ПІВНІЧНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"19" лютого 2024 р. Справа№ 910/13126/23

Північний апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючого: Гончарова С.А.

суддів: Коробенка Г.П.

Іоннікової І.А.

без виклику сторін

за апеляційною скаргою Дочірнього підприємства державної компанії "Укрспецекспорт" - Державне госпрозрахункове зовнішньоторговельне підприємство "ІНФОРМАЦІЯ_1"

на рішення Господарського суду міста Києва від 13.11.2023

у справі № 910/13126/23(суддя -Щербаков С. О.)

за позовом Державного підприємства "Антонов"

до Дочірнього підприємства державної компанії "Укрспецекспорт" - Державне госпрозрахункове зовнішньоторговельне підприємство "ІНФОРМАЦІЯ_1"

про стягнення 150 102, 87 грн.

Відповідно до ч. 10 ст. 270 Господарського процесуального кодексу України (надалі - ГПК України) апеляційні скарги на рішення господарського суду у справах з ціною позову менше ста розмірів прожиткового мінімум для працездатних осіб, крім тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.

Розглянувши справу в порядку ст. 269, 270 Господарського процесуального кодексу України, Північний апеляційний господарський суд,

ВСТАНОВИВ:

Державне підприємство "Антонов" (надалі - позивач) звернулося до Господарського суду міста Києва з позовом до Дочірнього підприємства державної компанії "Укрспецекспорт" - Державне гозпрозрахункове зовнішньоторговельне підприємство "ІНФОРМАЦІЯ_1" (надалі - відповідач) про стягнення заборгованості у розмірі 150 102, 87 грн., з яких: 83 330, 10 грн. - основного боргу, 12 259, 79 грн. - 3 % річних та 54 512, 98 грн. - інфляційних втрат.

Рішенням Господарського суду міста Києва від 13.11.2023 позовні вимоги Державного підприємства "Антонов" - задоволено частково. Стягнуто з Дочірнього підприємства державної компанії "Укрспецекспорт" - Державне госпрозрахункове зовнішньоторговельне підприємство "ІНФОРМАЦІЯ_1" на користь Державного підприємства "Антонов" 83 330, 10 грн - заборгованості, 12 218, 70 грн - 3% річних, 54 512, 98 грн - інфляційних втрат та 2 683, 27 грн - судового збору. В порядку ч. 10 ст. 238 Господарського процесуального кодексу України нараховано до стягнення з Дочірнього підприємства державної компанії "Укрспецекспорт" - Державне госпрозрахункове зовнішньоторговельне підприємство "ІНФОРМАЦІЯ_1" на користь Державного підприємства "Антонов" 3% річних на суму основного боргу за договором №07-150-16/STE-7-165-Д-16 від 19.07.2016, що становить 83 330, 10 грн, за період з 12.08.2023 і до моменту виконання рішення суду за формулою: СОБ*3*КДП)/КДР/100 = сума процентів річних, де СОБ - сума основного боргу, 3 - 3 відсотка річних, КДП - кількість днів прострочення, КДР - кількість днів у році. В іншій частині позову - відмовлено.

Не погоджуючись з вказаним рішенням, 30.11.2023 (згідно дати звернення до системи "електронний суд") Дочірнє підприємство державної компанії "Укрспецекспорт" - Державне госпрозрахункове зовнішньоторговельне підприємство "ІНФОРМАЦІЯ_1" звернулось до Північного апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою на рішення Господарського суду міста Києва від 13.11.2023 у справі № 910/13126/23, в якій просить скасувати рішення Господарського суду міста Києва від 13.11.2023 у справі № 910/13126/23 та ухвалити нове рішення суду, яким відмовити у задоволенні позовних вимог Державного підприємства "Антонов" до Дочірнього підприємства державної компанії "Укрспецекспорт" - Державне госпрозрахункове зовнішньоторговельне підприємство "ІНФОРМАЦІЯ_1" про стягнення заборгованості у розмірі 150 102, 87 грн за договором №07-150-16/STE-7-165-Д-16 від 19.07.2016 у повному обсязі у зв`язку з відсутністю предмета спору.

Підставою для скасування рішення суду скаржник зазначив, що заперечує факт реальності надання таких послуг через відсутність оригіналів як договору, так і первинних документів. Окрім цього скаржник зазначив, що свідченням непорушення прав позивача є та обставина, що останній протягом майже 6 років не звертався за захистом свого порушеного права. Також скаржник зазначив, що судом апеляційної інстанції не було досліджено питання здійсненої компенсації понесених позивачем витрат при організації рейсу ADВ3898 GML. Вказане, на думку апелянта, є підставою для відмови в позові.

У відзив і на апеляційну скаргу позивач зазначив, що не погоджується з доводами апеляційної скарги, вважає її необґрунтованою та такою, що не підлягає задоволенню.

Згідно з протоколом автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 30.11.2023, апеляційну скаргу передано на розгляд колегії суддів у складі: головуючий суддя Гончаров С.А., судді Коробенко Г.П., Іоннікова І.А.

Ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 04.12.2023 витребувано у Господарського суду міста Києва матеріали справи № 910/13126/23 та відкладено вирішення питання щодо можливості відкриття, повернення, залишення без руху або відмови у відкритті апеляційного провадження за апеляційною скаргою Дочірнього підприємства державної компанії "Укрспецекспорт" - Державне госпрозрахункове зовнішньоторговельне підприємство "ІНФОРМАЦІЯ_1" на рішення Господарського суду міста Києва від 13.11.2023 у справі № 910/13126/23 до надходження матеріалів справи з Господарського суду міста Києва.

Справа була розглянута в розумний строк (в розумінні ст. 6 Конвенції) з незалежних від суду причин: враховуючи дію воєнного стану в Україні, обставини оголошення сигналу "повітряна тривога", та інші чинники.

Розглянувши доводи апеляційної скарги, перевіривши матеріали справи, дослідивши докази, проаналізувавши на підставі встановлених фактичних обставин справи правильність застосування судом першої інстанції норм законодавства, Північний апеляційний господарський суд встановив наступне.

Як вірно встановлено судом першої інстанції та підтверджується матеріалами справи, 19.07.2016 між Державним підприємством "Антонов" (далі - виконавець) та Дочірнім підприємством державної компанії "Укрспецекспорт" - Державним гозпрозрахунковим зовнішньоторговельним підприємством "ІНФОРМАЦІЯ_1" (далі - замовник) укладено договір № 07-150-16/STE-7-165-Д-16, умовами якого передбачено, що виконавець зобов`язується надати, а «Замовник» прийняти та сплатити послуги: - зі зберігання вантажу на складі ДП «АНТОНОВ» аеродрому Київ - Антонов -2, (надалі - а/д Київ - Антонов-2); - з заїзду/ виїзду та перебування автотранспорту «замовника» на території «Виконавця»; - з надання вантажного автотранспорта для розвантажувально-завантажувальних робіт; - за вхід представників «Замовника» на територію «Виконавця».

Тарифи на послуги вказані в додатку №1, що є невід?ємною частиною Договору. (п.2.1 договору)

Згідно з п.5.2 договору факт приймання або видачі вантажу обов`язково фіксується в журналі «Виконавця» шляхом внесення відповідного запису за підписом уповноваженої особи «замовника» та сторони оформлюють акт приймання - передачі вантажу.

«Замовник» оплачує рахунки за надані послуги, відповідно до діючих тарифів (додаток №l). (п.6.1 договору)

Відповідно до п. 6.2 договору «замовник» щомісячно оплачує надані послуги протягом 10 днів з моменту отримання виставлених «виконавцем» рахунків та підписаних сторонами актів наданих послуг. Рахунок виставляється не пізніше 10-го числа наступного календарного місяця за розрахунковим.

Згідно з п.6.4 договору після надання послуг, «виконавець» щомісячно оформлює двосторонній акт наданих послуг (далі по тексту - акт), в двох екземплярах та направляє його разом з рахунком «замовнику». «замовник» на протязі п`яти днів з моменту отримання акта зобов`язаний підписати та передати «виконавцю» екземпляр акта або мотивовану відмову від підписання акта.

В разі не отримання «виконавцем» підписаного акту або мотивованої відмови від підписання акту на протязі 5 календарних днів з моменту отримання акту «замовником», послуги вважаються наданими в повному обсязі, без зауважень та підлягають оплаті. (п..6.5 договору)

Додатковими угодами №1 від 27.02.2017, №2 від 28.03.2017, №3 від 26.06.2017, №4 від 29.12.2017, №5 від 14.08.2018, №6 від 12.11.2018, №7 від 25.11.2019, №8 від 17.08.2020, №9 від 22.12.2020, №10 від 11.05.2021, №11 від 21.12.2021 до договору №07-150-16/STE-7-165-Д-16 від 19.07.2016 сторони вносили зміни до додатку №1 до договору, п.11.1 договору. Так, додатковою угодою №11 від 21.12.2021 до договору №07-150-16/STE-7-165-Д-16 від 19.07.2016 сторони домовились викласти п.11.1 договору у новій редакції: « 11.1. Договір вступає в силу з моменту його підписання обома сторонами і діє до 31.12.2023 p.».

Як зазначає позивач, на виконання умов договору №07-150-16/STE-7-165-Д-16 від 19.07.2016 він надіслав на адресу відповідача акт надання послуг по обробці вантажу від 27.11.2017 на суму 83 330, 10 грн. та рахунок-фактуру №130Л від 27.11.2017 за надані послуги на аеродромі Київ у листопаді 2017, що підтверджується копіями списку згрупованих поштових відправлень, опису вкладення у цінний лист від 03.09.2018, фіскального чеку.

Як вбачається з матеріалів справи, позивач звернувся до відповідача з вимогою №126/12669-18 від 07.11.2018, в якій просив відповідача сплатити заборгованість за надані послуги у листопаді 2017 у розмірі 83 330, 10 грн., до якої додав копії акту від 27.11.2017, рахунку-фактури, що підтверджується рекомендованим повідомленням про вручення 12.11.2018.

Також, листом №290/8819-23 від 16.06.2023 позивач надіслав на адресу відповідача для підписання акт за надання послуг по обробці вантажу у листопаді 2017 на суму 83 330, 10 грн. та рахунок-фактуру за надані послуги на аеродромі Київ у листопаді 2017, які позивач датував 15.06.2023, що підтверджується копіями списку згрупованих поштових відправлень, опису вкладення у цінний лист від 19.06.2023, фіскального чеку, накладної.

Отже, обґрунтовуючи свої вимоги, позивач зазначає, що відповідач неналежним чином виконує свої зобов`язання щодо оплати за надані послуги у листопаді 2017, зокрема, щодо погашення заборгованості, у зв`язку з чим просить суд стягнути з відповідача борг у сумі 83 330,10 грн.

Згідно з пунктом 1 частини 2 статті 11 Цивільного кодексу України підставами виникнення цивільних прав та обов`язків є, зокрема, договори та інші правочини.

Відповідно до частини 1 статті 509 Цивільного кодексу України зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку.

Частина 1 статті 626 Цивільного кодексу України визначає, що договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

У відповідності до положень статей 6, 627 Цивільного кодексу України сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Згідно з частиною першою статті 628 Цивільного кодексу України зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Укладені між сторонами Договори, з огляду на встановлений статтею 204 Цивільного кодексу України принцип правомірності правочину, є належною підставою, у розумінні статті 11 Цивільного кодексу України, для виникнення у сторін взаємних цивільних прав та обов`язків, та за своєю правовою природою є договорами енергопостачання.

Відповідно до статті 901 Цивільного кодексу України за договором про надання послуг одна сторона (виконавець) зобов`язується за завданням другої сторони (замовника) надати послугу, яка споживається в процесі вчинення певної дії або здійснення певної діяльності, а замовник зобов`язується оплатити виконавцеві зазначену послугу, якщо інше не встановлено договором.

Судом першої інстанції правомірно зазначено, що сторони визнають відсутність оригіналів договору № 07-150-16/STE-7-165-Д-16 від 19.07.2016. Водночас, ані позивачем, ані відповідачем не ставляться під сумнів факт укладення вказаного договору. А тому прийняття копії договору № 07-150-16/STE-7-165-Д-16 від 19.07.2016 в якості належного та допустимого доказу на підтвердження виникнення між сторонами договірних правовідносин - є правомірним.

Щодо доводів апелянта про відсутність первинних документів, що підтверджують надання послуг, суд апеляційної інстанції зазначає, що в матеріалах справи наявна копія акту за надання послуг по обробці вантажу від 27.11.2017 на суму 83 330,10 грн. та рахунку-фактури №130Л від 27.11.2017 за договором №07-150-16/STE-7-165-Д-16 від 19.07.2016. Вказані документи були надіслані на адресу Дочірнього підприємства державної компанії "Укрспецекспорт" - Державне гозпрозрахункове зовнішньоторговельне підприємство "ІНФОРМАЦІЯ_1" 03.09.2018, що підтверджується копіями списку згрупованих поштових відправлень, опису вкладення у цінний лист від 03.09.2018 та фіскального чеку.

Водночас, в цій частині суд апеляційної інстанції не приймає доводи скаржника в частині того, що в матеріалах справи відсутні докази отримання вказаного акту та рахунку-фактури, оскільки вказане не є підставою для відмови у задоволенні позову. Оскільки позивачем було фактично вчинено всі необхідні дії для забезпечення направлення, та, відповідно, отримання відповідачем вказаних документів. А доказів протилежного в розумінні ст. 74, 76-79, 80, 86, 269 ГПК України скаржником не доведено.

В цій частині, суд апеляційної інстанції також зазначає, що основні положення про докази та доказування, наведені у главі 5 ГПК України, передбачають, що докази мають бути досліджені та оцінені судом з точки зору їх належності, допустимості, достовірності та вірогідності.

Відповідно до статті 79 ГПК України наявність обставини, на яку сторона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, вважається доведеною, якщо докази, надані на підтвердження такої обставини, є більш вірогідними, ніж докази, надані на її спростування. Питання про вірогідність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.

Тлумачення змісту статті 79 ГПК України свідчить про те, що нею покладено на суд обов`язок оцінювати докази, обставини справи з огляду на їх вірогідність, яка дозволяє дійти висновку, що факти, які розглядаються, скоріше були (мали місце), аніж не були.

Одночасно статтею 86 ГПК України передбачено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також вірогідність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Отже, з`ясування фактичних обставин справи має здійснюватися судом із застосуванням критеріїв оцінки доказів, передбачених статтею 86 ГПК України щодо відсутності у доказів заздалегідь встановленої сили та оцінки кожного доказу окремо та їх сукупності в цілому.

Верховний Суд в ході касаційного перегляду судових рішень, неодноразово наголошував щодо необхідності застосування категорій стандартів доказування та зазначав, що принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин справи. Зазначений принцип передбачає покладання тягаря доказування на сторони. Одночасно цей принцип не передбачає обов`язку суду вважати доведеною та встановленою обставину, про яку сторона стверджує. Така обставина підлягає доказуванню таким чином, аби задовольнити, як правило, стандарт переваги більш вагомих доказів, тобто коли висновок про існування стверджуваної обставини з урахуванням поданих доказів видається більш вірогідним, ніж протилежний. Близький за змістом висновок щодо застосування норм процесуального права, який має загальний (універсальний) характер викладений у постановах Верховного Суду від 04.12.2019 у справі № 917/2101/17, від 08.07.2021 у справі 915/1889/19, від 15.07.2021 у справі № 916/2586/20, від 16.06.2022 у справі № 910/366/21.

Такий підхід узгоджується з судовою практикою Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ), який у рішенні від 23.08.2016 у справі "Дж. К. та Інші проти Швеції" зазначив, що "у країнах загального права у кримінальних справах діє стандарт доказування "поза розумним сумнівом" ("beyond reasonable doubt"). Натомість, у цивільних справах закон не вимагає такого високого стандарту; скоріше цивільна справа повинна бути вирішена з урахуванням "балансу вірогідностей". Суд повинен вирішити, чи являється вірогідність того, що на підставі наданих доказів, а також правдивості тверджень заявника, вимога цього заявника заслуговує довіри".

Важливим елементом змагальності процесу є стандарти доказування - спеціальні правила, яким суд має керуватися при вирішенні справи. Стандарт доказування - це та ступінь достовірності наданих стороною доказів, за яких суд має визнати тягар доведення знятим, а фактичну обставину - доведеною. Тобто в цьому разі мається на увазі достатній рівень допустимих сумнівів, при якому тягар доведення вважається виконаним.

А тому доводи апелянта про відсутність оригіналів документів та непідтвердження надання послуг - відхиляються судом апеляційної інстанції як необґрунтовані.

Враховуючи викладене, оскільки відповідач не надав суду доказів належного виконання свого зобов`язання щодо оплати наданих послуг, правомірним є висновок, що відповідачем було порушено умови договору №07-150-16/STE-7-165-Д-16 від 19.07.2016 та положення ст. ст. 525, 526 ЦК України, ст. 193 ГК України, а тому обґрунтовано стягнув з відповідача заборгованість у розмірі 83 330,10 грн.

В цій частині суд апеляційної інстанції відхиляє також доводи скаржника про те, що незвернення з відповідними вимогами та позовом майже протягом 6 років свідчить про відсутність порушеного права позивача. Оскільки вказане не є підставою для відмови в позові в розумінні ст. 4 ГПК України. Так, звернення з відповідним позовом - є правом сторони.

Щодо доводів апелянта про пропуск позовної давності, суд апеляційної інстанції вважає обґрунтованим висновок суду першої інстанції в цій частині та зазначає наступне.

Пунктом 7 Розділу IX Прикінцевих положень ГК України передбачено, що під час дії карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України з метою запобігання поширенню коронавірусної хвороби (COVID-19), строки, визначені статтями 232, 269, 322, 324 цього Кодексу, продовжуються на строк дії такого карантину. Вказаний пункт введений в дію на підставі Закону України "Про внесення змін до деяких законодавчих актів України, спрямованих на забезпечення додаткових соціальних та економічних гарантій у зв`язку з поширенням коронавірусної хвороби (COVID-19)" від 30 березня 2020 року №540-IX (далі - Закон України від 30 березня 2020 року № 540-IX), який набрав чинності з 2 квітня 2020 року.

Постановою Кабінету Міністрів України від 25.04.2023 № 383 «Про внесення змін до розпорядження Кабінету Міністрів України від 25 березня 2020 р. № 338 і постанови Кабінету Міністрів України від 9 грудня 2020 р. № 1236» продовжено на всій території України дію карантину до 30.06.2023 року.

При цьому, згідно з положеннями пункту 12 Прикінцевих та перехідних положень ЦК України, під час дії карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України з метою запобігання поширенню коронавірусної хвороби (COVID-19), строки, визначені статтями 257, 258, 362, 559, 681, 728, 786, 1293 цього Кодексу, продовжуються на строк дії такого карантину.

Окрім того, строк позовної давності було також продовжено згідно п. 19 Прикінцевих та перехідних положень Цивільного кодексу України, у відповідності до якого у період дії в Україні воєнного, надзвичайного стану строки, визначені статтями 257-259, 362, 559, 681, 728, 786, 1293 цього Кодексу, продовжуються на строк його дії.

А тому строк позовної давності за вимогою про стягнення заборгованості було продовжено в силу пунктів 12 та 19 Розділу "Прикінцеві та перехідні положення" Цивільного кодексу України та відповідно не було пропущено позивачем. А тому позовна давність позивачем пропущена не була.

Щодо доводів апелянта про неврахування судом першої інстанції здійснення компенсації понесених позивачем витрат при організації рейсу ADВ3898 GML, суд апеляційної інстанції зазначає, що вказане може бути підставою для звернення з окремим позовом про стягнення збитків у загальному порядку, однак не є підставою для відмови в позові за невиконання умов договору.

Окрім суми основного боргу позивач просив стягнути з відповідача 12 259,79 грн. - 3 % річних за період з 16.09.2018 по 11.08.2023 та 54 512,98 грн. - інфляційних втрат за період з 01.10.2018 по 30.06.2023.

Щодо нарахованих річних та інфляційних втрат, суд апеляційної інстанції зазначає наступне.

Відповідно до ст. 625 Цивільного кодексу України, боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання грошового зобов`язання. Боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

В цій частині суд апеляційної інстанції зазначає, що у постанові Великої Палати Верховного Суду від 07.04.2020 у справі №910/4590/19 відзначено, що стягнення інфляційних і річних процентів, передбачених частиною другою статті 625 ЦК України, є способом компенсації майнових втрат кредитора, а не способом відшкодування шкоди. Інфляційні та річні проценти нараховуються на суму простроченого основного зобов`язання. Тому зобов`язання зі сплати інфляційних та річних процентів є акцесорним, додатковим до основного, залежить від основного і поділяє його долю. Відповідно й вимога про сплату інфляційних та річних процентів є додатковою до основної вимогою.

Здійснивши перерахунок здійсненого судом першої інстанції розрахунку, суд апеляційної інстанції дійшов висновку, що він є арифметично вірним. А тому правомірно стягнув окрім суми основного боргу - 12 218 грн. 70 коп. - 3% річних та 54 512 грн. 98 коп. - інфляційних втрат.

Таким чином, суд апеляційної інстанції погоджується з висновками місцевого господарського суду про обґрунтованість позовних вимог. Тоді як інші доводи апеляційної скарги фактично направлені на переоцінку обставин, які були досліджені судом першої інстанції.

А тому апеляційну скаргу у даній справі слід залишити без задоволення як необґрунтовану, а рішення суду першої інстанції слід залишити без змін, оскільки останнє було прийнято з дотриманням вимог ГПК України. Суд апеляційної інстанції зазначає, що підстав для виходу за межі вимог та доводів апеляційної скарги (в розумінні ч. 4 ст. 269 ГПК України) суд апеляційної інстанції не встановив.

З урахуванням відмови в задоволенні апеляційної скарги по суті, понесені судові витрати за розгляд справи в суді апеляційної інстанції (судовий збір) покладаються на скаржника в порядку ст. 129 ГПК України.

Керуючись ст. 2, 129, 269, 270, п. 1 ч. 1 ст. 275, 276, ст. 281 - 283 ГПК України, Північний апеляційний господарський суд,

ПОСТАНОВИВ:

1. Апеляційну скаргу Дочірнього підприємства державної компанії "Укрспецекспорт" - Державне госпрозрахункове зовнішньоторговельне підприємство "ІНФОРМАЦІЯ_1" на рішення Господарського суду міста Києва від 13.11.2023 у справі № 910/13126/23 - залишити без задоволення.

2. Рішення Господарського суду міста Києва від 13.11.2023 у справі № 910/13126/23 - залишити без змін.

3. Судовий збір, понесений у зв`язку з переглядом справи в суді апеляційної інстанції, покласти на скаржників.

4. Матеріали справи повернути до суду першої інстанції.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та, за загальним правилом, не підлягає оскарженню до Верховного Суду крім випадків, передбачених п. 2 ч. 3 ст. 287 ГПК України.

Головуючий суддя С.А. Гончаров

Судді Г.П. Коробенко

І.А. Іоннікова