ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД РІВНЕНСЬКОЇ ОБЛАСТІ
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"13" лютого 2024 р. м. Рівне Справа № 918/53/24

Господарський суд Рівненської області у складі судді А.Качура,

розглянув матеріали позовної заяви

за позовом: Товариства з обмеженою відповідальністю "Компанія "ТМА"

до відповідача: Приватного підприємства "Агро-Експрес-Сервіс"

про: стягнення заборгованості

секретар судового засідання: С.Коваль;

представники:

від позивача: С.Ворошик

від відповідача: не з`явився

СУТЬ СПОРУ

Товариство з обмеженою відповідальністю "Компанія "ТМА" звернулась до Господарського суду Рівненської області з позовом до відповідача Приватного підприємства "Агро-Експрес-Сервіс" про стягнення заборгованості в розмірі 67 943,85 грн., з яких: 42 500,00 грн борг, 13 591,93 грн пені, 960,62 грн 3% річних.

Відповідач відзиву на позов суду не надав.

Стислий виклад позиції позивача та заперечень відповідача

Позовні вимоги аргументовані тим, що позивач на виконання умов укладеного договору надав відповідачу послуги обумовлені умовами договору, вартість яких складає 85 000,00 грн, у свою чергу відповідачем частково оплачено надані послуги, неоплаченими залишаються послуги на загальну суму 45 500,00 грн.

Керуючись положеннями пункту 8.3. договору позивач нарахував відповідачу 13 591,93 грн пені.

Керуючись положеннями статті 625 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України) позивач нарахував відповідачу 960,62 грн 3% річних.

Процесуальні дії у справі

Ухвалою суду від 16 січня 2024 року відкрито провадження у справі за правилами спрощеного позовного провадження, розгляд справи призначено на 13 лютого 2024 року.

25 січня 2024 року позивачем подано клопотання про долучення доказів понесення судових витрат.

12 лютого 2024 року відповідачем подано клопотання про відкладення розгляду справи, яке аргументоване тим, що відповідач не може забезпечити явку представника в судове засідання.

Розглянувши вказане клопотання суд не вбачає підстав для відкладення розгляду справи з огляду на наступне.

Згідно з положеннями частини 2 статті 252 Господарського процесуального кодексу України (далі - ГПК України), розгляд справи по суті в порядку спрощеного провадження починається з відкриття першого судового засідання або через тридцять днів з дня відкриття провадження у справі, якщо судове засідання не проводиться.

Згідно з правилами статті 216 ГПК України, суд відкладає розгляд справи у випадках, встановлених частиною другою статті 202 цього Кодексу. Якщо спір, розгляд якого по суті розпочато, не може бути вирішено в даному судовому засіданні, судом може бути оголошено перерву в межах встановлених цим Кодексом строків розгляду справи, тривалість якої визначається відповідно до обставин, що її викликали, з наступною вказівкою про це в рішенні або ухвалі.

Відповідно до статті 202 ГПК України, неявка у судове засідання будь-якого учасника справи за умови, що його належним чином повідомлено про дату, час і місце цього засідання, не перешкоджає розгляду справи по суті, крім випадків, визначених цією статтею.

Суд відкладає розгляд справи в судовому засіданні в межах встановленого цим Кодексом строку з таких підстав як перша неявка в судове засідання учасника справи, якого повідомлено про дату, час і місце судового засідання, якщо він повідомив про причини неявки, які судом визнано поважними.

А проте, відповідачем не вказано поважності причин неявки його представника в судове засідання, а тому суд позбавлений можливості визнати поважними причини неявки відповідача в судове засідання.

Згідно з нормами статті 165 ГПК України, у відзиві відповідач викладає заперечення проти позову. У разі ненадання відповідачем відзиву у встановлений судом строк без поважних причин, суд вирішує справу за наявними матеріалами.

Судом не встановлено обставин, що можуть бути перепоною для розгляду справи по суті.

МОТИВИ СУДУ ПРИ ПРИЙНЯТТІ РІШЕННЯ

Фактичні обставини, встановлені судом, та зміст спірних правовідносин з посиланням на докази, на підставі яких встановлені відповідні обставини

Дослідивши матеріали справи, заслухавши представника позивача, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, господарський суд встановив наступне.

07 березня 2023 року між Товариством з обмеженою відповідальністю "Компанія "ТМА" (позивач/підрядник) та Приватним підприємством "Агро-Експрес-Сервіс" (відповідач/замовник) було укладено договір підряду №26 (надалі - договір), відповідно до предмету якого у порядку і на умовах, визначених цим договором підрядник за завданням замовника зобов`язується виконати інженерні роботи з обстеження технічного стану дифузійних апаратів DС-12 (в кількості 2 шт.) в дифузійному відділенні цукрового заводу ПП "Агро-Експрес-Сервіс" в смт. Мар`янівка Луцького району Волинської області, а замовник зобов`язується прийняти виконані роботи та оплатити їх згідно із умовами цього договору.

Згідно з умовами пункту 2.1. договору, загальна вартість робіт за цим договором складає 70 833,33 грн, без ПДВ (20 %), крім того ПДВ (20 %) - 14 166,67 грн. Загальна вартість цього договору складає 85 000,00 грн з ПДВ (20 %).

Відповідно до пункту 3.1. договору, оплата за цим договором здійснюється замовником шляхам банківського переказу на поточний рахунок підрядника.

Пунктом 3.2. договору встановлено, що сторони домовились про наступний порядок розрахунків за цим договором:

- Аванс у розмірі 50 % від суми договору, що складає 42 500,00 грн. з ПДВ (20 %), Замовник сплачує у строк не пізніше 10 (десяти) календарних днів від дати підписання цього договору.

- Подальші розрахунки у розмірі 50 % від суми договору, що складає 42 500,00 гривень 00 коп. з ПДВ (20 %), здійснюються замовником за фактом виконання робіт, в строк не пізніше 5 календарних днів від дати підписання акту здачі-приймання виконаних робіт, що фіксує виконання робіт в повному обсязі.

Відповідно до пункту 4.4. договору підряду, датою виконання робіт (окремого етапу робіт) вважається дата підписання сторонами відповідного акту здачі - приймання виконаних робіт.

Пунктом 4.1. договору підряду узгоджено, що початок виконання робіт - не пізніше 15 календарних днів від дати отримання підрядником повної суми авансу згідно іх п. 3.2.1. договору підряду, а закінчення виконання робіт - в строк не пізніше 30 календарних днів з дати початку виконання робіт.

Згідно пунктів 7.2, 7.3. договору, здача виконаних робіт та приймання їх замовником проводиться після фактичного виконання робіт (окремо виконаних робіт). Здача - приймання робіт (окремого етапу робіт) здійснюється представниками сторін з оформленням актів здачі-приймання виконаних робіт, який складається у довільній формі, на підставі договірної вартості, наведеної у додатку №1 за фактичними обсягами виконаних робіт, які складає підрядник у 2 примірниках та передає їх на підпис замовнику.

У відповідності до пункту 7.5. договору, в разі якщо виконані роботи не відповідають умовам договору, замовник має право протягом 5 календарних днів з дати отримання від підрядника акту здачі-приймання виконаних робіт подати підряднику письмову мотивовану відмову від підписання разом з проектом двохстороннього акту з переліком доопрацювань, які потрібно виконати та строків їх виконання.

Відповідно до пункту 7.6. договору, у разі, якщо протягом 7 календарних днів з моменту передачі замовнику акту здачі - приймання виконаних робіт, підрядник не отримує підписаний замовником акт здачі - приймання виконаних робіт або його письмову мотивовану відмову від підписання, роботи (окремі етапи робіт) вважаються виконаними з додержанням усіх умов договору та прийнятими замовником на підставі односторонньо підписаного акту здачі - приймання виконаних робіт.

Згідно із актом приймання - передачі виконаних робіт від 03 квітня 2023 року підрядник виконав, а замовник прийняв роботи вартістю 85 000,00 грн з ПДВ.

Позивач вказує, що відповідачем частково оплачено надані послуги в сумі 42 500,00 грн, що стверджується оборотно-сальдовою відомістю.

Заборгованість відповідача становить 42 500,00 грн.

Згідно з умовами пункту 8.3. договору, за прострочення строків розрахунків, зазначених у пункті 3.2 цього договору, замовник сплачує підряднику пеню в розмірі облікової ставки Національного банку України, що діяла в період, за який сплачується пеня, від суми заборгованості за кожний день затримки платежів.

Керуючись положеннями договору позивач нарахував відповідачу 13 591,93 грн пені.

Керуючись положеннями статті 625 ЦК України позивач нарахував відповідачу 960,62 грн 3% річних.

Норми права, які застосував суд, та мотиви їх застосування.

З наведених обставин встановлено, що спірні правовідносини за своїм змістом є майновими, договірними та стосуються надання послуг. Спірний характер правовідносин базується на тому, що позивач вважає свої права порушеними через невиконання відповідачем зобов`язання щодо оплати вартості наданих послуг.

Розглядаючи даний спір суд застосовує наступні норми права.

Відповідно до статей 526, 530 ЦК України, зобов`язання має виконуватись належним чином відповідно до умов договору та вимог ЦК України, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Пунктом 1 частини 2 статті 11 ЦК України передбачено, що однією з підстав виникнення цивільних прав та обов`язків є договори та інші правочини.

Згідно з визначеннями статті 202 ЦК України, правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

Згідно з правилами статті 638 ЦК України, договір є укладеним, якщо сторони досягли згоди з усіх істотних умов договору.

Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.

Договір укладається шляхом пропозиції однієї сторони укласти договір (оферти) і прийняття пропозиції (акцепту) другою стороною.

Відповідно до положень статті 639 ЦК України, договір може бути укладений у будь-якій формі, якщо вимоги щодо форми договору не встановлені законом.

Частинами 1, 3 статті 202 Господарського кодексу України (далі - ГК України) передбачено, що господарське зобов`язання припиняється, зокрема, виконанням, проведеним належним чином. До відносин щодо припинення господарських зобов`язань застосовуються відповідні положення ЦК України з урахуванням особливостей, передбачених цим Кодексом.

Згідно з нормами частини 1 статті 598 ЦК України, зобов`язання припиняється частково або у повному обсязі на підставах, встановлених договором або законом.

Статтею 629 ЦК України визначено, що договір є обов`язковим для виконання сторонами.

Згідно з положеннями статті 837 ЦК України, за договором підряду одна сторона (підрядник) зобов`язується на свій ризик виконати певну роботу за завданням другої сторони (замовника), а замовник зобов`язується прийняти та оплатити виконану роботу.

Договір підряду може укладатися на виготовлення, обробку, переробку, ремонт речі або на виконання іншої роботи з переданням її результату замовникові.

Відповідно до статті 843 ЦК України у договорі підряду визначається ціна роботи або способи її визначення.

Згідно з нормами статті 854 ЦК України якщо договором підряду не передбачена попередня оплата виконаної роботи або окремих її етапів, замовник зобов`язаний сплатити підрядникові обумовлену ціну після остаточної здачі роботи за умови, що роботу виконано належним чином і в погоджений строк або, за згодою замовника, - достроково.

Суд встановив, що згідно із наявним в матеріалах справи актом №1 від 03 квітня 2023 року на суму 85 000,00 грн.

Відповідач частково розрахувався за виконані роботи, водночас матеріали справи не містять доказів оплати наданих послуг на суму 42 500,00 грн.

Таким чином позовні вимоги про стягнення 42 500,00 грн заборгованості є обґрунтованими та мають бути задоволені.

Статтею 610 ЦК України передбачено, що порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).

Відповідно до статті 611 ЦК України, у разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема сплата неустойки.

Неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання. Штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов`язання. Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання (ст. 549 ЦК України).

Як зазначено в статті 179 ГК України, господарські договори укладаються за правилами, встановленими ЦК України з урахуванням особливостей, передбачених цим Кодексом, іншими нормативно-правовими актами щодо окремих видів договорів.

За змістом частини 2 статті 9 ЦК України законом можуть бути передбачені особливості регулювання майнових відносин у сфері господарювання.

Тож до правовідносин сторін договору щодо забезпечення належного виконання господарського договору штрафними санкціями (штраф, пеня) необхідно застосовувати положення глави 26 ГК України.

Згідно зі статтею 230 ГК України, штрафними санкціями у цьому Кодексі визнаються господарські санкції у вигляді грошової суми (неустойка, штраф, пеня), яку учасник господарських відносин зобов`язаний сплатити у разі порушення ним правил здійснення господарської діяльності, невиконання або неналежного виконання господарського зобов`язання.

Частина 1 статті 173 ГК України містить визначення господарського зобов`язання, яким визнається зобов`язання, що виникає між суб`єктом господарювання та іншим учасником (учасниками) відносин у сфері господарювання з підстав, передбачених цим Кодексом, в силу якого один суб`єкт (зобов`язана сторона, у тому числі боржник) зобов`язаний вчинити певну дію господарського чи управлінсько-господарського характеру на користь іншого суб`єкта (виконати роботу, передати майно, сплатити гроші, надати інформацію тощо), або утриматися від певних дій, а інший суб`єкт (управлена сторона, у тому числі кредитор) має право вимагати від зобов`язаної сторони виконання її обов`язку.

Відповідно до статті 231 ГК України, у разі якщо розмір штрафних санкцій законом не визначено, санкції застосовуються в розмірі, передбаченому договором. Розмір санкцій може бути встановлено договором у відсотковому відношенні до суми невиконаної частини зобов`язання або у певній, визначеній грошовій сумі, або у відсотковому відношенні до суми зобов`язання незалежно від ступеня його виконання, або у кратному розмірі до вартості товарів (робіт, послуг).

Керуючись положеннями договору позивач нарахував відповідачу 13 591,93 грн пені.

Судом здійснено перевірку нарахованих сум неустойки, за результатами якої суд констатує, що за розрахунком суду розмір пені за період з 09 квітня 2023 року по 08 січня 2024 року складає 13 568,96 грн.

Керуючись положеннями статті 625 ЦК України позивач нарахував відповідачу 960,62 грн. 3% річних.

За приписами статті 625 ЦК України боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання. Боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Суд, здійснивши перерахунок відсотків річних, робить висновок, що вказаний розрахунок позивач здійснив правильно.

Відповідно до приписів частини 1 статті 74 ГПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Згідно з вимогами статті 76 ГПК України належними є докази, на підставі яких можна встановити обставини, які входять в предмет доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування. Предметом доказування є обставини, які підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.

Відповідно до положень статті 77 ГПК України обставини, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

Також, згідно з нормами статті 78 ГПК України достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи.

Правилами статті 13 ГПК України визначено, що кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом.

Висновки суду

Суд встановив обставини щодо обґрунтованості позовних вимог про стягнення з відповідача 42 500,00 грн заборгованості, 13 568,96 грн пені, 960,62 грн три відсотки річних.

Розподіл судових витрат

Згідно з положеннями статті 129 ГПК України, судовий збір покладається: у спорах, що виникають при укладанні, зміні та розірванні договорів, - на сторону, яка безпідставно ухиляється від прийняття пропозицій іншої сторони, або на обидві сторони, якщо судом відхилено частину пропозицій кожної із сторін; 2) у спорах, що виникають при виконанні договорів та з інших підстав, - на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Судовий збір за подання даного позову складає 3 028,00 грн.

Згідно з правилами частини 9 статті 129 ГПК України, у випадку зловживання стороною чи її представником процесуальними правами або якщо спір виник внаслідок неправильних дій сторони, суд має право покласти на таку сторону судові витрати повністю або частково незалежно від результатів вирішення спору.

Таким чином, судові витрати у вигляді судового збору в розмірі 3 028,00 грн покладаються на відповідач повністю.

Відповідно до правил частини 1 статті 124 ГПК України разом з першою заявою по суті спору кожна сторона подає до суду попередній (орієнтовний) розрахунок суми судових витрат, які вона понесла і які очікує понести у зв`язку із розглядом справи.

Згідно з нормами частини 3 статті 124 ГПК України попередній розрахунок розміру судових витрат не обмежує сторону у доведенні іншої фактичної суми судових витрат, які підлягають розподілу між сторонами за результатами розгляду справи.

Відповідно до частини 8 статті 129 ГПК України розмір судових витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду, за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву.

Частинами 2-6 статті 126 ГПК України передбачено, що за результатами розгляду справи витрати на професійну правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами.

Для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на професійну правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу професійну правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката, визначається згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.

Для визначення розміру витрат на професійну правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.

Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.

У разі недотримання вимог частини четвертої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на професійну правничу допомогу адвоката, які підлягають розподілу між сторонами.

Обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами.

Так, на підтвердження понесених судових витрат на професійну правничу допомогу позивачем було подано копії: договору про надання професійної правничої допомоги №028/11 від 02 листопада 2023 року, ордер, платіжну інструкцію, протокол узгодження договірної ціни від 02 листопада 2023 року, акт №3 приймання - передачі наданих послуг від 22 січня 2024 року.

Згідно з умовами договору про надання професійної правничої допомоги від 02 листопада 2023 року, за цим договором адвокат зобов`язався надати за завданням клієнта професійну правничу допомогу у справі про стягнення на користь клієнта з ПП "Агро-Експрес-Сервіс" заборгованості за договором підряду.

Згідно з умовами пункту 4.1. договору, факт надання послуг підтверджується актом приймання - передачі.

Відповідно до акту приймання - передачі наданих послуг адвокат надав послуги на суму 10 000,00 грн,

Згідно з умовами пункту 3 протоколу узгодження договірної ціни, розмір гонорару сплачується клієнтом протягом 3 банківських днів.

Відповідно до платіжної інструкції від 03 січня 2024 року клієнт сплатив адвокату 10 000,00 грн. за адвокатські послуги.

Одним із принципів господарського судочинства, який передбачено положеннями статті 129 ГПК України, є відшкодування судових витрат стороні, на користь якої ухвалене судове рішення. Метою впровадження цього принципу є забезпечення особі можливості ефективно захистити свої права в суді, ефективно захиститись у разі подання до неї необґрунтованого позову, а також стимулювання сторін до досудового вирішення спору.

Водночас необхідно зазначити, відповідно до частини 4 статті 236 ГПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування норм права, які викладені у постановах Верховного Суду.

У постанові від 03.10.2019 у справі №922/445/19 об`єднана палата Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду сформулювала такі висновки щодо застосування норм права при вирішенні питання про розподіл судових витрат на правову допомогу:

1) за змістом пункту 1 частини 2 статті 126, частини 8 статті 129 ГПК України розмір витрат на оплату професійної правничої допомоги адвоката встановлюється і розподіляється судом згідно з умовами договору про надання правничої допомоги при наданні відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, як уже сплаченої, так і тієї, що лише підлягає сплаті (буде сплачена) відповідною стороною або третьою особою. Отже, витрати на надану професійну правничу допомогу у разі підтвердження обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості підлягають розподілу за результатами розгляду справи незалежно від того, чи їх уже фактично сплачено стороною/третьою особою чи тільки має бути сплачено (п. 1 ч. 2 ст. 126 цього Кодексу);

2) зменшення суми судових витрат на професійну правничу допомогу, що підлягають розподілу, можливе виключно на підставі клопотання іншої сторони у разі, на її думку, недотримання вимог стосовно співмірності витрат із складністю відповідної роботи, її обсягом та часом, витраченим ним на виконання робіт. Суд, ураховуючи принципи диспозитивності та змагальності, не має права вирішувати питання про зменшення суми судових витрат на професійну правову допомогу, що підлягають розподілу, з власної ініціативи;

3) загальне правило розподілу судових витрат визначене в частині 4 статті 129 ГПК України. Разом із тим, у частині 5 наведеної норми цього Кодексу визначено критерії, керуючись якими суд (за клопотанням сторони або з власної ініціативи) може відступити від вказаного загального правила при вирішенні питання про розподіл витрат на правову допомогу та не розподіляти такі витрати повністю або частково на сторону, не на користь якої ухвалено рішення, а натомість покласти їх на сторону, на користь якої ухвалено рішення. За таких умов, на предмет відповідності зазначеним критеріям суд має оцінювати поведінку/дії/бездіяльність обох сторін при вирішенні питання про розподіл судових витрат;

4) під час вирішення питання про розподіл судових витрат господарський суд за наявності заперечення сторони проти розподілу витрат на адвоката або з власної ініціативи, керуючись критеріями, що визначені частинами 5-7, 9 статті 129 ГПК України, може не присуджувати стороні, на користь якої ухвалено судове рішення, всі її витрати на професійну правову допомогу. У такому випадку суд, керуючись частинами 5-7, 9 статті 129 зазначеного Кодексу, відмовляє стороні, на користь якої ухвалено рішення, у відшкодуванні понесених нею витрат на правову допомогу повністю або частково, та відповідно не покладає такі витрати повністю або частково на сторону, не на користь якої ухвалено рішення. При цьому, в судовому рішенні суд повинен конкретно вказати, які саме витрати на правову допомогу не підлягають відшкодуванню повністю або частково, навести мотивацію такого рішення та правові підстави для його ухвалення. Зокрема, вирішуючи питання розподілу судових витрат, господарський суд має враховувати, що розмір відшкодування судових витрат, не пов`язаних зі сплатою судового збору, не повинен бути непропорційним до предмета спору. У зв`язку з наведеним суд з урахуванням конкретних обставин, зокрема ціни позову, може обмежити такий розмір з огляду на розумну необхідність судових витрат для конкретної справи.

У частині 5 статті 129 ГПК України визначено критерії, керуючись якими суд (за клопотанням сторони або з власної ініціативи) може відступити від вказаного загального правила при вирішенні питання про розподіл витрат на правову допомогу та не розподіляти такі витрати повністю або частково на сторону, не на користь якої ухвалено рішення, а натомість покласти їх на сторону, на користь якої ухвалено рішення.

Таким чином, вирішуючи питання розподілу судових витрат, господарський суд має враховувати, що розмір відшкодування судових витрат, не пов`язаних зі сплатою судового збору, не повинен бути непропорційним до предмета спору. Розмір таких витрат також повинен бути обґрунтованим. У зв`язку з наведеним суд, з урахуванням конкретних обставин, зокрема ціни позову та предмету спору, може обмежити такий розмір з огляду на розумну необхідність судових витрат для конкретної справи та не розподіляти такі витрати повністю або частково на сторону, не на користь якої ухвалено рішення.

На думку суду даний спір про стягнення заборгованості не відноситься до категорії складних.

На переконання суду, підготовка до справи не потребувала дослідження значного обсягу законодавства, судової практики чи опрацюванню великого обсягу документів.

Дослідивши опис наданих послуг суд не знаходить підстав повного покладення на відповідача витрат. Такий висновок суду мотивований зокрема наступним.

Зазначені у акті приймання-передачі наданих послуг (правничої допомоги) такі види послуг як зокрема як: підготовка заяв, скарг, клопотань, письмових пояснень, заперечень, відповіді на відзив, подання документів за допомогою системи "Електронний Суд"

Суд відзначає, що будь-яких заяв, заперечень, відповіді на відзив позивачем не подано. У справі проведено одне судове засідання, у якому представник позивача був присутній у режимі відеоконференцзв`язку, однак у акті вказано про представницвто інтересів позивача у судових засіданнях (тобто більше ніж в одному).

Витрати на подання заяви про участь в судовому засіданні в режимі відеоконференції та подання документів через систему "Електронний Суд" не являються неминучими, оскільки явка в судове засідання обов`язковою не визнавалась, а подання такої заяви не залежить від волі відповідача, більш того можливість подання заяв такого роду спрощує позивачу доступ до правосуддя, тобто покладення таких витрат на відповідача суперечить принципам добросовісності, розумності та справедливості.

А тому, суд робить висновок, що заявлена відповідачем сума судових витрат є непропорційною до предмету спору та витрат понесених іншою стороною.

Також, як встановив суд, даний спір не є складним та не потребував додаткових дій чи витрат на його підготовку до судового розгляду.

При здійсненні розподілу витрат суд надає правову оцінку обґрунтованості заявлених витрат з врахуванням критеріїв: пов`язаності витрати з розглядом справи; обґрунтованості та пропорційним їх розміру до предмета спору, з урахуванням ціни позову, значення справи для сторін, у тому числі чи міг результат її вирішення вплинути на репутацію сторони або чи викликала справа публічний інтерес.

З огляду на такі обставини суд вважає за можливе застосувати положення частини 5 статті 129 ГПК України та врахувати під час вирішення питання про розподіл судових витрат наведені вище обставини. Суд вважає, що заявлений позивачем розмір витрат на правову допомогу не є в повній мірі обґрунтованим та пропорційним до предмета спору.

Оцінюючи витрати позивача з урахуванням всіх аспектів і складності цієї справи, а також час, який міг би витратити адвокат, суд робить висновок про те, що обґрунтованим, розумним, справедливим та співрозмірним у даному випадку є призначення позивачу 5 700,00 грн компенсації витрат на професійну правничу допомогу, що становить близько 10% від заявленої до стягнення суми.

Решту витрат суд покладає на позивача.

Керуючись статтями 73, 74, 76-79, 91, 120, 123, 129, 233, 238, 241 ГПК України, суд

ВИРІШИВ:

1. Позов задоволити частково.

2. Стягнути з Приватного підприємства "Агро-Експрес-Сервіс" (35112, Рівненська область, Дубенський район, с.Ярославичі, вул. Шкільна 50, ідентифікаційний код 30132761) на користь Товариства з обмеженою відповідальністю "Компанія "ТМА" (01042, м. Київ, вул. Маккейна Джона 39, ідентифікаційний код 44521594) 42 500 (сорок дві тисячі п`ятсот) грн 00 коп. заборгованості, 13 568 (тринадцять тисяч п`ятсот шістдесят вісім) грн 96 коп. пені, 960 (дев`ятсот шістдесят) грн 62 коп. три відсотки річних, 3 028 (три тисячі двадцять вісім) грн 00 коп. судового збору та 5 700 (п`ять тисяч сімсот) грн 00 коп. витрат на професійну правничу допомогу.

3. В задоволенні вимог про стягнення 22,97 грн пені відмовити.

Позивач (Стягувач): Товариство з обмеженою відповідальністю "Компанія "ТМА" (01042, м. Київ, вул. Маккейна Джона 39, ідентифікаційний код 44521594).

Відповідач (Боржник): Приватне підприємство "Агро-Експрес-Сервіс" (35112, Рівненська область, Дубенський район, с.Ярославичі, вул. Шкільна 50, ідентифікаційний код 30132761).

Рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду (ч.ч. 1, 2 ст. 241 ГПК України).

Апеляційна скарга на рішення суду подається безпосередньо до суду апеляційної інстанції протягом двадцяти днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини рішення суду, або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення (ч. 1 ст. 256 ГПК України).

Інформацію по справі, що розглядається, можна отримати на сторінці суду на офіційному веб-порталі судової влади України в мережі Інтернет за веб-адресою: http://rv.arbitr.gov.ua/sud5019/.

Повне рішення складено 14 лютого 2024 року.

Суддя Андрій КАЧУР