АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
_____________________________________________________________________________________________
П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

14 лютого 2024 року м. ОдесаСправа № 5016/1956/2012(5/74)(915/38/21)
Південно-західний апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючого судді: Аленіна О.Ю.

суддів: Богатиря К.В., Філінюка І.Г.

при секретарі судового засідання: Герасименко Ю.С.

за участю представників учасників справи:

від Приватної виробничо - торгівельної фірми Агроділо - адвокат Крижановський М.М.

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційні скарги

Приватної виробничо - торгівельної фірми Агроділо

на рішення Господарського суду Миколаївської області від 29.08.2023 (повний текст складено та підписано 11.09.2023, суддя Давченко Т.М.)

по справі №5016/1956/2012(5/74)(915/38/21)

за позовом Приватної виробничо - торгівельної фірми Агроділо

до 1) Снігурівської районної ради

2) Баштанської районної ради

3) Горохівської сільської об`єднаної територіальної громади в особі Горохівської сільської ради

про визнання незаконними та скасування рішень Снігурівської районної ради, скасування запису та визнання права власності

в межах справи №5016/1956/2012(5/74) про банкрутство Приватної виробничо-торгівельної фірми Агроділо

ВСТАНОВИВ

Приватна виробничо-торгівельна фірма Агроділо (далі ПВТФ Агроділо) звернулась до Господарського суду Миколаївської області із позовом до Снігурівської районної ради, Баштанської районної ради та Горохівської сільської об`єднаної територіальної громади в особі Горохівської сільської ради, у межах справи про банкрутство ПВТФ Агроділо в якому, з урахування заяви про зміну предмета позову, просило:

1. Визнати незаконним та скасувати Рішення Снігурівської районної ради №14 від 22.10.2003 року Про прийняття в спільну власність територіальних громад Снігурівського району будівлі контори в с Баратівське та зміни її цільового призначення, яким вирішено прийняти в спільну власність територіальних громад району будівлю контори в с. Баратівське, закріпити за відділом освіти райдержадміністрації на правах повного господарського відання та змінити цільове призначення будівлі з контри на 2-й корпус Баратівської загальноосвітньої школи І-ІII ступенів.

2. Визнати незаконним та скасувати Рішення Снігурівської районної ради № 6 від 21.06.2017 року, яким затверджено Перелік об`єктів спільної власності територіальних громад Снігурівського району, в частині включення до об`єктів управління і місцевого самоврядування (під номером 7 в додатку 1) Баратівської загальноосвітньої школи І-IIІ ступенів з господарськими будівлями і спорудами (2 об`єкти).

3. Скасувати рішення державного реєстратора Департаменту з надання адміністративних послуг Миколаївської міської ради Зими Юрія Валерійовича про державну реєстрацію прав та їх обтяжень (з відкриттям розділу), індексний номер: 40247383 від 22.03.2018, яким проведено державну реєстрацію права власності на будівлю Баратівської загальноосвітньої школи І-ІІІ ступенів за адресою: Миколаївська область, Снігурівськнй район, село Баратівка, вулиця Капітана Агеєнка, будинок 2, реєстраційний номер об?єкта нерухомого майна: 257, за Снігурівською районною радою.

4. Витребувати на користь Приватної виробничо-торгівельної фірми Агроділо із чужого незаконного володіння Горохівської сільської об?єднаної територіальної громади в особі Горохівської сільської ради нежитлову будівлю контори за адресою: Миколаївська область, Снігурівськнй район, село Баратівка, вулиця Капітана Агеєнка, будинок 2, право власності на яку належить Приватній виробничо-торгівельній фірмі Агроділо на підставі Свідоцтва про право власності САА № 485633 від 22.10.2003 року, виданого на підставі рішення Баратівської сільської ради Снігурівського району Миколаївської області від 16.07.2003 року № 5.

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що позивач на підставі свідоцтва про право власності є власником нежитлової будівлі, яка безпідставно на підставі оскаржуваних рішень була прийнята в спільну власність територіальних громад району, закріплена за відділом освіти райдержадміністрації на правах повного господарського відання, а вподальшому зареєстрована за іншою особою.

Рішенням Господарського суду Миколаївської області від 29.08.2023 по справі №5016/1956/2012(5/74)(915/38/21) у задоволенні позовних вимог відмовлено повністю.

В мотивах оскаржуваного рішення суд першої інстанції зазначив, що позовна заява ПВТФ Агроділо, з урахуванням зміни предмету позову, поряд з вимогами про визнання недійсними і скасування документів, на підставі яких проведено державну реєстрацію прав, та про скасування рішення державного реєстратора про державну реєстрацію прав не містить вимоги про визнання, зміну чи припинення цим речових прав, що свідчить про неналежність обраного позивачем способу захисту права.

За твердженням місцевого господарського суду, оскільки у нього відсутні підстави для встановлення наявності або відсутності у ПВТФ Агроділо права власності на спірне нерухоме майно, то й відсутні підстави для задоволення вимог про визнання незаконними та скасування рішень Снігурівської районної ради в частині включення спірного майна до об`єктів управління і місцевого самоврядування, а також про витребування спірного об`єкта нерухомості на користь позивача, оскільки з наявних у матеріалах справи доказів неможливо встановити факту порушення такими рішеннями прав позивача, як і порушення прав власності позивача внаслідок перебування належного йому майна у володінні іншої особи.

Судом першої інстанції також зазначено, що наявні у матеріалах справи докази у своїй сукупності не можуть бути визнаними такими, що свідчать про наявність підстав для задоволення позовних вимог, крім того, обраний позивачем спосіб захисту права не є належним, оскільки не може призвести до ефективного захисту прав позивача, зокрема у випадку встановлення їх порушення.

Не погодившись із вказаним рішенням, до Південно-західного апеляційного господарського суду звернулось ПВТФ Агроділо з апеляційною скаргою в якій просить скасувати рішення господарського суду Миколаївської області від 29.08.2023 року у справі № 5016/1956/2012(5/74)(915/38/21) та ухвалити нове рішення про задоволення позовних вимог.

Свої вимоги скаржник обґрунтовує тим, що приймаючи оскаржуване рішення місцевий господарський суд не взяв до уваги те, що вимога позивача, викладена в п. 4 прохальної частини позову, а саме щодо витребування на його користь із чужого незаконного володіння нерухомого майна, є належним способом захисту у відповідності з вимогами частини третьої статті 26 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» в редакції, яка діяла на час звернення до суду із позовною заявою.

До того ж, як стверджує апелянт, з 26.07.2022 року частина третя статті 26 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» зазнала змін та була викладена в новій редакції, а також станом на дату розгляду справи по суті та ухвалення оскаржуваного рішення суду, не містила того, що суд поклав в основу оскаржуваного рішення. Тобто, як вважає скаржник, суд першої інстанції застосував норму Закону, яка не існувала.

Посилаючись на приписи чинного законодавства, що регулює спірні правовідносини, апелянт також зазначає, оскільки відповідач-3 набув право власності на спірне майно безоплатно, то ПВТФ «Агроділо» має право витребувати спірне майно від Горохівської сільської об`єднаної територіальної громади в особі Горохівської сільської ради в усіх випадках.

Отже, на думку апелянта, ухвалюючи оскаржуване рішення, місцевий господарський суд допустив порушення норм матеріального права, а саме статей 330, 387, 388 Цивільного кодексу України, статті 26 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень», що у відповідності з вимогами статті 277 Господарського процесуального кодексу України є підставою для скасування судового рішення та ухвалення нового рішення.

Ухвалою Південно-західного апеляційного господарського суду від 18.10.2023 відкрито апеляційне провадження по справі №5016/1956/2012(5/74)(915/38/21) за апеляційною скаргою Приватної виробничо - торгівельної фірми Агроділо на рішення Господарського суду Миколаївської області від 29.08.2023 та призначено справу до розгляду на 29.11.2023.

Судом апеляційної інстанції отримано відзиви на апеляційну скаргу від Баштанської районної ради та Горохівської сільської об`єднаної територіальної громади в особі Горохівської сільської ради в яких відповідачі просять залишити апеляційну скаргу без задоволення, а оскаржуване рішення без змін, оскільки вважають рішення суду першої інстанції законним і обґрунтованим, а доводи апелянта надуманими та такими, що не знаходять свого підтвердження.

Ухвалою Південно-західного апеляційного господарського суду від 29.11.2023 розгляд справи було відкладено на 18.12.2023.

У судовому засіданні Південно-західного апеляційного господарського суду від 18.12.2023 у цій справі оголошено перерву до 24.01.2024.

У судовому засіданні Південно-західного апеляційного господарського суду від 24.01.2024 у цій справі оголошено перерву до 14.02.2024.

Під час судового засідання від 14.02.2024 представник апелянта підтримав вимоги за апеляційною скаргою та наполягав на її задоволенні.

Представники відповідачів у судове засідання не з`явились, хоча були належним чином повідомлені про час, дату та місце розгляду справи.

При цьому, колегія суддів зауважує, що Баштанська районна рада та Горохівська сільська рада у відзивах на апеляційну скаргу просили розглянути справи за відсутності своїх представників.

З урахуванням наведеного, а також враховуючи те, що судом апеляційної інстанції явка сторін по справі не визнавалась обов`язковою, колегія суддів вирішила за можливе розглянути справу за відсутності представників відповідачів.

Відповідно до ст. 240 ГПК України у судовому засіданні оголошено вступну та резолютивну частини постанови.

Обговоривши доводи апеляційної скарги, перевіривши наявні матеріали справи на предмет їх юридичної оцінки господарським судом Миколаївської області та проаналізувавши застосування норм матеріального та процесуального права, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню частково, виходячи з наступного.

Відповідно до приписів ст. 269 ГПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї. Суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права.

Як вбачається з матеріалів справи, у відповідності до свідоцтва про право власності на нерухоме майно серії САА 485633, виданого 22.10.2003 Приватній виробничо-торгівельній Фірмі Агродело останній на праві приватної власності належить нежитлова будівля контори, розташована за адресою: Миколаївська область, Снігурівський район, с. Баратівка, вул. Агеєнка капітана, буд. 2. Підставою виникнення права власності зазначено рішення від 16.07.2003 № 5.

Відповідно до Витягу від 23.10.2003 № 1796619 про реєстрацію права власності на нерухоме майно, власником нежитлової будівлі, будівлі контори за адресою: Миколаївська область, Снігурівський район, с. Баратівка, вул. Агеєнка капітана, буд. 2 є Приватно-виробнича торгівельна фірма Агроділо на підставі свідоцтва про право власності /САА № 485633/ 22.10.2003/ Баратівська сільська рада.

Рішенням Х сесії 24 скликання Снігурівської районної ради Миколаївської області від 22.10.2003 № 14 Про прийняття в спільну власність територіальних громад Снігурівського району будівлі контори в с. Баратівське та зміни її цільового призначення вирішено прийняти в спільну власність територіальних громад району будівлю контори в с. Баратівське та закріпити за відділом освіти райдержадмінстрації на правах повного господарського відання; змінити цільове призначення будівлі з контори на 2-й корпус Баратівської загальноосвітньої шкоди І-ІІІ ступенів; уповноважити відділ освіти райдержадміністрації створити комісію з прийому будівлі та обладнання актового залу в спільну власність територіальних громад району та в десятиденний термін з моменту прийняття цього рішення здійснити прийом об?єкта згідно діючого законодавства. Контроль за виконанням рішення покладено на постійну комісію районної ради з питань планування, бюджету, фінансів та економічної реформи, приватизації та власності.

У подальшому, згідно акту прийому-передачі від 20.11.2003, затвердженого головою районної ради 24.11.2003, комісією у складі начальника відділу освіти райдержадміністрації Рудчака А.С., головного бухгалтера відділу освіти Барта К.П., техніка-будівельника відділу освіти Карандіной В.А., директора Баратівської загальноосвітньої школи Агеєнко К.М., бухгалтера відділу освіти Коц З.О., завідуючого оргвідділом районної ради Колегаєва М.О., директора ПВТФ Агроділо, на підставі розпорядження голови районної ради від 10.11.2003 № 42-р Про внесення доповнень до переліку об?єктів спільної власності територіальних громад Снігурівського району, затвердженого рішенням районної ради від 28.03.2002 6, проведено прийом від ПВТФ Агроділо в спільну власність територіальних громад Снігурвіського району будівлі контори в с. Баратівське разом з обслуговуючими приміщеннями (котельною та гаражем) 1981 року будівництва загальною вартістю 5000 грн., та передачу із спільної власності територіальних громад Снігурівського району у власність ПВТФ Агроділо незавершений будівництвом дитячий садок на 140 місць в с. Баратівка.

Разом з будівлею контори в с. Баратівка в спільну власність територіальних громад Снігурівського району передано обладнання актового: крісла 4-х м. ? 18 шт., стіл засідань ? 3 шт.; карнізи ? 3 шт.; електрокотли ? 3 шт.

У подальшому рішенням XV сесії 7-го скликання Снігурівської районної ради Про затвердження Переліку об?єктів спільної власності територіальних громад сіл, селищ, міст Снігурівського району від 21.06.2017 № 6, зокрема, затверджено перелік об?єктів спільної власності територіальних громад сіл, селищ, міст Снігурівського району.

Згідно з додатком до указаного вище рішення (Переліку об?єктів спільної власності територіальних громад сіл, селищ, міст Снігурівського району), до цього переліку увійшла будівля Баратівської ЗОШ І-ІІІ ступенів з господарськими будівлями і спорудами, а саме, 2 об?єкти площами 598 кв.м та 560 кв.м, за адресами: 57370, Миколаївська область, Снігурівський район, с. Баратівка, вул. Шкільна, 24 та вул. Агеєнка, 2 відповідно.

У відповідності до Інформаційної довідки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об?єктів нерухомого майна, 15.03.2018 державним реєстратором Снігурівської районної державної адміністрації Зимою Ю.В. зареєстровано право власності на об?єкт нерухомого майна: будівлю Баратівської загальноосвітньої школи І-ІІІ ступенів загальною площею 804,6 кв.м за адресою: Миколаївська область. Снігурівський район, с Баратівка, вул. Капітана Агеєнка, 2 (реєстраційний номер об?єкта нерухомого майна 257), як на спільну власність територіальних громад, сіл, селищ, міст Снігурівського району, за Снігурівською районною радою Миколаївської області.

Підставами для державної реєстрації права власності визначено:

1) акт приймання-передачі нерухомого майна від 20.11.2003, видавник: Снігурівська районна рада Миколаївської області;

2) рішення органу місцевого самоврядування від 22.10.2003 № 14, видавник: Снігурівська районна рада Миколаївської області;

3) лист регіонального відділення Фонду державного майна, серія та номер 14-05-02010, виданий 12.10.2017, видавник: Регіональне відділення Фонду державного майна України по Миколаївській області;

4) технічний паспорт на будівлю Баратівської ЗОШ І-III ступенів від 19.05.2017 № 288, видавник: Снігурівська філія Миколаївського міжміського бюро технічної інвентаризації.

На даний час, згідно витягу з реєстру речових прав власником спірного майна є Горохівська сільська об`єднана територіальна громада в особі Горохівської сільської ради.

Звертаючись із даним позовом до суду першої інстанції, позивач зазначив, що за результатом прийняття оскаржуваних рішень, належне йому нерухоме майно незаконно, без відповідної правової підстави вибуло з його власності.

Приймаючи оскаржуване рішення, місцевий господарський суд не погодився із доводами позивача, визнав заявлені позовні вимоги необґрунтованими та відмовив у їх задоволенні.

Колегія суддів Південно-західного апеляційного господарського суду з цього приводу зазначає таке.

Зокрема, щодо вимог позивача про визнання незаконним та скасування рішення Снігурівської районної ради №14 від 22.10.2003, рішення Снігурівської районної ради № 6 від 21.06.2017 та скасування рішення державного реєстратора, слід зазначити таке.

Згідно з частинами 1, 2 статті 4 Господарського процесуального кодексу України право на звернення до господарського суду в установленому цим Кодексом порядку гарантується. Ніхто не може бути позбавлений права на розгляд його справи у господарському суді, до юрисдикції якого вона віднесена законом. Юридичні особи та фізичні особи-підприємці, фізичні особи, які не є підприємцями, державні органи, органи місцевого самоврядування мають право на звернення до господарського суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав та законних інтересів у справах, віднесених законом до юрисдикції господарського суду, а також для вжиття передбачених законом заходів, спрямованих на запобігання правопорушенням.

Відповідно до частини 4 статті 13 Господарського процесуального кодексу України кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.

Відповідно до статті 15 Цивільного кодексу України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу (стаття 16 названого Кодексу).

Отже, стаття 15 Цивільного кодексу України визначає об`єктом захисту порушене, невизнане або оспорюване право чи цивільний інтерес. Порушення права пов`язане з позбавленням його володільця можливості здійснити (реалізувати) своє право повністю або частково. При оспорюванні або невизнанні права виникає невизначеність у праві, викликана поведінкою іншої особи.

Під захистом цивільних прав розуміють передбачений законодавством засіб, за допомогою якого може бути досягнуте припинення, запобігання, усунення порушення права, його відновлення і (або) компенсація витрат, викликаних порушенням права. Обраний спосіб захисту має безпосередньо втілювати мету, якої прагне досягти суб`єкт захисту, тобто мати наслідком повне припинення порушення його прав та охоронюваних законом інтересів.

Вирішуючи спір, суд повинен дати об`єктивну оцінку наявності порушеного права чи інтересу позивача на момент його звернення до суду. При цьому право чи інтерес мають бути захищені судом у належний спосіб, який є ефективним.

У постанові від 23.11.2021 у справі №359/3373/16-ц вказано, що Велика Палата Верховного Суду неодноразово звертала увагу на те, що застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту права чи інтересу, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення, невизнання або оспорення. Такі право чи інтерес мають бути захищені судом у спосіб, який є ефективним, тобто таким, що відповідає змісту відповідного права чи інтересу, характеру його порушення, невизнання або оспорення та спричиненим цими діяннями наслідкам. Подібні висновки сформульовані, зокрема, у постановах Великої Палати Верховного Суду від 05.06.2018 у справі № 338/180/17 (провадження № 14-144цс18), від 11.09.2018 у справі № 905/1926/16 (провадження № 12-187гс18), від 30.01.2019 у справі № 569/17272/15-ц (провадження № 14-338цс18), від 02.07.2019 у справі № 48/340 (провадження № 12-14звг19), від 22.10.2019 у справі №923/876/16 (провадження № 12-88гс19) та багатьох інших.

Застосування судом того чи іншого способу захисту має приводити до відновлення порушеного права позивача без необхідності повторного звернення до суду. Судовий захист повинен бути повним та відповідати принципу процесуальної економії, тобто забезпечити відсутність необхідності звернення до суду для вжиття додаткових засобів захисту. Такі висновки сформульовані в постановах Великої Палати Верховного Суду від 22.09.2020 у справі № 910/3009/18 (провадження № 12-204гс19, пункт 63), від 19.01.2021 у справі № 916/1415/19 (провадження № 12-80гс20, пункт 6.13), від 16.02.2021 у справі № 910/2861/18 (провадження № 12-140гс19, пункт 98).

Конституційний суд України у своєму рішенні №7-рп/2009 від 16.04.2009, у справі 1-9/2009 зазначив, що зі змісту частини другої статті 144 Конституції України та частини десятої статті 59 Закону України "Про місцеве самоврядування в Україні" вбачається, що рішення органів місцевого самоврядування та їх посадових осіб з мотивів невідповідності Конституції або законам України визнаються незаконними з ініціативи заінтересованих осіб судом загальної юрисдикції, тобто в судовому порядку. Однак, як вважає Конституційний Суд України, це не позбавляє орган місцевого самоврядування права за власною ініціативою або ініціативою інших заінтересованих осіб змінити чи скасувати прийнятий ним правовий акт (у тому числі і з мотивів невідповідності Конституції чи законам України).

У пункті 4 мотивувальної частини рішення Конституційного Суду України від 16.04.2009 №7-рп/2009 (справа про скасування актів органів місцевого самоврядування) зазначено, що проаналізувавши функції і повноваження органів місцевого самоврядування, врегульовані Конституцією України та іншими законами України, Конституційний Суд України дійшов висновку, що органи місцевого самоврядування, вирішуючи питання місцевого значення представляючи спільні інтереси територіальних громад сіл, селищ та міст, приймають нормативні та ненормативні акти. До нормативних належать акти, які встановлюють, змінюють чи припиняють норми права, мають локальний характер, розраховані на широке коло осіб та застосовуються неодноразово, а ненормативні акти передбачають конкретні приписи, звернені до окремого суб`єкта чи юридичної особи, застосовуються одноразово і після реалізації вичерпують свою дію.

Відповідно до останнього абзацу пункту 5 цього рішення Конституційного Суду України, ненормативні правові акти органу місцевого самоврядування є актами одноразового застосування, вичерпують свою дію фактом їхнього виконання, тому вони не можуть бути скасовані чи змінені органом місцевого самоврядування після їх виконання.

Судова колегія зазначає, що оскаржувані позивачем рішення Снігурівської районної ради №14 від 22.10.2003 року Про прийняття в спільну власність територіальних громад Снігурівського району будівлі контори в с Баратівське та зміни її цільового призначення, та рішення Снігурівської районної ради № 6 від 21.06.2017 є ненормативними актами, які застосовується одноразово та після реалізації вичерпують свою дію фактом їх виконання.

Відтак, задоволення позивних вимог про визнання їх незаконними та скасування не призведе до відновлення порушеного права позивача.

Велика Палата Верховного Суду у постанові від 23.11.2021 (пункт 146) у справі № 359/3373/16-ц, зазначено, що набуття особою права володіння нерухомим майном полягає у внесенні запису про державну реєстрацію права власності на нерухоме майно за цією особою. Якщо право власності на спірне нерухоме майно зареєстроване за іншою особою, то належному способу захисту права відповідає вимога про витребування від (стягнення з) цієї особи нерухомого майна. Метою віндикаційного позову є забезпечення введення власника у володіння майном, якого він був позбавлений. У випадку позбавлення власника володіння нерухомим майном означене введення полягає у внесенні запису про державну реєстрацію за власником права власності на нерухоме майно, а функцією державної реєстрації права власності є оголошення належності нерухомого майна певній особі (особам). Рішення суду про витребування з володіння відповідача нерухомого майна саме по собі є підставою для внесення до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно запису про державну реєстрацію за позивачем права власності на нерухоме майно; такий запис вноситься у разі, якщо право власності на нерухоме майно зареєстроване саме за відповідачем, а не за іншою особою. Близькі за змістом висновки наведені, зокрема, у постановах Великої Палати Верховного Суду від 07.11.2018 у справі № 488/5027/14-ц (провадження № 14-256 цс 18, пункти 95 98), від 14.11.2018 у справі № 183/1617/16 (провадження № 14-208цс18, пункти 85, 86, 115), від 19.05.2020 у справі № 916/1608/18 (провадження № 12-135гс19, пункт 80), від 30.06.2020 у справі № 19/028-10/13 (провадження № 12-158гс19, пункт 10.29), від 22.06.2021 у справі № 200/606/18 (провадження № 14-125цс20, пункти 63, 74) та інших.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 09.11.2021 у справі №466/8649/16-ц (пункти 84 87) звернуто увагу на те, що відповідно до усталеної практики Великої Палати Верховного Суду, якщо позивач вважає, що його право порушене тим, що право власності зареєстроване за відповідачем, то належним способом захисту є віндикаційний позов, оскільки його задоволення, тобто рішення суду про витребування нерухомого майна із чужого незаконного володіння, є підставою для внесення відповідного запису до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно. Натомість вимоги про скасування рішень, записів про державну реєстрацію права власності на це майно за незаконним володільцем не є необхідним для ефективного відновлення його права (пункт 100 постанови Великої Палати Верховного Суду від 07.11.2018 у справі № 488/5027/14-ц (провадження № 14-256цс18)).

Велика Палата Верховного Суду також звертала увагу на те, що відповідно до пункту 1 частини першої статті 4 Закону України "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень" право власності підлягає державній реєстрації. Задоволення позовної вимоги про скасування державної реєстрації права власності суперечить зазначеній імперативній вимозі закону, оскільки виконання судового рішення призведе до прогалини в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно в частині належності права власності на спірне майно. Отже, замість скасування неналежного запису про державну реєстрацію до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно має бути внесений належний запис про державну реєстрацію права власності позивача. Такий запис вноситься на підставі судового рішення про задоволення віндикаційного позову. Ці висновки сформульовані у постанові Великої Палати Верховного Суду від 09.11.2021 у справі № 466/8649/16-ц (пункт 87).

Оцінюючи належність обраного позивачем способу захисту та обґрунтовуючи відповідний висновок, судам слід виходити із його ефективності, і це означає, що вимога на захист цивільного права має відповідати змісту порушеного права та характеру правопорушення, забезпечити поновлення порушеного права, а у разі неможливості такого поновлення гарантувати особі можливість отримання нею відповідного відшкодування.

Тобто, ефективний спосіб захисту має бути таким, що відповідає змісту порушеного права, та таким, що забезпечує реальне поновлення прав особи, за захистом яких вона звернулась до суду, відповідно до вимог законодавства.

Рішення суду про витребування з незаконного володіння відповідача нерухомого майна саме по собі є підставою для внесення до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно запису про державну реєстрацію за позивачем права власності на нерухоме майно, зареєстроване у цьому реєстрі за відповідачем.

На підставі такого рішення суду для внесення до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно запису про державну реєстрацію за позивачем права власності на нерухоме майно, зареєстроване у цьому реєстрі за відповідачем, не потрібно окремо скасовувати запис про державну реєстрацію права власності за відповідачем.

Отже, пред`явлення власником нерухомого майна вимоги про скасування рішень, записів про державну реєстрацію права власності на це майно за незаконним володільцем не є необхідним для ефективного відновлення його права (Постанова ВП ВС від 29.05.2019 по справі № 367/2022/15-ц).

Судова колегія звертає увагу на те, що в постанові від 08.02.2022 у справі № 209/3085/20 (провадження № 14-182цс21) Велика Палата Верховного Суду дійшла висновку, що коли особа звернулася до суду за захистом її порушеного, невизнаного чи оспорюваного права або інтересу, а суд позов задовольнив, виконання його рішення має настільки, наскільки це можливо, відновити стан позивача, який існував до порушення його права та інтересу, чи не допустити таке порушення. Судове рішення не повинне породжувати стан невизначеності у відносинах позивача з відповідачем і вимагати від них подальшого вчинення узгоджених дій для вичерпання конфлікту.

Крім того, спосіб захисту права або інтересу повинен бути таким, щоб у позивача не виникала необхідність повторного звернення до суду (постанова Великої Палати Верховного Суду від 26.01.2021 у справі № 522/1528/15-ц (провадження № 14-67цс20)).

Зважаючи на наведену судову практику та зазначені положення законодавства, колегія суддів вважає, що у даному випадку належним та ефективним способом захисту порушеного права позивача є вимога про витребування нерухомого майна із чужого незаконного володіння, адже, в практичному аспекті скасування рішення органу місцевого самоврядування, державного реєстратора не забезпечать позивачеві відновлення порушеного права, задоволення таких вимог не призведе до відновлення володіння спірним нерухомим майном.

Водночас, рішення суду про витребування майна з чужого незаконного володіння є підставою для внесення до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно запису про державну реєстрацію за відповідним позивачем права власності на нерухоме майно, зареєстроване в цьому реєстрі за відповідачем.

При цьому відповідачем за позовними вимогами про витребування (повернення, стягнення) нерухомого майна завжди є особа, за якою зареєстроване право на нерухоме майно, оскільки саме така особа як книжковий володілець може бути позбавлена майна в разі задоволення позову (подібна правова позиція викладена у постановах Великої Палати Верховного Суду від 26.01.2021 у справі № 522/1528/15-ц, від 23.11.2021 у справі № 359/3373/16-ц та постановах Верховного Суду від 30.06.2021 у справі № 329/1114/19-ц, від 01.08.2021 у справі № 329/253/20, від 21.04.2022 у справі №759/10589/13-ц).

Як вже було зазначено вище, у відповідності до свідоцтва про право власності на нерухоме майно позивачеві на праві приватної власності належить нежитлова будівля контори, розташована за адресою: Миколаївська область, Снігурівський район, с. Баратівка, вул. Агеєнка капітана, буд. 2.

Разом з цим, наразі відповідно до Інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно право власності на спірне майно зареєстровано за Горохівською сільською об`єднаною територіальною громадою в особі Горохівської сільської ради.

Приписами статей 317 і 319 ЦК України визначено, що саме власнику належить право розпоряджатися своїм майном за власною волею.

За змістом статті 328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності чи необґрунтованість активів, які перебувають у власності, не встановлені судом.

Втім, наявні матеріали справи не містять, а учасниками справи не надано жодних належних та допустимих доказів на підтвердження наявності волевиявлення позивача на відчуження спірного нерухомого майна на користь будь-якої особи, зокрема відповідачів по справі.

У даному випадку відповідачами не надано, а наявні матеріали справи не містять жодного правочину, на підставі якого позивач відчужив, а відповідачі набули право власності на спірне нерухоме майно, власником якого до теперішнього часу є позивач.

Наведене, на переконання суду апеляційної інстанції, свідчить про те, що спірне нерухоме майно вибуло з володіння законного власника (позивача) поза його волею.

При цьому, суд апеляційної інстанції вважає необґрунтованим посилання, як на підставу для набуття права власності та державної реєстрації, на акт приймання-передачі нерухомого майна від 20.11.2003, який зокрема підписаний й представником позивача, з огляду на таке.

Так, сам по собі акт приймання-передачі спірного нерухомого майна не може бути безумовною підставою для набуття відповідачем права власності на нерухоме майно, оскільки такий акт складається на виконання умов певного правочину, з яким пов`язуються можливість проведення державної реєстрації виникнення, переходу, припинення прав на нерухоме майно або обтяження таких прав, у той час, як вже було вказано вище, такого правочину наявні матеріли справи не містять, а учасниками справи надано не було.

Згідно з приписами статті 387 ЦК України, власник має право витребувати своє майно від особи, яка незаконно, без відповідної правової підстави заволоділа ним.

Власник має право витребувати майно від особи, яка незаконно, без відповідної правової підстави заволоділа ним (стаття 387 ЦК України), незалежно від того, чи заволоділа ця особа незаконно спірним майном сама, чи придбала його в особи, яка не мала права відчужувати це майно.

У разі задоволення позовної вимоги про витребування нерухомого майна із чужого незаконного володіння суд витребує таке майно на користь позивача. Таке рішення суду є підставою для внесення до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно запису про державну реєстрацію за позивачем права власності на нерухоме майно, зареєстроване в цьому реєстрі за відповідачем (див. постанову Великої Палати Верховного Суду від 20 червня 2023 року у справі № 362/2707/19 (провадження № 14-21цс22)).

Отже, власник майна може витребувати належне йому майно від будь якої особи, яка є його останнім набувачем, незалежно від того, скільки разів це майно було відчужене попередніми набувачами, та без визнання попередніх угод щодо спірного майна недійсними. При цьому норма частини першої статті 216 ЦК України не може застосовуватись для повернення майна, переданого на виконання недійсного правочину, яке було надалі відчужене третій особі, оскільки надає право повернення майна лише стороні правочину, який визнано недійсним. Захист порушених прав особи, що вважає себе власником майна, яке було неодноразово відчужене, можливий шляхом пред`явлення позову про витребування майна до останнього набувача цього майна з підстав, передбачених, зокрема, статтями 387 та 388 ЦК України.

Як вбачається із відомостей Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, спірне нерухоме майно було відчужене та на теперішній час належить Горохівській сільській об`єднаній територіальній громаді в особі Горохівської сільської ради.

З урахуванням наведеного, колегія суддів дійшла висновку, що заявлені позивачем вимоги про витребування майна із чужого незаконного володіння Горохівської сільської об`єднаної територіальної громади в особі Горохівської сільської ради є цілком обґрунтованими та такими, що підлягають задоволенню.

Щодо решти заявлених позовних вимог, зокрема про визнати незаконним та скасувати рішень рад та державного реєстратора, то як вже було вказано вище, у даному випадку, з огляду на предмет та підстави заявлених позовних вимог, належним способом захисту порушеного права позивача є саме вимога про витребування спірного майна із чужого незаконного володіння, а той час як задоволення вимог про визнання незаконними рішень, не є необхідним для відновлення його права.

Щодо заяви Баштанської районної ради про застосування строків позовної давності, колегія суддів зазначає таке.

Так, під час розгляду справи у суді першої інстанції Баштанською районною радою зроблено заяву про застосування до заявлених позовних вимог строків позовної давності в обґрунтування якої відповідач послався на те, що на момент звернення позивача до суду із відповідним позовом про визнання незаконними та скасування рішень, законодавчо визначений трирічний строк звернення із позовом сплив.

Також, позивач наголосив на тому, що спірна будівля знаходилася у комунальній власності з жовтня 2003 року, утримувалася та фінансувалася за рахунок бюджетних коштів, а позивач до грудня 2017 року жодним чином не цікавився зазначеною будівлею та не пред`являв жодних претензій з цього приводу.

Позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу (стаття 256 Цивільного кодексу України).

Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки (ст. 257 Цивільного кодексу України).

Перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила (частина перша статті 261 Цивільного кодексу України).

Якщо позовні вимоги господарським судом визнано обґрунтованими, а стороною у справі заявлено про сплив позовної давності, суд зобов`язаний застосувати до спірних правовідносин положення статті 267 Цивільного кодексу України і вирішити питання про наслідки такого спливу (тобто або відмовити в позові у зв`язку зі спливом позовної давності, або за наявності поважних причин її пропущення - захистити порушене право, але в будь-якому разі вирішити спір з посиланням на зазначену норму).

Для визначення моменту виникнення права на позов важливими є як об`єктивні (сам факт порушення права), так і суб`єктивні (особа довідалася або повинна була довідатись про це порушення) чинники. Аналіз стану поінформованості особи, вираженого дієсловами «довідалася» та «могла довідатися» у статті 261 Цивільного кодексу України , дає підстави для висновку про презумпцію можливості та обов`язку особи знати про стан своїх майнових прав, а тому доведення факту, через який позивач не знав про порушення свого цивільного права і саме з цієї причини не звернувся за його захистом до суду, недостатньо.

Відповідно до правового висновку, який міститься у постанові Великої Палати Верховного Суду від 26.11.2019 року у справі № 914/3224/16, закон не пов`язує перебіг позовної давності з ухваленням судового рішення про порушення права особи. Тому перебіг позовної давності починається від дня, коли позивач довідався або міг довідатися про порушення його права, а не від дня, коли таке порушення було підтверджене судовим рішенням.

Закон також не пов`язує перебіг позовної давності за віндикаційним позовом ані з укладенням певних правочинів щодо майна позивача, ані з фактичним переданням майна порушником, який незаконно заволодів майном позивача, у володіння інших осіб.

Початок перебігу позовної давності за вимогами про витребування майна в порядку ст. 388 ЦК України обчислюється з моменту, коли особа дізналася про вибуття свого майна у володіння іншої особи, яка згодом його відчужила добросовісному набувачу, а не з моменту набуття добросовісним набувачем права власності на майно.

Саме ця остання правова позиція Великої Палати Верховного Суду від 26.11.2019 у справі № 914/3224/16 має враховуватись судами під час вирішення тотожних спорів.

Так, у даному випадку позивач дізналася про вибуття свого майна у володіння іншої особи 15.03.2018 тобто в момент проведення державної реєстрації спірного майна за іншою особою.

Відповідно, трирічний строк позовної давності щодо вимог про витребування майна з чужого незаконного володіння спливає 15.03.2021.

В свою чергу, із позовом за захистом своїх порушених прав позивач звернувся до Господарського суду Миколаївської області 05.01.2021 про що свідчить штамп відділення поштового зв`язку на конверті в якому даний позов надійшов до суду першої інстанції.

Відтак, враховуючи дату початку перебігу позовної давності та, встановлений законодавством до позовних вимог, зокрема, про визнання витребування майна на підставі статей 387, 388 ЦК України, загальний строк позовної давності у три роки, колегія суддів дійшла висновку, що позивачем не було пропущено строк позовної давності щодо таких вимог.

З приводу розподілу судових витрат, зокрема на професійну правничу допомогу, понесених позивачем під час розгляду справи у суді першої інстанції, колегія суддів зазначає наступне.

Відповідно до приписів статті 123 Господарського процесуального кодексу України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать, зокрема, витрати на професійну правничу допомогу.

За положеннями ч. 1 ст. 126 Господарського процесуального кодексу України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави.

Частиною 2 ст. 126 Господарського процесуального кодексу України передбачено, що за результатами розгляду справи витрати на професійну правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами.

Крім того, п. 2 ч. 2 ст. 126 Господарського процесуального кодексу України встановлено, що розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.

Відповідно до п. 1 ч. 2 ст. 126 Господарського процесуального кодексу України, розмір витрат на професійну правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу професійну правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката, визначається згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою.

За положеннями ч. 3 ст. 126 Господарського процесуального кодексу України для визначення розміру витрат на професійну правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.

Відповідно до ч. 4 ст. 126 Господарського процесуального кодексу України, розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із:

1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг);

2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг);

3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт;

4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.

У разі недотримання вимог частини четвертої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на професійну правничу допомогу адвоката, які підлягають розподілу між сторонами.

Відповідно до приписів ч. 6 ст. 126 ГПК України обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами.

У розумінні положень ч. 5 ст. 126 ГПК України зменшення суми судових витрат на професійну правничу допомогу, що підлягають розподілу, можливе виключно на підставі клопотання іншої сторони у разі, на її думку, недотримання вимог стосовно співмірності витрат із складністю відповідної роботи, її обсягом та часом, витраченим ним на виконання робіт. Суд, ураховуючи принципи диспозитивності та змагальності, не має права вирішувати питання про зменшення суми судових витрат на професійну правову допомогу, що підлягають розподілу, з власної ініціативи (аналогічну правову позицію викладено зокрема в постанові Великої Палати Верховного Суду від 19.02.2020 у справі №755/9215/15-ц, у постанові Об`єднаної палати Верховного Суду від 03.10.2019 у справі №922/445/19 та у постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Касаційного господарського суду від 28.09.2021 у справі №918/1045/20).

Як вбачається з матеріалів справи, відповідачі під час розгляду справи у суді першої інстанції не скористався своїм правом на подання клопотання щодо зменшення заявлених позивачем витрат на професійну правничу допомогу.

Відповідно до ч.8 ст. 129 Господарського процесуального кодексу України розмір судових витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду, за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву. У разі неподання відповідних доказів протягом встановленого строку така заява залишається без розгляду.

Так, позивачем було надано докази понесення витрат на професійну правничу допомогу у суді першої інстанції, зокрема договір про надання правової допомоги №2021/01 від 04.01.2021 , Акт №1 здавання-приймання виконаних робіт (послуг) від 28.08.2023, рахунок №1 від 28.08.2023.

Згідно з ч. 1 ст. 26 Закону України "Про адвокатуру та адвокатську діяльність" адвокатська діяльність здійснюється на підставі договору про надання правової допомоги. Документами, що посвідчують повноваження адвоката на надання правової допомоги, можуть бути: 1) договір про надання правової допомоги; 2) довіреність; 3) ордер; 4) доручення органу (установи), уповноваженого законом на надання безоплатної правової допомоги.

За змістом статті ст. 30 Закону України "Про адвокатуру та адвокатську діяльність" гонорар є формою винагороди адвоката за здійснення захисту, представництва та надання інших видів правової допомоги клієнту. Порядок обчислення гонорару (фіксований розмір, погодинна оплата), підстави для зміни розміру гонорару, порядок його сплати, умови повернення тощо визначаються в договорі про надання правової допомоги. При встановленні розміру гонорару враховуються складність справи, кваліфікація і досвід адвоката, фінансовий стан клієнта та інші істотні обставини. Гонорар має бути розумним та враховувати витрачений адвокатом час.

Отже, адвокатський гонорар може існувати в двох формах - фіксований розмір та погодинна оплата. Вказані форми відрізняються порядком обчислення - при зазначенні фіксованого розміру для виплати адвокатського гонорару не обчислюється фактична кількість часу, витраченого адвокатом при наданні послуг клієнту, і навпаки, підставою для виплату гонорару, який зазначено як погодинну оплату, є кількість годин помножена на вартість такої години того чи іншого адвоката у залежності від його кваліфікації, досвіду, складності справи та інших критеріїв (аналогічну правову позицію викладено у постанові Верховного Суду від 07.09.2020 у справі № 910/4201/19).

На підтвердження надання правової допомоги суду повинні бути надані договір про надання правової допомоги (договір доручення, договір про надання юридичних послуг та ін.), документи, що свідчать про оплату гонорару та інших витрат, пов`язаних із наданням правової допомоги, оформлені у встановленому законом порядку (квитанція до прибуткового касового ордера, платіжне доручення з відміткою банку або інший банківський документ, касові чеки, посвідчення про відрядження). Зазначені витрати мають бути документально підтверджені та доведені. Відсутність документального підтвердження витрат на правову допомогу, а також розрахунку таких витрат є підставою для відмови у задоволенні вимог про відшкодування таких витрат (аналогічний висновок викладено у постанові Верховного Суду від 24.09.2020 у справі №520/9408/18).

За умовами укладено між адвокатом Крижановським М.М. (далі - адвокат) та ПВТФ Агроділо (клієнт) договору адвокат бере на себе зобов`язання надавати правову допомогу в обсязі та на умовах, передбачених цим договором, а клієнт зобов`язаний оплатити замовлення у порядку та строки обумовлені сторонами.

За умовами п. 1.2. договору адвокат відповідно до узгоджених сторонами питань надає клієнту правову інформацію, консультації і роз`яснення з правових питань, правовий супровід, складення заяв, скарг, процесуальних та інших документів правового характеру з метою захисту інтересів клієнта щодо:

- оскарження Рішення Снігурівської районної ради №14 від 22.10.2003 року «Про прийняття в спільну власність територіальних громад Снігурівського району будівлі контори в с. Баратівське та зміни її цільового призначення»;

- оскарження Рішення Снігурівської районної ради № 6 від 21.06.2017 року, яким затверджено Перелік обертів спільної власності територіальних громад Снігурівського району, в частині включення до об`єктів управління і місцевого самоврядування (під номером 7 в додатку №1) Баратівської загальноосвітньої школи I-ШІ ступенів з господарськими будівлями і спорудами (2 об`єкти);

- скасування запису №25364164 від 15.03.2018 в ДРРП про право власності Снігурівської районної ради на будівлю Баратівської загальноосвітньої школи I-II ступенів за адресою: Миколаївська область, Снігурівський район, село Баратівка, вулиця Капітана Агенка, будинок 2, реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна: 257;

- визнання за ПВТФ «Агроділо» права власності на нежитлову будівлю контори за адресою: Миколаївська область, Снігурівський район, село Баратівка, вулиця Капітана Агенка, будинок 2, що виникло на підетаві Свідоцтва про право власності СА Ne 485633 від 22.10.2003 року, виданого на підставі рішення Баратівської сільської ради Снігурівського району Миколаївської області від 16.07.2003 року №5.

У відповідності до п. 2.1. договору розмір гонорару, який клієнт сплачує адвокату за надану в межах цього договору правову допомогу, визначається попередньо, виходячи з розрахунку одного прожиткового мінімуму, встановленого Законом України «Про Державний бюджет України на 2021 рік» для працездатних осіб годину роботи адвоката.

Загальний обсяг часу, витраченого адвокатом, та остаточний розмір гонорару погоджується сторонами шляхом підписання Акту здавання-приймання виконаних робіт (послуг). Клієнт зобов`язаний виплатити адвокату гонорар, розмір якого буде визначений в акті здавання-приймання виконаних робіт (послуг) протягом п`яти банківських днів від набрання рішенням суду законної сили (п.п. 2.2. 2.3. договору).

У наданому позивачем Акті №1 здавання-приймання виконаних робіт (послуг) від 28.08.2023 сторонами визначено детальний опис виконаних робіт (наданих послуг), тривалість годин витрачених адвокатом та загальну їх вартість.

Так, всього адвокатом було надано послуги загальна вартість яких складає 43 780 грн.

Отже, позивачем надано докази на підтвердження понесення витрат на професійну правничу допомогу у суді першої інстанції у розмірі 43 780 грн, при цьому як вже зазначалось вище, від відповідачів заперечень проти заявленого розміру витрат на професійну правничу допомогу не надходило.

Разом з цим, колегія суддів зазначає, що у відповідності ч. 4 ст. 129 ГПК України інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються: 1) у разі задоволення позову - на відповідача; 2) у разі відмови в позові - на позивача; 3) у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

У даному випадку позивачем було заявлено чотири позовні вимоги, зокрема про визнання незаконними та скасування рішень Снігурівської районної ради №14 від 22.10.2003 та № 6 від 21.06.2017, скасування рішення державного реєстратора та витребування майна.

В той же час, судом апеляційної інстанції заявлені позовні вимоги було задоволено частково, а саме задоволено лише одну вимогу позивача про витребування майна.

Відтак, з огляду на приписи ч. 4 ст. 129 ГПК України колегія суддів вважає, що витрати на професійну правничу допомогу, понесені позивачем у суді першої інстанції у розмірі 10 945 грн мають бути покладені на Горохівську сільську об`єднану територіальну громаду в особі Горохівської сільської ради, а решта витрат на позивача.

Згідно з статтею 17 Закону України Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод та практику Європейського суду з прав людини як джерело права.

Європейський суд з прав людини у рішенні від 10.02.2010 у справі "Серявін та інші проти України" зауважив, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях, зокрема, судів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожний аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною залежно від характеру рішення.

У справі "Трофимчук проти України" Європейський суд з прав людини також зазначив, що хоча пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, це не може розумітись як вимога детально відповідати на кожен довод.

По справі "Руїз Торіха проти Іспанії", ЄСПЛ вказав, що відповідно до практики, яка відображає принцип належного здійснення правосуддя, судові рішення мають в достатній мірі висвітлювати мотиви, на яких вони базуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Межі такого обов`язку можуть різнитися залежно від природи рішення та мають оцінюватися у світлі обставин кожної справи.

Відповідно до п.2 ч.1 ст.275 ГПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити нове рішення у відповідній частині або змінити рішення.

З огляду на викладене, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню частково, оскаржуване рішення скасуванню в частині відмови у задоволення позовних вимог про витребування майна із прийняттям в цій частині нового рішення про задоволення цих позовних вимог.

Розподіл судових витрат у цій справі здійснено у відповідності до приписів ст. 129 ГПК України пропорційно задоволеним судом вимогам.

Керуючись статтями 269, 270, 271, 275, 277, 281-284 Господарського процесуального кодексу України, колегія суддів, -

П О С Т А Н О В И Л А:

Апеляційну скаргу задовольнити частково.

Рішення Господарського суду Миколаївської області від 29.08.2023 по справі №5016/1956/2012(5/74)(915/38/21) в частині відмови у задоволення позовних вимог про витребування майна на користь Приватної виробничо-торгівельної фірми Агроділо із чужого незаконного володіння скасувати та прийняти в цій частині нове рішення про задоволення позовних вимог, в іншій частині рішення залишити без змін, виклавши резолютивну частину рішення у наступній редакції:

« 1. Позов задовольнити частково.

2. Витребувати на користь Приватної виробничо-торгівельної фірми Агроділо із чужого незаконного володіння Горохівської сільської об?єднаної територіальної громади в особі Горохівської сільської ради нежитлову будівлю контори за адресою: Миколаївська область, Снігурівськнй район, село Баратівка, вулиця Капітана Агеєнка, будинок 2.

3. Стягнути з Горохівської сільської об`єднаної територіальної громади в особі Горохівської сільської ради на користь Приватної виробничо - торгівельної фірми Агроділо 2270 грн 00 коп. судового збору за подання позовної заяви

4. Стягнути з Горохівської сільської об`єднаної територіальної громади в особі Горохівської сільської ради на користь Приватної виробничо - торгівельної фірми Агроділо 10945 грн 00 коп. витрат на професійну правничу допомогу понесених позивачем у суді першої інстанції.

5. В задоволенні решти заявлених позовних вимог відмовити».

Стягнути з Горохівської сільської об`єднаної територіальної громади в особі Горохівської сільської ради на користь Приватної виробничо - торгівельної фірми Агроділо 2724 грн 00 коп. судового збору за подання апеляційної скарги.

Постанова, згідно з ст. 284 ГПК України, набуває законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена у касаційному порядку до Верховного суду у випадках передбачених Господарським процесуальним кодексом України.

Повний текст постанови складено та підписано 19.02.2024.

Головуючий суддя Аленін О.Ю.

Суддя Богатир К.В.

Суддя Філінюк І.Г.