ПІВНІЧНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"13" лютого 2024 р. Справа№ 910/12671/23

Північний апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючого: Буравльова С.І.

суддів: Шапрана В.В.

Андрієнка В.В.

секретар

судового засідання Рибчич А.В.

за участю

представників:

від позивача - Вишняков М.І.

від відповідача - Гелхвіідзе Д.Р., Панчук М.Г.

розглянувши апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю "БК КБР"

на рішення Господарського суду м. Києва від 04.09.2023 р. (повний текст складено 06.09.2023 р.)

у справі № 910/12671/23 (суддя - Пукас А.Ю.)

за позовом Державного спеціалізованого підприємства "Центральне підприємство з поводження з радіоактивними відходами"

до Товариства з обмеженою відповідальністю "БК КБР"

про стягнення 1407352,76 грн

ВСТАНОВИВ:

У серпні 2023 року Державне спеціалізоване підприємство "Центральне підприємство з поводження з радіоактивними відходами" звернулось до Господарського суду м. Києва з позовом до Товариства з обмеженою відповідальністю "БК КБР" про стягнення заборгованості за договором № 110/8-12.0 про відшкодування витрат на оплату електричної енергії від 12.04.2023 р. у розмірі 1407352,76 грн, з яких: 1244344,93 грн основного боргу, 16226,26 грн інфляційних втрат, 11147,97 грн 3% річних та 135633,60 грн пені.

Вимоги позивача обґрунтовані тим, що ним на виконання умов укладеного договору забезпечено об`єкти відповідача електричною енергією у відповідних обсягах, проте відповідачем не здійснено відшкодування її вартості, у зв`язку з чим у останнього виникла заборгованість.

Рішенням Господарського суду м. Києва від 04.09.2023 р. у справі № 910/12671/23 позов Державного спеціалізованого підприємства "Центральне підприємство з поводження з радіоактивними відходами" задоволено частково; стягнуто з відповідача на користь позивача 1244344,93 грн основного боргу, 8662,83 грн інфляційних втрат, 11147,97 грн 3 % річних, 135633,60 грн пені; в іншій частині позову відмовлено.

Не погоджуючись із вказаним рішенням, Товариство з обмеженою відповідальністю "БК КБР" подало апеляційну скаргу (безпосередньо до Північного апеляційного господарського суду), у якій просить скасувати оскаржуване рішення та ухвалити нове рішення про відмову у задоволенні позову.

Апеляційна скарга мотивована тим, що судом першої інстанції порушено норми матеріального та процесуального права.

Обґрунтовуючи апеляційну скаргу, відповідач посилається на те, що у нього відсутній обов`язок з відшкодування спожитої електроенергії, оскільки у позивача відсутня ліцензія на здійснення постачання електричної енергії. Крім цього, позивачем не надано доказів, які б підтверджували сплату ним електричної енергії.

Відповідно до витягу з протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями Північного апеляційного господарського суду від 25.09.2023 р. апеляційну скаргу у справі № 910/12671/23 передано на розгляд колегії суддів у складі: Буравльов С.І. (головуючий суддя (суддя-доповідач)), Шапран В.В., Андрієнко В.В.

Ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 09.10.2023 р. відкладено розгляд питання про відкриття чи відмову у відкритті апеляційного провадження, повернення без розгляду апеляційної скарги або залишення апеляційної скарги без руху за апеляційною скаргою Товариства з обмеженою відповідальністю "БК КБР" на рішення Господарського суду м. Києва від 04.09.2023 р. до надходження до Північного апеляційного господарського суду матеріалів справи № 910/12671/23.

До суду 19.10.2023 р. надійшли матеріали справи № 910/12671/23.

Ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 29.11.2023 р. відкрито апеляційне провадження у справі № 910/12671/23 та призначено до розгляду на 19.12.2023 р.

На електронну адресу суду 19.12.2023 р. від Товариства з обмеженою відповідальністю "БК КБР" надійшло клопотання про відкладення розгляду справи.

Ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 19.12.2023 р. відкладено розгляд справи № 910/12671/23 до 16.01.2024 р.

У судовому засіданні 16.01.2024 р. було оголошено перерву до 13.02.2024 р.

У судовому засіданні 13.02.2024 р. представники сторін надали усні пояснення по суті апеляційної скарги.

Розглянувши доводи апеляційної скарги, перевіривши матеріали справи, заслухавши пояснення представників сторін, дослідивши докази, проаналізувавши на підставі встановлених фактичних обставин справи правильність застосування судом першої інстанції норм законодавства, колегія встановила наступне.

12.04.2023 р. між Державним спеціалізованим підприємством "Центральне підприємство з поводження з радіоактивними відходами"(далі - споживач) та Товариством з обмеженою відповідальністю "БК КБР" (далі - субспоживач) було укладено договір № 110/8-12.0 про відшкодування витрат на оплату електричної енергії (далі - договір).

Відповідно до п. 1.1 договору споживач забезпечує об`єкти субспоживача (централізоване сховище відпрацьованого ядерного палива) електричною енергію обсягом згідно з додатком № 2, який є невід`ємною частиною договору, а субспоживач відшкодовує споживачу її вартість, згідно умов цього договору та додатками до нього, що є невід`ємними його частинами.

Згідно з п. 1.5 договору електроенергія постачається споживачу на підставі окремого договору, укладеного з постачальником електричної енергії.

Як передбачено п. п. 2.1, 2.2 договору, розрахунковим періодом за цим договором є календарний місяць. Субспоживач щомісячно здійснює оплату шляхом банківського переказу на поточний рахунок споживача за технічне забезпечення електропостачання та обслуговування електричних мереж в сумі 45000,00 грн. на місяць без ПДВ (що не включає вартість спожитої електроенергії), крім того ПДВ 9000,00 грн. Всього разом з ПДВ 54000,00 грн.

За п. 2.3 договору субспоживач відшкодовує споживачу витрати за спожиту активну електроенергію, обсяги яких визначаються згідно показників електричних лічильників, встановлених субспоживачем, та за діючими тарифами, встановленими згідно чинної комерційної пропозиції договору про постачання електричної енергії. Підставою для відшкодування таких витрат є належним чином оформлений рахунок-фактура від споживача та податкова накладна (у разі, якщо він є платником ПДВ).

У відповідності до п. 2.4 договору облік спожитих послуг фіксується за допомогою встановлених засобів обліку.

Згідно з п. 2.5 договору субспоживач бере на себе обов`язок щомісячно, до 31-го числа надавати звіт про покази лічильників електричної енергії (додаток № 4 до цього договору, надалі - звіт), який є підставою для розрахунку вартості спожитої електричної енергії, що підлягає відшкодуванню.

Відповідно до п. 2.7 договору споживач надає субспоживачу рахунок-фактуру щомісячно до 5-го числа наступного місяця, який є підставою для проведення оплати по даному договору та оформлений на підставі звіту.

Пунктом 2.8 договору сторони погодили, що оплата рахунку-фактури субспоживачем здійснюється протягом 5 (п`яти) банківських днів з дати оформления рахунку-фактури.

По завершенню надання послуг у звітному періоді (щомісяця), споживач надає субспоживачу 2 (два) примірники акту наданих послуг (далі - акт), який останній зобов`язаний протягом 5 (п`яти) перших робочих днів після його одержання підписати і один примірник акту повернути споживачу. У випадку наявності у субспоживача заперечень з приводу обсягу послуг, наданих споживачем у звітному періоді. Субспоживач зобов`язаний у той же строк у письмовій формі надати споживачу свої обґрунтовані заперечення (п. 2.10 договору).

Відповідно до п. 2.11 договору при неповерненні субспоживачем у строк, визначений пунктом 2.10 договору, підписаного акту або ненадання обгрунтованих заперечень з приводу обсягу послуг вважається, що послуги в даному періоді надані споживачем у повному обсязі й прийняті субспоживачем без зауважень, а акт вважається підписаним двома сторонами.

Згідно з п. 3.3 договору субспоживач зобов`язується здійснювати відшкодування вартості електричної енергії по показникам лічильника за встановленим тарифом на поточний рахунок споживача.

Як передбачено п. 4.4 договору, за порушення строків оплати субспоживач сплачує на користь споживача пеню в розмірі 0,1% від вартості невиконаного та/або несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання за кожний день прострочення виконання зобов`язань але не більше подвійної облікової ставки Національного банку України.

Договір набирає чинності з дня його підписання сторонами та скріплення печатками сторін (у разі їх наявності) і діє до 30.04.2023 р., а в частині фінансових зобов`язань - до їх повного виконання. Умови договору поширюються на відносини, які склалися між сторонами до його укладення, а саме з 01.01.2023 р. (п. п. 11.2, 11.1 договору).

Згідно з погодженим сторонами Графіком щомісячного споживання електроенергії на період з 01.01.2023 р. по 16.02.2023 р. (додаток № 2 до договору) плановий обсяг електричної енергії в кВт/год визначено: у січні 125370 кВт у лютому - 79380 кВт, що разом становить 204750 кВт.

Факт спожиття відповідачем визначених графіком обсягів електричної енергії також вбачається зі звітів про обсяги спожитої електричної енергії об`єктами Централізованого сховища відпрацьованого ядерного палива за січень та лютий 2023 року, підписаних відповідальною особою відповідача.

15.06.2023 р. позивач направив на адресу відповідача лист № 1-13.0/03/1023/23, в якому повідомив останнього про заборгованість в розмірі 1244344,93 грн та просив підписати акт звірки взаєморозрахунків № 282 від 13.04.2023 р.

Докази направлення листа від 15.06.2023 р. № 1-13.0/03/1023/23 в матеріалах справи відсутні.

Однак, у відповідь на вказаний лист позивача 17.07.2023 р. відповідач направив на адресу позивача лист № КБР00001112, в якому відмовився від оплати вартості спожитої електричної енергії, оскільки позивачем не надано належним чином оформленого рахунку-фактури та податкової накладної.

06.07.2023 р. позивач направив на адресу відповідача лист № 1-13.0/03/1160/23 з вимогою про сплату заборгованості, у відповідь на яку відповідач листом № КБР00001216 від 28.07.2023 р. відмовився від оплати у зв`язку з тим, що відповідачу не надходили документи (рахунок-фактура з деталізованим розрахунком) для відшкодування витрат.

24.07.2023 р. позивач направив на адресу відповідача лист № 1-01.6/03/1317/23, в якому надіслав рахунок-фактуру від 13.04.2023 р., копію звіту про обсяги спожитої електричної енергії за січень 2023 року, за період з 01.02.2023 р. по 16.02.2023 р. та розрахунок відшкодування вартості споживання електричної енергії за січень 2023 року та лютий 2023 року.

Вказаний лист був отриманий відповідачем 31.07.2023 р., що підтверджується трекінгом на сайті Укрпошти.

Відповідно до рахунку-фактури на оплату № 304 від 13.04.2023 р. на суму 1244344,93 грн останній виставлено позивачем для оплати відповідачем вартості електричної енергії за січень 2023 року та за період з 01.02.2023 року по 16.02.2023 року, а також технічне забезпечення електричного постачання та обслуговування електричних витрат вартості електричної енергії за січень 2023 року та за період з 01.02.2023 року по 16.02.2023 року.

Спір у справі виник у зв`язку з тим, що відповідач, на думку позивача, зобов`язаний здійснити оплату за використану електричну енергію, зобов`язання з оплати якого настало з 21.04.2023 р. (п`ять банківських днів з дати оформлення рахунку-фактури згідно з п. 2.8 договору). У свою чергу, відповідач вважає, що позивач не має права отримувати відшкодування витрат за постачання електричної енергії оскільки така діяльність здійснюється на підставі ліценції, якої у позивача немає.

За змістом ст. 193 ГК України суб`єкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобов`язання належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобов`язання - відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться.

Згідно зі ст. 509 ЦК України зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку.

Відповідно до ст. 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог законодавства, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Договір є обов`язковим для виконання сторонами (ст. 629 ЦК України).

Як передбачено ч. 1 ст. 530 ЦК України, якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

Положеннями ст. 610 ЦК України передбачено, що порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).

Відповідно до ч. 1 ст. 901 ЦК України за договором про надання послуг одна сторона (виконавець) зобов`язується за завданням другої сторони (замовника) надати послугу, яка споживається в процесі вчинення певної дії або здійснення певної діяльності, а замовник зобов`язується оплатити виконавцеві зазначену послугу, якщо інше не встановлено договором.

Згідно з ч. 1 ст. 903 ЦК України, якщо договором передбачено надання послуг за плату, замовник зобов`язаний оплатити надану йому послугу в розмірі, у строки та в порядку, що встановлені договором.

За ст. 628 ЦК України зміст договору становлять умови, визначені на розсуд сторін і погодженні ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Відповідно до ч. 1 ст. 631 ЦК України строком договору є час, протягом якого сторони можуть здійснити свої права і виконати свої обов`язки відповідно до договору.

Відповідно до ст. 530 ЦК України, якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). Якщо строк (термін) виконання боржником обов`язку не встановлений або визначений моментом пред`явлення вимоги, кредитор має право вимагати його виконання у будь-який час. Боржник повинен виконати такий обов`язок у семиденний строк від дня пред`явлення вимоги, якщо обов`язок негайного виконання не випливає із договору або актів цивільного законодавства.

Як було встановлено вище, звіти про обсяги спожитої електричної енергії об`єктами Централізованого сховища відпрацьованого ядерного палива за січень та лютий 2023 року підписані відповідачем, тому останньому було відомо про спожиті ним обсяги електричної енергії.

Згідно з п. 2.11 договору при неповерненні субспоживачем у строк, визначений пунктом 2.10 договору підписаного акту або ненадання обгрунтованих заперечень з приводу обсягу послуг, вважається, що послуги в даному періоді надані споживачем у повному обсязі й прийняті субспоживачем без зауважень, а акт вважається підписаним двома сторонами.

Отже, враховуючи те, що відповідачем у листі № КБР00001112 від 17.07.2023 р. не надано обґрунтованої відмови від підписання акту виконаних робіт (надання послуг) № 282 від 13.04.2023 р., який був направлений позивачем листом № 1-13.0/03/1026/23 від 15.06.2023 р., відтак такий акт у відповідності до п. 2.11 договору є підписаним, а послуги вважаються такими, що надані споживачем у повному обсязі й прийняті субспоживачем без зауважень.

Відповідно до п. 2.8 договору оплата рахунку-фактури здійснюється відповідачем протягом 5 банківських днів з дати оформлення рахунку - фактури.

Як було встановлено вище, рахунок-фактура № 304 на суму 1244344,93 грн датований 13.04.2023 р., а тому згідно з п. 2.8 договору повинен бути сплачений до 21.04.2023 р.

Отже позивачем належним чином виконано покладений на нього обов`язок щодо виставлення рахунку-фактури, оскільки умовами укладеного договору сторони не узгодили порядок та процес надання рахунку-фактури (особисте вручення, направлення поштою чи електронним зв`язком), що в свою чергу не виключає в даному випадку вчинення позивачем лише дій з виготовлення такого рахунку та самостійне отримання відповідачем останнього.

В матеріалах справи відсутні докази сплати відповідачем коштів в розмірі 1244344,93 грн, в той час як послуги за договором позивачем надано належним чином.

Враховуючи викладене, колегія суддів погоджується з висновком місцевого суду про те, що вимога позивача про стягнення з відповідача 1244344,93 грн заборгованості за договором № 110/8-12.0 про відшкодування витрат на оплату електричної енергії від 12.04.2023 р. є обґрунтованою та підлягає задоволенню.

За прострочення виконання грошового зобов`язання позивач нарахував та просив суд стягнути з відповідача 135633,60 грн пені за період з 21.04.2023 р. по 07.08.2023 р.

Пунктом 4.4 договору сторони погодили, що за порушення строків оплати субспоживач сплачує на користь споживача пеню в розмірі 0,1% від вартості невиконаного та/або несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання за кожний день прострочення виконання зобов`язань але не більше подвійної облікової ставки Національного банку України.

Відповідно до ч. 1 ст. 216 ГК України учасники господарських відносин несуть господарсько-правову відповідальність за правопорушення у сфері господарювання шляхом застосування до правопорушників господарських санкцій на підставах і в порядку, передбачених цим Кодексом, іншими законами та договором.

Згідно з ч. 1 ст. 218 ГК України підставою господарсько-правової відповідальності учасника господарських відносин є вчинене ним правопорушення у сфері господарювання.

Як передбачено ч. 1 ст. 230 ГК України, штрафними санкціями у цьому Кодексі визнаються господарські санкції у вигляді грошової суми (неустойка, штраф, пеня), яку учасник господарських відносин зобов`язаний сплатити у разі порушення ним правил здійснення господарської діяльності, невиконання або неналежного виконання господарського зобов`язання.

За ст. 549 ЦК України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання. Штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов`язання. Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання.

У відповідності до ч. 6 ст. 232 ГК України нарахування штрафних санкцій за прострочення виконання зобов`язання, якщо інше не встановлено законом або договором, припиняється через шість місяців від дня, коли зобов`язання мало бути виконано.

Отже, враховуючи те, що встановлений в договорі розмір штрафних санкцій за порушення господарського зобов`язання відповідає розміру таких санкцій, визначених у законі, а матеріалами справи підтверджується факт порушення відповідачем строків оплати, колегія суддів погоджується з висновком місцевого суду про те, що вимога позивача про стягнення з відповідача 135633,60 грн пені за період з 21.04.2023 р. по 07.08.2023 р. підлягає задоволенню, оскільки є обґрунтованою, її розмір є арифметично правильним.

Також за неналежне виконання умов укладеного договору позивач нарахував та просив стягнути з відповідача 16226,26 грн інфляційних втрат за травень 2023 року та червень 2023 року, 11147,97 грн 3% річних за період з 21.04.2023 р. по 07.08.2023 р.

Відповідно до ч. 1 ст. 612 ЦК України боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом.

Згідно з ч. 2 ст. 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Інфляційні нарахування на суму боргу не є штрафною санкцією, а виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення коштів внаслідок інфляційних процесів за весь час прострочення в їх сплаті. Зазначені нарахування здійснюються окремо за кожен період часу, протягом якого діяв відповідний індекс інфляції, а одержані таким чином результати підсумовуються за весь час прострочення виконання грошового зобов`язання.

Індекс інфляції - це показник, що характеризує динаміку загального рівня цін на товари та послуги, які купуються населенням для невиробничого споживання, і його найменший період визначення складає місяць. Розмір боргу з урахуванням індексу інфляції визначається виходячи з суми боргу, що існувала на останній день місяця, в якому платіж мав бути здійснений, помноженої на індекс інфляції, визначений названою Державною службою, за період прострочення починаючи з місяця, наступного за місяцем, у якому мав бути здійснений платіж, і за будь-який місяць (місяці), у якому (яких) мала місце інфляція. При цьому в розрахунок мають включатися й періоди часу, в які індекс інфляції становив менше одиниці (тобто мала місце дефляція).

Базою для нарахування розміру боргу з урахуванням індексу інфляції є сума основного боргу, не обтяжена додатковими нарахуваннями, яка існує на останній день місяця, в якому платіж мав бути здійснений, а у випадку її часткового погашення - лише залишкова сума основного боргу на останній день місяця, у якому здійснено платіж. Періодом, на який розраховуються інфляційні втрати, є період прострочення, починаючи з місяця, наступного за місяцем, у якому мав бути здійснений платіж, і за будь-який місяць (місяці), у якому (яких) мала місце інфляція (дефляція).

При цьому, індекс інфляції нараховується не на кожну дату місяця, а в середньому за місяць.

Невиконання грошового зобов`язання є триваючим правопорушенням, розмір боргу з урахуванням індексу інфляції визначається за прострочення, що триває повний місяць, поки існує борг, та може бути визначено з урахуванням положень Закону України "Про індексацію грошових доходів населення" у наступному місяці.

Якщо прострочення відповідачем виконання зобов`язання з оплати становить менше місяця, то в такому випадку виключається застосування до відповідача відповідальності, передбаченої ч. 2 ст. 625 ЦК України, у вигляді стягнення інфляційних втрат за такий місяць.

Аналогічна правова позиція викладена у постановах Верховного Суду від 24.04.2019 р. у справі № 910/5625/18, від 13.02.2019 р. у справі № 924/312/18, від 05.07.2019 р. у справі № 905/600/18.

Базою для нарахування розміру боргу з урахуванням індексу інфляції є сума основного боргу не обтяжена додатковими нарахуваннями, яка існує на останній день місяця, в якому платіж мав бути здійснений, а у випадку її часткового погашення - лише залишкова сума основного боргу на останній день місяця, у якому здійснено платіж. Періодом, на який розраховуються інфляційні втрати, є період прострочення, починаючи з місяця, наступного за місяцем, у якому мав бути здійснений платіж, і за будь-який місяць (місяці), у якому (яких) мала місце інфляція (дефляція).

Відповідна правова позиція викладена у постанові Верховного Суду від 20.11.2020 р. у справі № 910/13071/19.

З розрахунку позивача вбачається, що останнім нараховано інфляційні втрати за період з травня по червень 2023 року, однак помилково не виключено липень 2023 року, в якому мала місце дефляція.

Враховуючи викладене, колегія суддів погоджується з перерахунком, здійсненим місцевим судом, відповідно до якого стягненню з відповідача на користь позивача підлягає 3% річних у розмірі 11147,97 грн за період з 21.04.2023 р. по 07.08.2023 р. та інфляційні втрати у розмірі 8662,83 грн за період з травня по липень 2023 року.

Доводи скаржника про те, що у нього відсутній обов`язок з відшкодування спожитої електроенергії, оскільки у позивача відсутня ліцензія на здійснення постачання електричної енергії, а також у матеріалах справи відсутні докази оплати позивачем за використану відповідачем електроенергію, колегія суддів вважає необґрунтованими, оскільки позивач є споживачем послуг електричної енергії за окремим договором з постачальником, а також позивач не є постачальником електричної енергії, а тому не потребує ліцензії.

Крім цього, умовами укладеного договору не передбачена залежність настання у відповідача обов`язку з відшкодування витрат позивача від факту понесення позивачем вказаних витрат з оплати за спожиту електричну енергію.

До того ж інші доводи, викладені в апеляційній скарзі, наведеного не спростовують та відхиляються колегією суддів як необґрунтовані.

Колегія суддів також зазначає, що хоча пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, це не може розцінюватись як вимога детально відповідати на кожний аргумент апеляційної скарги (рішення ЄСПЛ у справі Трофимчук проти України, № 4241/03, від 28.10.2010 р.).

Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).

Відповідно до ст. 74 ГПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається, як на підставу своїх вимог та заперечень.

Згідно зі ст. ст. 76, 77, 78 ГПК України належними є докази, на підставі яких можна встановити обставини, які входять в предмет доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування. Обставини справи, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування. Достовірними є докази, створені (отримані) за відсутності впливу, спрямованого на формування хибного уявлення про обставини справи, які мають значення для справи.

Статтею 276 ГПК України передбачено, що суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

З огляду на вказані обставини, здійснивши перевірку та оцінку всіх належних доказів, наявних у матеріалах справи, колегія суддів вважає, що рішення Господарського суду м. Києва від 04.09.2023 р. у справі № 910/12671/23 прийнято з повним та всебічним дослідженням обставин, які мають значення для справи, а також з дотриманням норм матеріального і процесуального права, у зв`язку з чим апеляційна скарга Товариства з обмеженою відповідальністю "БК КБР" не підлягає задоволенню.

У зв`язку з відмовою в задоволенні апеляційної скарги, відповідно до ст. 129 ГПК України, витрати по сплаті судового збору за її подання покладаються на скаржника.

Керуючись ст. ст. 267 - 285 Господарського процесуального кодексу України, Північний апеляційний господарський суд, -

ПОСТАНОВИВ:

1. Апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю "БК КБР" залишити без задоволення.

2. Рішення Господарського суду м. Києва від 04.09.2023 р. у справі № 910/12671/23 залишити без змін.

3. Витрати по сплаті судового збору за подання апеляційної скарги покласти на Товариство з обмеженою відповідальністю "БК КБР".

4. Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена до Верховного Суду протягом двадцяти днів з дня складення її повного тексту.

Повний текст постанови складено 21.02.2024 р.

Головуючий суддя С.І. Буравльов

Судді В.В. Шапран

В.В. Андрієнко