нового рішення у справі. Повноваження судів вищого рівня з перегляду мають здійснюватися для виправлення судових помилок і недоліків, а не задля нового розгляду справи. Таку контрольну функцію не слід розглядати як замасковане оскарження, і сама лише ймовірність існування двох думок стосовно предмета спору не може бути підставою для нового розгляду справи. Відхід від цього принципу можливий лише тоді, коли цього вимагають відповідні вагомі й непереборні обставини (рішення Європейського суду з прав людини у справах «Христов проти України», no. 24465/04, від 19.02.2009р., «Пономарьов проти України», no. 3236/03, від 03.04.2008р.).

Даний принцип тісно пов`язаний з приписами ч. 4 ст. 75 Господарського процесуального кодексу України, відповідно до якої обставини, встановлені рішенням суду в господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, стосовно якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.

Преюдиційні факти є обов`язковими при вирішенні інших справ та не підлягають доказуванню, оскільки їх істинність встановлено у рішенні, у зв`язку з чим немає необхідності встановлювати їх знову, піддаючи сумніву істинність та стабільність судового акту, який набрав законної сили.

Отже, виходячи з вищевикладеного, судове рішення по справі №910/19290/21, яке набрало законної сили, має преюдиціальне значення, а встановлені ним обставини стосовно того, що на момент укладення договору застави №25 від 29.04.2016 року власником Тепловозу було ТОВ «М-ЛИТ» повторного доведення не потребують.

Щодо заперечень Банку про невикористання Позивачем свого права на приватне договірне обтяження суд зазначає наступне.

Сам факт укладання між позивачем та відповідачем-2 договору комісії, так само як і реєстрація приватного договірного обтяження чи відсутність такої, не має жодного значення для спірних правовідносин у даному випадку, адже визначальним є той факт, що з 21.03.2016 року тільки ТОВ «М-ЛИТ» є єдиним законним власником магістрального тепловоза № 1271 (секції А, Б), моделі 2М62, 1986 року випуску, чого не визнають відповідачі.

Водночас, право власності ТОВ «М-ЛИТ» на магістральний тепловоз магістрального тепловоза № 1271 (секції А, Б), моделі 2М62, 1986 року випуску не визнається Акціонерного товариства "БАНК "ПОРТАЛ" (далі-відповідач-1) та Товариства з обмеженою відповідальністю "УКРТРАНС-РЕМОНТ".

Також у відзиві на позовну заяву відповідачем-1 зроблено заяву про пропуск позивачем строку позовної давності.

Доводи відповідача-1 стосовно пропуску позовної давності визнаються судом безпідставними та необґрунтованими з огляду на таке.

Статтею 256 Цивільного кодексу України визначено, що позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Відповідно до статті 257 Цивільного кодексу України, загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки.

Згідно частини третьої статті 267 Цивільного кодексу України, позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення.

Частинами четвертою та п`ятою статті 267 Цивільного кодексу України, передбачено, що сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі є підставою для відмови у позові.

Окрім того, право особи на власність підлягає захисту протягом усього часу наявності у особи титулу власника; законодавчою підставою для втрати особою права власності у часі є положення Цивільного кодексу України про набувальну давність (стаття 344 Цивільного кодексу України); оскільки, позови про визнання права власності, що пред`явлені на підставі статті 392 Цивільного кодексу, пов`язані з невизначеністю відносин права власності позивача щодо свого майна, то на ці позови не поширюються правила про позовну давність. Вказану правову позицію висловлено Верховним Судом у постанові від 18.02.2020. по справі №917/154/15.

З огляду на викладене, враховуючи, що позов у цій справі, в даному конкретному випадку, правомірно заявлено на підставі статей 392 та 388 Цивільного кодексу України, суди дійшов висновку про те, що право особи на власність підлягає захисту протягом усього часу наявності у особи титулу власника, отже, звернувшись з позовом у даній справі 13.07.2023 позивач не пропустив строк позовної давності, а порушене право підлягає захисту.

Кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений свого майна інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Проте попередні положення жодним чином не обмежують право держави вводити в дію такі закони, які вона вважає за необхідне, щоб здійснювати контроль за користуванням майном відповідно до загальних інтересів або для забезпечення сплати податків чи інших зборів або штрафів (стаття 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція)).

Відповідно до усталеної практики Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) стаття 1 Першого протоколу до Конвенції закріплює три правила: 1) у першому реченні першого абзацу - загальне правило, що фіксує принцип мирного володіння майном; 2) у другому реченні того ж абзацу - охоплює питання позбавлення майна й обумовлює таке позбавлення певними критеріями; 3) у другому абзаці - визнає право договірних держав, серед іншого, контролювати використання майна в загальних інтересах. Друге та третє правила, які стосуються конкретних випадків втручання у право мирного володіння майном, мають тлумачитися у світлі загального принципу, закладеного у першому правилі (див. mutatis mutandis рішення ЄСПЛ у справі «East/West Alliance Limited» проти України» від 23 січня 2014 року (East/West Alliance Limited v. Ukraine, заява № 19336/04), § 166-168).

Критеріями сумісності заходу втручання у право на мирне володіння майном із гарантіями статті 1 Першого протоколу до Конвенції є те, чи ґрунтувалося таке втручання на національному законі, чи переслідувало легітимну мету, що випливає зі змісту вказаної статті, а також, чи є відповідний захід пропорційним легітимній меті втручання у право:

Втручання держави у право мирного володіння майном повинно мати нормативну основу у національному законодавстві, яке є доступним для заінтересованих осіб, чітким, а наслідки його застосування - передбачуваними.

Якщо можливість втручання у право мирного володіння майном передбачена законом, Конвенція надає державам свободу розсуду щодо визначення легітимної мети такого втручання: або з метою контролю за користуванням майном відповідно до загальних інтересів, або для забезпечення сплати податків, інших зборів чи штрафів.

Втручання у право мирного володіння майном, навіть якщо воно здійснюється згідно із законом і з легітимною метою, буде розглядатися як порушення статті 1 Першого протоколу до Конвенції, якщо не буде встановлений справедливий баланс між інтересами суспільства, пов`язаними з цим втручанням, й інтересами особи, яка зазнає такого втручання. Отже, має існувати розумне співвідношення (пропорційність) між метою, досягнення якої передбачається, та засобами, які використовуються для її досягнення. Справедливий баланс не буде дотриманий, якщо особа-добросовісний набувач внаслідок втручання в її право власності понесе індивідуальний і надмірний тягар, зокрема, якщо їй не буде надана обґрунтована компенсація чи інший вид належного відшкодування у зв`язку з позбавленням права на майно (див. рішення ЄСПЛ у справах «Рисовський проти України» від 20 жовтня 2011 року (Rysovskyy v. Ukraine, заява № 29979/04), «Кривенький проти України» від 16 лютого 2017 року (Kryvenkyy v. Ukraine, заява № 43768/07)).

Порушення статті 1 Першого протоколу до Конвенції ЄСПЛ констатує, якщо хоча б один із зазначених критеріїв не буде дотриманий. І навпаки: встановлює відсутність такого порушення, якщо дотримані всі три критерії.

Будь-які приписи, зокрема і приписи Конвенції, слід застосовувати з урахуванням обставин кожної конкретної справи, оцінюючи поведінку обох сторін спору, а не лише органів державної влади та місцевого самоврядування.

За таких обставин, приймаючи дане рішення за наслідками оцінки в своїй сукупності перебігу спірних правовідносин сторін за Договором, їх поведінки, зібраних в матеріалах справ доказів та пояснень учасників справи суд виходить з наступного.

Визначення поняття доказів, вимоги щодо доказів, властивостей доказів та порядку їх оцінки урегульовано у главі 5 "Докази та доказування" Господарського процесуального кодексу України.

Відповідно до статті 73 Господарського процесуального кодексу України доказами у справі є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків.

Згідно з частинами першою, третьою статті 74 Господарського процесуального кодексу України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи.

Обов`язок із доказування слід розуміти як закріплену в процесуальному та матеріальному законодавстві міру належної поведінки особи, що бере участь у судовому процесі, із збирання та надання доказів для підтвердження свого суб`єктивного права, що має за мету усунення невизначеності, яка виникає в правовідносинах у разі неможливості достовірно з`ясувати обставини, які мають значення для справи.

Важливим елементом змагальності процесу є стандарти доказування - спеціальні правила, яким суд має керуватися при вирішення справи. Ці правила дозволяють оцінити, наскільки вдало сторони виконали вимоги щодо тягаря доказування і наскільки вони змогли переконати суд у своїй позиції, що робить оцінку доказів більш алгоритмізованою та обґрунтованою.

17.10.2019 набув чинності Закон України №132-IX від 20.09.2019 "Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо стимулювання інвестиційної діяльності в Україні", яким було, зокрема внесено зміни до Господарського процесуального кодексу України, а саме: змінено назву статті 79 такого Кодексу з "Достатність доказів" на нову - "Вірогідність доказів" та викладено її у новій редакції, фактично впровадивши в господарський процес стандарт доказування "вірогідності доказів".

Стандарт доказування "вірогідності доказів", на відміну від "достатності доказів", підкреслює необхідність співставлення судом доказів, які надає позивач та відповідач. Тобто, з введенням в дію нового стандарту доказування необхідним є не надати достатньо доказів для підтвердження певної обставини, а надати їх саме ту кількість, яка зможе переважити доводи протилежної сторони судового процесу.

Відповідно до статті 79 Господарського процесуального кодексу України наявність обставини, на яку сторона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, вважається доведеною, якщо докази, надані на підтвердження такої обставини, є більш вірогідними, ніж докази, надані на її спростування. Питання про вірогідність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.

Тлумачення змісту цієї статті свідчить, що нею покладено на суд обов`язок оцінювати докази, обставини справи з огляду на їх вірогідність, яка дозволяє дійти висновку, що факти, які розглядаються скоріше були (мали місце), аніж не були.

Слід зауважити, що Верховний Суд в ході касаційного перегляду судових рішень неодноразово звертався загалом до категорії стандарту доказування та відзначав, що принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин справи. Цей принцип передбачає покладання тягаря доказування на сторони. Одночасно цей принцип не передбачає обов`язку суду вважати доведеною та встановленою обставину, про яку сторона стверджує. Така обставина підлягає доказуванню таким чином, аби задовольнити, як правило, стандарт переваги більш вагомих доказів, тобто коли висновок про існування стверджуваної обставини з урахуванням поданих доказів видається більш вірогідним, ніж протилежний (постанови Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 02.10.2018 у справі №910/18036/17, від 23.10.2019 у справі №917/1307/18, від 18.11.2019 у справі №902/761/18, від 04.12.2019 у справі №917/2101/17, від 25.06.2020 у справі №924/233/18).

Аналогічний стандарт доказування застосовано Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 18.03.2020 у справі №129/1033/13-ц (провадження №14-400цс19).

Такий підхід узгоджується з судовою практикою Європейського суду з прав людини, юрисдикція якого поширюється на всі питання тлумачення і застосування Конвенції (пункт 1 статті 32 Конвенції). Так, зокрема, у рішенні 23.08.2016 у справі "Дж. К. та інші проти Швеції" ("J.K. AND OTHERS v. SWEDEN") Суд наголошує, що "у країнах загального права у кримінальних справах діє стандарт доказування "поза розумним сумнівом ("beyond reasonable doubt"). Натомість, у цивільних справах закон не вимагає такого високого стандарту; скоріше цивільна справа повинна бути вирішена з урахуванням "балансу вірогідностей". … Суд повинен вирішити, чи являється вірогідність того, що на підставі наданих доказів, а також правдивості тверджень заявника, вимога цього заявника заслуговує довіри".

Схожий стандарт під час оцінки доказів застосовано у рішенні Європейського суду з прав людини від 15.11.2007 у справі "Бендерський проти України" ("BENDERSKIY v. Ukraine"), в якому Суд оцінюючи фактичні обставини справи звертаючись до балансу вірогідностей вирішуючи спір виходив з того, що факти встановлені у експертному висновку, є більш вірогідним за інші докази.

Відповідно до частини 4 статті 11 Господарського процесуального кодексу України, статті 17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини" суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику зазначеного Суду як джерело права.

Оцінюючи надані сторонами докази, суд вважає за необхідне застосовуючи стандарт "balance of probabilities" ("баланс ймовірностей"), за яким факт є доведеним, якщо після оцінки доказів внутрішнє переконання судді каже йому, що факт скоріше був, а ніж не мав місце, та приходить до висновку, що дійсно на момент укладення договору застави №25 від 29.04.2016 року власником Тепловозу було ТОВ «М-ЛИТ».

Таким чином, з урахуванням обставин, встановлених у судових рішеннях, які набрали законної сили, а також у зв`язку з доведеністю позивачем у цій справі вимог, наявні підстави для визнання права власності на магістральний тепловоз 2М62 №1271 1986 року випуску у складі секцій А, секцій Б. Позовні вимоги про припинення обтяження на магістральний тепловоз 2М62 №1271 1986 року випуску у складі секцій А, секцій Б, у даному конкретному випадку є похідними від вимог про визнання права власності на спірне майно у відповідності до статті 392 Цивільного кодексу України, оскільки на теперішній час наявність у позивача відповідного права власності не визнається відповідачами, то воно потребує захисту шляхом задоволення позову про визнання права власності в порядку передбаченому статтею 392 Цивільного кодексу України.

Частинами 1 та 2 статті 13 Господарського процесуального кодексу України встановлено, що судочинство у господарських судах здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених цим Кодексом.

Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом (ч. 3 ст. 13 Господарського процесуального кодексу України).

Аналогічні приписи закріплені у ч. 1 ст. 74 Господарського процесуального кодексу України.

Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних з вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій (ч. 4 ст. 13 Господарського процесуального кодексу України).

З огляду на вищевикладене, всі інші доводи та міркування учасників судового процесу не досліджуються судом, так як з огляду на встановлені фактичні обставини справи, суд дав вичерпну відповідь на всі питання, що входять до предмету доказування у даній справі та виникають при кваліфікації спірних відносин як матеріально-правовому, так і у процесуальному сенсах.

Витрати по сплаті судового збору відповідно до ст. 129 Господарського процесуального кодексу України покладаються на відповідачів.

Керуючись ст. ст. 73-74, 76-79, 86, 129, 233, 237-238 Господарського процесуального кодексу України, Господарський суд міста Києва, -

ВИРІШИВ:

1. Позовні вимоги задовольнити.

2. Визнати за Товариством з обмеженою відповідальністю «М-ЛИТ» (Код , юридична адреса: 53221, Україна, Дніпропетровська обл., м. Нікополь, вул. Електрометалургів, 300) право власності на магістральний тепловоз 2М62 №1271 1986 року випуску у складі секцій А, секції Б, який перебуває на зберіганні у ТОВ «М- ЛИТ» та знаходиться за місцезнаходженням ТОВ «Полтавський тепловозоремонтний завод» (м. Полтава, вул. Гайового, 30).

3. Припинити (зняти) обтяження у вигляді застави рухомого майна та виключити запис з Державного реєстру обтяжень рухомого майна:

Вид обтяження: приватне обтяження

Тип реєстрації: поточна

Об`єкт обтяження: «залізничний транспортний засіб, Тепловоз двохсекційний типу 2М62, рік побудов 1986, у складі секція А, секція Б, номер об`єкта 1271».

Тип обтяження: «застава рухомого майна тепловоз двохсекційний типу 2М62. 1986, сер №1271».

Документ-підстава: «договір застави, серія та номер:25, виданий 29.04.2016, видавник ПАТ «БАНКПОРТАЛ», договір застави №25 від 29.04.2016року,

Боржник: ТОВ «УКРТРАНС-РЕМОНТ».

Обтяжувач: Публічне акціонерне товариство «БАНКПОРТАЛ», код: 38870739.

4. Стягнути з Акціонерного товариства "БАНК "ПОРТАЛ" (пр-т Перемоги 5-А, м. Київ, 01135; ідентифікаційний код 38870739) на користь Товариства з обмеженою відповідальністю "М-ЛИТ" (вул. Електрометалургів,300, м. Нікополь, Дніпропетровська обл., 53221; ідентифікаційний код 39195133) судового збору у розмірі 62 499,55 грн.

5. Стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю "УКРТРАНС-РЕМОНТ" (вул. Іоанна Павла ІІ, буд.4/6, корп. А, оф.914, м. Київ, 01042; ідентифікаційний код 38365232) на користь Товариства з обмеженою відповідальністю "М-ЛИТ" (вул. Електрометалургів,300, м. Нікополь, Дніпропетровська обл., 53221; ідентифікаційний код 39195133) судового збору у розмірі 62 499,55 грн.

6. Після набрання рішенням законної сили видати наказ.

Рішення набирає законної сили відповідно до ст. 241 ГПК України та може бути оскаржено у порядку і строк, встановлені ст. 254, 256, 257 ГПК України.

Дата складання повного тексту рішення 15.02.2024

Суддя М.О. Лиськов