УХВАЛА

м. Київ

14.02.2024Справа № 910/18641/23

Суддя Господарського суду міста Києва Мандриченко О.В., розглянувши, без виклику представників сторін, заяву Благодійного фонду сприяння розвитку гуманітарних та економічних наук "Міжнародний діловий центр" про забезпечення позову.

У справі № 910/18641/23

за позовом Благодійного фонду сприяння розвитку гуманітарних та економічних наук "Міжнародний діловий центр";

до Департаменту земельних ресурсів виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації) (відповідач 1);

Головного управління Держгеокадастру у м. Києві та Київській області (відповідач 2);

про визнання протиправною та скасування державної реєстрації, зобов`язання вчинити дії.

ВСТАНОВИВ:

Благодійний фонд сприяння розвитку гуманітарних та економічних наук "Міжнародний діловий центр" звернувся до Господарського суду міста Києва з позовом, в якому просить суд:

- визнати протиправною та скасувати державну реєстрацію земельних ділянок, що утворились внаслідок поділу земельної ділянки за кадастровим номером :88:199:0010 за адресою: м. Київ, вул. Івана Франка, 28, шляхом закриття поземельних книг, а саме: земельна ділянка №1 (кадастровий номер 88:199:0090) площею 0,0172 га, земельна ділянка №2 (кадастровий номер 88:199:0091) площею 0,0271 га, земельна ділянка №3 (кадастровий номер 88:199:0092) площею 0,01001 га, земельна ділянка №4 (кадастровий номер 88:199:0093) площею 0,0546 га;

- зобов`язати Головне управління Держгеокадастру у м. Києві та Київській області скасувати записи про державну реєстрацію земельних ділянок: земельна ділянка №1 (кадастровий номер 88:199:0090) площею 0,0172 га, земельна ділянка №2 (кадастровий номер 88:199:0091) площею 0,0271 га, земельна ділянка №3 (кадастровий номер 88:199:0092) площею 0,01001 га, земельна ділянка №4 (кадастровий номер 88:199:0093) площею 0,0546 га;

- зобов`язати Головне управління Держгеокадастру у м. Києві та Київській області відновити у Державному земельному кадастрі запис про земельну ділянку з кадастровим номером :88:199:0010, площею 0,1990 га, що розташована за адресою: м. Київ, вул. Івана Франка, 28, шляхом поновлення запису в Поземельній книзі (Поземельної книги).

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 12.12.2023 відкрито провадження у справі № 910/18641/23 та вирішено справу розглядати за правилами загального позовного провадження, а підготовче засідання призначити на 16.01.2024.

12.02.2024 до господарського суду від Благодійного фонду сприяння розвитку гуманітарних та економічних наук "Міжнародний діловий центр" надійшла заява про забезпечення позову, в якій заявник просить заборонити будь-яким особам здійснювати дії направлені на розроблення технічної документації із землеустрою щодо поділу та об`єднання, розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки по всім земельним ділянкам за адресою: місто Київ, вулиця Івана Франка, 28, змінювати цільове призначення, здійснювати перетворення, поділ, об`єднання всіх земельних ділянок, розташовані за адресою: місто Київ, вулиця Івана Франка, 28, в тому числі по земельним ділянкам: №1 (кадастровий номер :88:199:0090) площею 0,0172 га; №2 (кадастровий номер :88:199:0091) площею 0,0271 га; №3 (кадастровий номер :88:199:0092) площею 0,01001 га; №4 (кадастровий номер :88:199:0093) площею 0.0546 га; №5 (кадастровий номер :88:199:0005) площею 0,0885 га; № 6 (кадастровий номер :88:199:0005) площею 0,0116 га.

Вказану заяву позивач обґрунтовую тим, що 21.09.2023 Державним кадастровим реєстратором ГУ Держгеокадастру в Донецькій області було здійснено державну реєстрацію поділу земельної ділянки з кадастровим номером :88:199:0092 (відомості про яку та її кадастровий номер були скасовані та набули статусу архівних), в результаті поділу якої утворились новоутворені земельні ділянки з кадастровим номером: :88:199:0004, площею 0,116 га, яка розташована за адресою: місто Київ, вул. Івана Франка, 28, цільове призначення - 03.02 для будівництва та обслуговування будівель закладів освіти; :88:199:0005, площею 0,0085 га, яка розташована за адресою: місто Київ, вул. Івана Франка, 28, цільове призначення - 03.02 для будівництва та обслуговування будівель закладів освіти.

Водночас, інформація щодо державної реєстрації речових прав на земельні ділянки з цими кадастровими номерами від органу (суб`єкта) державної реєстрації прав в порядку інформаційної взаємодії до Державного земельного кадастру, не надходила.

Однак, як вказує заявник, в матеріалах справи наявні копії витягів з Державного земельного кадастру щодо вказаних земельних ділянок (дата формування 21.09.2023).

Заявник звертає увагу суду, що Київська міська рада рішення щодо поділу земельних ділянок не приймала.

Також заявник вказує, що подальший поділ земельних ділянок, що протиправно сформовані з земельної ділянки, яка була на праві постійного користування у позивача, відбувається з порушенням вимог законодавства та призводить до істотного порушення законних прав позивача. Оскільки всі новостворені земельні ділянки формуються всупереч законним правам позивача, штучно створюючи перепони у можливості законним шляхом повернути земельну ділянку у первісному стані в його законне користування.

Крім того, як вказує позивач, 08.02.2024 Київською міською радою було прийнято рішення про затвердження технічної документації із землеустрою щодо поділу земельної ділянки за вищевказаним кадастровим номером земельної ділянки, що є предметом позовної заяви - № :88:199:0092, якою передбачено формування двох земельних ділянок за кадастровими номерами :88:199:0004 та :88:199:0005. Також цим рішенням було надано дозвіл Господарському суду м. Києва на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки (зміна цільового призначення) з кадастровим номером :88:199:0004 для розміщення та обслуговування лінійних об`єктів транспортної інфраструктури на вул. Івана Франка, 28 у місті Києві.

Отже, як зазначає заявник, Київською міською радою було прийнято рішення щодо частини земельної ділянки, на яку право постійного користування має позивач, а відтак таке рішення зачіпає та прямо стосується його прав та законних інтересів, а також і предмету даної позовної заяви, а тому подальший поділ сформованих земельних ділянок, крім того зі зміною цільового призначення, може зробити в майбутньому неможливим виконання рішення суду в даній справі та зашкодить поновленню порушених прав позивача, що зумовило звернення заявника до суду з даною заявою.

З урахуванням вищевикладених вище обставин заявник приходить до висновку про те, що стосовно земельної ділянки, яка є предметом позовної заяви вчиняються дії щодо її поділу, зокрема з безпідставною зміною цільового призначення з виду цільового призначення земельної ділянки "для будівництва та обслуговування будівель закладів освіти" на інше - "для розміщення та обслуговування лінійних об`єктів транспортної інфраструктури".

За твердженнями заявника, вищенаведене свідчить про реальність таких застережень та наявність обґрунтованих підстав вважати, що вказані вище дії та рішення можуть стати причиною ускладнення або взагалі неможливості виконання рішення суду в цій справі, а відтак невжиття заявлених заходів забезпечення позову може призвести до порушення вимоги щодо справедливого та ефективного захисту порушених прав позивача, оскільки захистити їх в межах одного судового провадження без нових звернень до суду буде неможливим.

За змістом пункту 1 частини 1 статті 138 Господарського процесуального кодексу України, заява про забезпечення позову подається до подання позовної заяви - за правилами підсудності, встановленими цим Кодексом для відповідного позову, або до суду за місцезнаходженням предмета спору - якщо суд, до підсудності якого відноситься справа, визначити неможливо.

Відповідно до статті 136 Господарського процесуального кодексу України, господарський суд за заявою учасника справи має право вжити передбачених статтею 137 цього Кодексу заходів забезпечення позову. Забезпечення позову допускається як до пред`явлення позову, так і на будь-якій стадії розгляду справи, якщо невжиття таких заходів може істотно ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду або ефективний захист або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача, за захистом яких він звернувся або має намір звернутися до суду.

Під забезпеченням позову необхідно розуміти вжиття судом заходів щодо охорони матеріально-правових інтересів позивача, які гарантують реальне виконання судового рішення, прийнятого за його позовом. Інститут забезпечення позову спрямований проти несумлінних дій відповідача, який може приховати майно, розтратити його, продати, знецінити (аналогічна правова позиція викладена у постанові Великої Палати Верховного Суду від 12.02.2020 у справі № 381/4019/18).

Частиною 1 статті 137 Господарського процесуального кодексу України встановлено, що позов забезпечується, зокрема, накладенням арешту на майно та (або) грошові кошти, що належать або підлягають передачі або сплаті відповідачу і знаходяться у нього чи в інших осіб; забороною відповідачу вчиняти певні дії; встановленням обов`язку вчинити певні дії; забороною іншим особам вчиняти дії щодо предмета спору або здійснювати платежі, або передавати майно відповідачеві, або виконувати щодо нього інші зобов`язання; зупиненням стягнення на підставі виконавчого документа або іншого документа, за яким стягнення здійснюється у безспірному порядку; іншими заходами, необхідними для забезпечення ефективного захисту або поновлення порушених чи оспорюваних прав та інтересів, якщо такий захист або поновлення не забезпечуються заходами, зазначеними у пунктах 1 - 9 цієї частини.

При цьому, при вирішенні питання про забезпечення позову господарський суд має здійснити оцінку обґрунтованості доводів заявника щодо необхідності вжиття відповідних заходів з урахуванням: розумності, обґрунтованості і адекватності вимог заявника щодо забезпечення позову; забезпечення збалансованості інтересів сторін, а також інших учасників судового процесу; наявності зв`язку між конкретним заходом до забезпечення позову і предметом позовної вимоги; запобігання порушенню у зв`язку із вжиттям таких заходів прав та охоронюваних законом інтересів осіб, що не є учасниками даного судового процесу. Заходи до забезпечення позову повинні бути співмірними із заявленими позивачем вимогами. Співмірність передбачає співвідношення господарським судом негативних наслідків від вжиття заходів до забезпечення позову з тими негативними наслідками, які можуть настати в результаті невжиття цих заходів, з урахуванням відповідності права чи законного інтересу, за захистом яких заявник звертається до суду, та майнових наслідків заборони відповідачу здійснювати певні дії.

У пункті 1 постанови пленуму Вищого господарського суду України від 26.12.2011 № 16 "Про деякі питання практики застосування заходів до забезпечення позову" зазначено, що у вирішенні питання про забезпечення позову господарський суд має здійснити оцінку обґрунтованості доводів заявника щодо необхідності вжиття відповідних заходів з урахуванням: розумності, обґрунтованості і адекватності вимог заявника щодо забезпечення позову; забезпечення збалансованості інтересів сторін, а також інших учасників судового процесу; наявності зв`язку між конкретним заходом до забезпечення позову і предметом позовної вимоги, зокрема, чи спроможний такий захід забезпечити фактичне виконання судового рішення в разі задоволення позову; імовірності утруднення виконання або невиконання рішення господарського суду в разі невжиття таких заходів; запобігання порушенню у зв`язку із вжиттям таких заходів прав та охоронюваних законом інтересів осіб, що не є учасниками даного судового процесу.

Тож, при вирішенні питання про забезпечення позову, господарський суд має здійснити оцінку обґрунтованості доводів заявника щодо необхідності вжиття відповідних заходів з урахуванням: розумності, обґрунтованості і адекватності вимог заявника щодо забезпечення позову; забезпечення збалансованості інтересів сторін, а також інших учасників судового процесу; наявності зв`язку між конкретним заходом до забезпечення позову і предметом позовної вимоги; запобігання порушенню у зв`язку із вжиттям таких заходів прав та охоронюваних законом інтересів осіб, що не є учасниками даного судового процесу.

Достатньо обґрунтованим для забезпечення позову є підтверджена доказами наявність фактичних обставин, з якими пов`язується застосування певного виду забезпечення позову. Про такі обставини може свідчити вчинення відповідачем дій, спрямованих на ухилення від виконання зобов`язання після пред`явлення вимоги чи подання позову до суду (реалізація майна чи підготовчі дії до його реалізації, витрачання коштів не для здійснення розрахунків з позивачем, укладення договорів поруки чи застави за наявності невиконаного спірного зобов`язання тощо). Саме лише посилання в заяві на потенційну можливість ухилення відповідача від виконання судового рішення без наведення відповідного обґрунтування не є достатньою підставою для задоволення відповідної заяви.

Тобто особа, яка подала заяву про забезпечення позову, повинна обґрунтувати необхідності вжиття відповідного заходу забезпечення позову. Достатньо обґрунтованим для забезпечення позову є підтвердження доказами наявність фактичних обставин, з якими пов`язується застосування певного виду забезпечення позову.

Відповідно до частини 1 статті 73 Господарського процесуального кодексу України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

За приписами частини 1 статті 74 Господарського процесуального кодексу України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Статтею 76 Господарського процесуального кодексу України визначено, що належними є докази, на підставі яких можна встановити обставини, які входять в предмет доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування. Предметом доказування є обставини, які підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.

Відповідно до частини 1 статті 77 Господарського процесуального кодексу України, обставини, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

За приписами частини 1 статті 86 Господарського процесуального кодексу України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

При цьому, вирішуючи питання про забезпечення позову, господарський суд має брати до уваги інтереси не тільки позивача, а й інших осіб, права яких можуть бути порушені у зв`язку із застосуванням відповідних заходів, оскільки такі обмеження господарюючого суб`єкта можуть призвести до незворотних наслідків.

Суд також зазначає, що під час вирішення питання щодо забезпечення позову обґрунтованість позову не досліджується, адже питання обґрунтованості заявлених позовних вимог є предметом дослідження судом під час розгляду спору по суті і не вирішується ним під час розгляду клопотання про забезпечення позову.

Отже, виконання в майбутньому судового рішення у цій справі у разі задоволення позовних вимог безпосередньо залежить від тієї обставини, чи матимуть відповідачі необхідну суму грошових коштів, а отже застосування заходу забезпечення позову, обраного позивачем, безпосередньо пов`язано із предметом позову.

Наведені висновки узгоджуються із правовою позицією Верховного Суду викладеною у постанові від 17.06.2022 у справі №910/2382/21, згідно із якою виконання в майбутньому судового рішення у справі про стягнення грошових коштів, у разі задоволення позовних вимог, безпосередньо пов`язано з обставинами наявності у боржника присудженої до стягнення суми заборгованості. Заборона відчуження або арешт майна, які накладаються судом для забезпечення позову про стягнення грошових коштів, мають на меті подальше звернення стягнення на таке майно у разі задоволення позову.

При здійсненні судочинства суди застосовують Конвенцію та практику Європейського суду з прав людини як джерело права (ст. 17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини"). У відповідності до приписів ст. 6 Конвенції кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру.

Відповідно до ст. 13 Конвенції кожен, чиї права та свободи, визнані в цій Конвенції, було порушено, має право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження.

При цьому Європейський суд з прав людини у рішенні від 29 червня 2006 року у справі "Пантелеєнко проти України" зазначив, що засіб юридичного захисту має бути ефективним, як на практиці, так і за законом.

У рішенні від 31 липня 2003 року у справі "Дорани проти Ірландії" Європейський суд з прав людини зазначив, що поняття "ефективний засіб" передбачає запобігання порушенню або припиненню порушення, а так само встановлення механізму відновлення, поновлення порушеного права. При чому, як наголошується у рішенні Європейського суду з прав людини у справі ефективний засіб - це запобігання тому, щоб відбулося виконання заходів, які суперечать Конвенції, або настала подія, наслідки якої будуть незворотними.

При вирішенні справи "Каіч та інші проти Хорватії" (рішення від 17 липня 2008 року) Європейський Суд з прав людини вказав, що для Конвенції було б неприйнятно, якби стаття 13 декларувала право на ефективний засіб захисту, але без його практичного застосування.

Таким чином, обов`язковим є практичне застосування ефективного механізму захисту. Протилежний підхід суперечитиме принципу верховенства права.

Таким чином, Держава Україна несе обов`язок перед зацікавленими особами забезпечити ефективний засіб захисту порушених прав, зокрема - через належний спосіб захисту та відновлення порушеного права. Причому обраний судом спосіб захисту порушеного права має бути ефективним та забезпечити реальне відновлення порушеного права.

На це вказується, зокрема, і у пункті 4 мотивувальної частини рішення Конституційного Суду України від 2 листопада 2004 року № 15-рп/2004 у справі №1-33/2004, де зазначено, що верховенство права вимагає від держави його втілення у правотворчу та правозастосовну діяльність, яка здійснюється, зокрема і судом як основним засобом захисту прав, свобод та інтересів у державі.

Крім того, Конституційний Суд України у п. 9 мотивувальної частини рішення від 30 січня 2003 року №3-рп/2003 у справі № 1-12/2003 наголошує на тому, що правосуддя за своєю суттю визнається таким лише за умови, що воно відповідає вимогам справедливості і забезпечує ефективне поновлення в правах.

Суд звертає увагу, що вжиття заходів забезпечення позову, які просить здійснити заявник, забезпечить збалансованість інтересів сторін, оскільки надасть можливість виконати рішення, у разі задоволення позову, є співмірними із заявленими позивачем вимогами, та не призведе до втручання у господарську діяльність відповідачів.

За висновками суду, обставини, які покладені заявником в обґрунтування поданої заяви вказують на наявність дійсних та достатніх підстав для забезпечення позову.

При цьому, враховуючи позовні вимоги, з якими позивач звернувся до суду, невжиття заходів забезпечення позову призведе до порушення вимоги щодо справедливого та ефективного захисту порушених прав позивача, оскільки, останній не зможе їх захистити в межах одного цього судового провадження за його позовом без нових звернень до суду.

Відтак, в даному випадку, невжиття заходів забезпечення позову може істотно ускладнити у разі задоволення позовних вимог ефективний захист або поновлення порушених прав або інтересів позивача, за захистом яких він має намір звернутися до суду, оскільки зумовить необхідність з метою відновлення порушених прав, ініціювати процедуру захисту свого права, зокрема, звернення з новими позовами до суду, оскільки у разі подальшого відступлення такого права іншій особі чи декільком (шляхом поділу майнових прав) існуватиме необхідність ініціювання нових позовів про оскарження таких дій, що істотно ускладнить чи взагалі унеможливить поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача.

Отже, збереження спірних правовідносин в існуючому на сьогоднішній день стані буде спрямовано в тому числі на забезпечення збереження балансу інтересів як їх існуючих учасників, так і потенційно можливих учасників, які виникнуть під час вирішення спору, адже, попередить можливість понесення ними можливих збитків та додаткових витрат у випадку подальшого відчуження чи розпорядження спірними земельними ділянками.

Таким чином, оскільки метою вжиття заходів щодо забезпечення позову є уникнення можливого порушення в майбутньому прав та охоронюваних законом інтересів позивача, а також можливість реального виконання рішення суду та уникнення будь-яких труднощів при виконанні у випадку задоволення позову, суд, з урахуванням пов`язаності заходу забезпечення позову з його предметом, вважає за необхідне заяву про забезпечення позову задовольнити шляхом заборони будь-яким особам здійснювати дії направлені на розроблення технічної документації із землеустрою щодо поділу та об`єднання, розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки по всім земельним ділянкам за адресою: місто Київ, вулиця Івана Франка, 28, змінювати цільове призначення, здійснювати перетворення, поділ, об`єднання всіх земельних ділянок, розташовані за адресою: місто Київ, вулиця Івана Франка, 28, в тому числі по земельним ділянкам: №1 (кадастровий номер :88:199:0090) площею 0,0172 га; №2 (кадастровий номер :88:199:0091) площею 0,0271 га; №3 (кадастровий номер :88:199:0092) площею 0,01001 га; №4 (кадастровий номер :88:199:0093) площею 0.0546 га; №5 (кадастровий номер :88:199:0005) площею 0,0885 га; № 6 (кадастровий номер :88:199:0005) площею 0,0116 га.

Відповідно до частини 6 статті 140 Господарського процесуального кодексу України, про забезпечення позову або про відмову у забезпеченні позову суд постановляє ухвалу.

Керуючись статтями 136, 137, 140, 232 - 235 Господарського процесуального кодексу України, суд

УХВАЛИВ:

1. Заяву Благодійного фонду сприяння розвитку гуманітарних та економічних наук "Міжнародний діловий центр" про забезпечення позову задовольнити повністю.

2. До набрання законної сили рішенням Господарського суду міста Києва забезпечити позов шляхом заборони будь-яким особам здійснювати дії направлені на розроблення технічної документації із землеустрою щодо поділу та об`єднання, розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки по всім земельним ділянкам за адресою: місто Київ, вулиця Івана Франка, 28, змінювати цільове призначення, здійснювати перетворення, поділ, об`єднання всіх земельних ділянок, розташовані за адресою: місто Київ, вулиця Івана Франка, 28, в тому числі по земельним ділянкам: №1 (кадастровий номер :88:199:0090) площею 0,0172 га; №2 (кадастровий номер :88:199:0091) площею 0,0271 га; №3 (кадастровий номер :88:199:0092) площею 0,01001 га; №4 (кадастровий номер :88:199:0093) площею 0.0546 га; №5 (кадастровий номер :88:199:0005) площею 0,0885 га; № 6 (кадастровий номер :88:199:0005) площею 0,0116 га.

Стягувач: Благодійний фонд сприяння розвитку гуманітарних та економічних наук "Міжнародний діловий центр" (01054, місто Київ, вулиця Івана Франка, будинок 28, ідентифікаційний код 23697676);

Боржник 1: Департамент земельних ресурсів виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації) (01601, місто Київ, вулиця Хрещатик, будинок 32-а, ідентифікаційний код 26199097);

Боржник 2: Головне управління Держгеокадастру у м. Києві та Київській області (03115, місто Київ, вулиця Серпова, будинок 3/14, ідентифікаційний код 39817550);

Ухвала є виконавчим документом, набирає законної сили з 14.02.2024, дійсна для пред`явлення до виконання до 14.02.2027 та може бути оскаржена в порядку, встановленому Господарським процесуальним кодексом України.

Суддя Олександр Володимирович Мандриченко