ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ЧЕРКАСЬКОЇ ОБЛАСТІ
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

14 лютого 2024 року Справа № 910/16719/23

Господарський суд Черкаської області у складі головуючого судді Васяновича А.В.,

секретар судового засідання Ібрагімова Є.Р.,

за участі представників сторін:

від позивача представник не з`явився,

від відповідача представник не з`явився,

від третьої особи - представник не з`явився,

розглянувши у відкритому судовому засіданні справу

за позовом товариства з обмеженою відповідальністю Арома Юкрейн,

м. Миколаїв

до Держави України в особі Державної казначейської служби

України, м. Київ

за участю третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору, на стороні відповідача:

Господарського суду міста Києва, м. Київ

про стягнення моральної шкоди у розмірі 1 800 000 грн. 00 коп.

ВСТАНОВИВ:

До Господарського суду м. Києва надійшла позовна заява товариства з обмеженою відповідальністю Арома Юкрейн до Держави України в особі Державної казначейської служби про стягнення моральної шкоди у розмірі 1 800 000 грн. 00 коп., завданої незаконним рішенням Господарського суду міста Києва, що порушує права позивача.

Ухвалою Північного апеляційного Господарського суду від 07 листопада 2023 року визначено підсудність справи №910/16719/23 за позовом товариства з обмеженою відповідальністю Арома Юкрейн до Держави України в особі Державної казначейської служби України про стягнення моральної шкоди у розмірі 1 800 000 грн. 00 коп. Господарський суд Черкаської області.

Відповідно до ст.ст. 6, 32 ГПК України матеріали справи 20 листопада 2023 року передано на розгляд судді Васяновичу А.В.

Ухвалою Господарського суду Черкаської області від 22 листопада 2023 року прийнято позовну заяву до розгляду та відкрито провадження у справі. Справу вирішено розглядати за правилами загального позовного провадження.

Підготовче засідання призначено на 12 год. 00 хв. 21 грудня 2023 року.

Залучено Господарський суд міста Києва до участі у справі як третю особу, що не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору на стороні відповідача.

Ухвалою суду від 21 грудня 2023 року відкладено підготовче засідання на 11 год. 00 хв. 18 січня 2024 року.

Ухвалою суду від 18 січня 2024 року закрито підготовче провадження та призначено справу до судового розгляду по суті. Розгляд справи по суті призначено на 10 год. 30 хв. 14 лютого 2024 року.

Учасники справи в судове засідання не з`явилися, від сторін до суду надійшли клопотання про розгляд справи за відсутності їх представників.

Третя особа про причини неявки суд не повідомила, ухвалу суду від 18 січня 2024 року було отримано, що підтверджується повідомленням, яке надійшло на електронну пошту суду.

06 грудня 2023 року від відповідача надійшов відзив на позовну заяву в якому останній проти позову заперечував та вказував, що Казначейство, як відповідач у справі наділений повноваженнями стосовно виконання судових рішень, зокрема, і стосовно стягнення коштів з Державного бюджету України. Натомість, Казначейство не має жодного відношення до діяльності судів господарської юрисдикції.

Згідно норм ст. 170 ЦК України та висновків Верховного Суду, відповідачем (відповідачами) по даній категорії справ, право на визначення яких належить виключно позивачу, є держава Україна, яка бере участь у справі як відповідач через відповідні органи державної влади, діями яких позивачу завдано шкоду.

Отже, Казначейство не є належним відповідачем у цій справі, а тому у задоволенні позовних вимог належить відмовити.

Казначейство вважає, що позивачем не доведено факту наявності шкоди, а також її виникнення внаслідок дій працівників Казначейства та підтверджень наявності причинного зв`язку між шкодою та відповідними діями працівників Казначейства.

З огляду на вищезазначене Казначейство вважає, що позивачем не доведено завдання йому моральної шкоди, що полягає у приниженні ділової репутації, яку оцінено в 1 800 000,00 грн., а також не доведено причинний зв`язок між діями Казначейства та завданою моральної шкодою.

Казначейство також вважає, що визначений позивачем розмір моральної шкоди надмірним та таким, що призведе до безпідставного збагачення позивача за рахунок держави Україна.

Відсутність правової регламентації можливості оскаржити процесуальні рішення судді інакше, ніж у порядку апеляційного та касаційного перегляду, а також неможливість притягнення суду (судді) до цивільної відповідальності за такі рішення є легітимними обмеженнями, покликаними забезпечити правову визначеність у правовідносинах учасників справи між собою та з судом, а також загальновизнаними гарантіями суддівської незалежності.

З огляду на вищезазначене Казначейство вважає, що дії та рішення суду першої інстанції (Господарського суду міста Києва) оскаржуються до суду апеляційної та потім (за наявності підстав) до суду касаційної інстанції і не можуть розглядатись в межах іншої справи.

У зв`язку з чим відповідач просив суд у задоволенні позову відмовити повністю.

Розглянувши матеріали справи, дослідивши докази, суд вважає, що у задоволенні позову слід відмовити повністю, виходячи з наступного:

Обґрунтовуючи позовні вимоги, позивач посилається на неправомірність дій судді Господарського суду м. Києва при розгляді справи №910/8158/22, які призвели до порушення прав позивача на ефективний засіб правового захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження та мають ознаки кримінальних правопорушень, передбачених ч. 1 ст. 364 та ч. 1 ст. 366 Кримінального кодексу України, з огляду на що позивач просить відшкодувати за рахунок коштів Державного бюджету моральну шкоду у розмірі 1 800 000,00 грн.

Рішенням Господарського суду м. Києва від 24 січня 2023 року зі справи №910/8158/22 за позовом товариства з обмеженою відповідальністю Арома Юкрейн до Держави України в особі Державної казначейської служби про стягнення 1 500 000 грн. 00 коп.у позові відмовлено повністю.

Також позивач посилався на те, що приймаючи ухвалу від 30 серпня 2022 року у справі №910/8158/22 про залишення позову без руху є порушенням права позивача на доступ до суду і справедливий судовий захист, що є ознаками тяжкого злочину, передбаченого ч. 4 ст. 382 КК України та кримінальних правопорушень, передбачених ч. 1 ст. 356 та ч. 1 ст. 364 КК України.

Крім того позивач зауважував, що копії ухвал від 04 жовтня 2022 року та від 30 вересня 2023 року в порушення норм процесуального права за адресою позивача не було надіслано, що є ознаками кримінальних правопорушень, передбачених ч. 1 ст. 356 та ч. 1 ст. 364 КК України.

Приймаючи рішення від 24 січня 2023 року зі справи №910/8158/22 суддя Картавцева Ю.В. неправомірно застосувала Висновок №11 (2008) Консультативної ради європейських суддів, що є самоуправством та має ознаки кримінальних правопорушень, передбачених ч. 1 ст. 356 і ч. 1 ст. 364 КК України;

внесла до рішення завідомо неправдиві відомості, а саме:

- вимогами п. 3 ч. 3 ст. 320 ГПК України, де зазначено: Підставами для перегляду судових рішень у зв`язку з виключними обставинами є... встановлення вироком суду, що набрав законної сили, вини судді у вчиненні злочину, внаслідок якого було ухвалено судове рішення,

- висновками Судової палати у кримінальних справах Верховного Суду України щодо питання про початок кримінального провадження стосовно суддів, яке пов`язане зі здійсненням ними судочинства від 01.07.2013 року, де зазначено: Крім того, вважаємо за необхідне звернути увагу на те, що судді, незважаючи на гарантії недоторканості і статусу незалежності при здійсненні правосуддя, у випадку вчинення конкретних дій, які у чинному КК визнаються злочинами, притягуються до відповідальності й несуть передбачене законом покарання, що є ознаками кримінальних правопорушень, передбачених ч. 1 ст. 364 і ч. 1 ст. 366 КК України.

При прийнятті рішення суддя Картавцева Ю.В. умисне не застосувала вимоги ч. 2 ст. 6 Конституції України.

В результаті суддя, в порушення вимог п. 5 ч. 4 ст. 238 ГПК України не зазначила норми права, які застосував суд.

Також суддя умисно проігнорувала ч. 1 ст. 91, п. 9 ч. 2 ст. 16, ч. 1 ст. 23 ЦК України, п.1 ст. 1, п. 1-1 ст. 2 Закону України Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду, порушила вимоги ч. 10 ст. 11 ГПК України.

В якості підстави для відмови у задоволенні позову суддя Картавцева Ю.В. в рішенні від 24.01.2023 року відзначила, що позивач не обґрунтував розмір шкоди, що підлягає стягненню, у сумі 1 500 000,00 грн..

Однак суддя в порушення вимог п. 3 ч. 1 ст. 234 ГПК України, не зазначила закону, який визначає Методику розрахунку моральної шкоди;

-суддя умисне проігнорувала доводи заявника, зазначені у позовній заяві від 15.08.2022 року;

- проігнорувала постанову Верховного Суду у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду від 11.10.2019 року у справі № 757/53996/17 (провадження № 61-6127св19),

- той факт, що моральна шкода у розмірі 1 500 000,00 грн. є достатнім для розумного задоволення потреб позивача на локалізацію негативних наслідків порушення Печерським районним судом м. Києва його права на ефективний засіб правового захисту в національному органі при розгляді справи №757/45046/20-к..., що є ознаками кримінальних правопорушень, передбачених ч. 1 ст. 356 і ч. 1 ст. 364 КК України.

Таким чином, на думку позивача, суддя Господарського суду міста Києва Картавцева Ю.В. при розгляді справи №910/8158/22 за позовною заявою позивача від 15.08.2022 року:

- навмисно порушила права позивача, зазначені в:

ч. 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод: Кожен маж право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру або встановити обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення;

- ст. 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, що є ознаками кримінальних правопорушень, передбачених ч. 1 ст. 356 і ч 1 ст. 364 КК України.

Суддя умисне не виконала:

- рішення Європейського суду з прав людини у справі Делькур проти Бельгії від 17 січня 1970 року та у справі Гофман проти Німеччини від 11 жовтня 2001 року щодо права особи на доступ до суду;

- рішення Європейського суду з прав людини від 13 січня 2011 року у справі Михалкова та інші проти України та від 07 лютого 2017 року у справі Лашманкін та інші проти Росії,

- рішення Конституційного Суду України від 17 червня 2019 року №4-р(ІІ)/2020 у справі №3-180/2018(1644/18) щодо гарантій, регламентованих ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, про забезпечення ефективного доступу до судів;

- рішення Конституційного Суду України від 30 січня 2003 року №3-рп/2003 у справі №12/2003, що є ознаками тяжкого злочину, передбаченого ч. 4 ст. 382 КК України.

В зв`язку з чим, позивач вважає, що у результаті вищезазначеними незаконними рішеннями Господарського суду міста Києва у справі №910/8158/22 йому було завдано моральної шкоди.

Також позивач зазначав, що той факт, що моральна шкода у розмірі 1 800 000,00 гри. є достатнім для розумного задоволення потреб позивача на локалізацію негативних наслідків рішень Господарського суду міста Києва у справі № 910/8158/22, що порушують його право на ефективний засіб правового захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження (ст. 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод), незаконність чого підтверджується тим, що вони мають ознаки тяжкого злочину, передбаченого ч. 4 ст. 382 КК України, та кримінальних правопорушень, передбачених ч. 1 ст. 356, ч. 1 ст. 364 і ч. 1 ст. 366 КК України, що в свою чергу підриває принцип верховенства права, зазначеного у ст. 8 Конституції України.

Судом враховано, що відповідно до п. 3 ч. 2 ст. 11 ЦК України завдання майнової (матеріальної) та моральної шкоди є підставою виникнення цивільних прав та обов`язків.

Пунктами 8, 9 ч. 2 ст. 16 ЦК України визначено такі способи захисту цивільних прав та інтересів, як відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди, а також відшкодування моральної (немайнової) шкоди.

У ч. 2 ст. 19 Конституції України передбачено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Кожному гарантовано право на відшкодування за рахунок держави чи органів місцевого самоврядування матеріальної та моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень (ст. 56 Конституції України).

Згідно зі ст. 1167 ЦК України моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, крім випадків, встановлених частиною другою цієї статі. Моральна шкода відшкодовується незалежно від вини органу державної влади, органу місцевого самоврядування, фізичної або юридичної особи, яка її завдала:

1) якщо шкоди завдано каліцтвом, іншим ушкодженням здоров`я або смертю фізичної особи внаслідок дії джерела підвищеної небезпеки;

2) якщо шкоди завдано фізичній особі внаслідок її незаконного засудження, незаконного притягнення до кримінальної відповідальності, незаконного застосування як запобіжного заходу тримання під вартою або підписки про невиїзд, незаконного затримання, незаконного накладення адміністративного стягнення у вигляді арешту або виправних робіт;

3) в інших випадках, встановлених законом.

Згідно ч. 1 ст. 1173 ЦК України шкода, завдана фізичній або юридичній особі незаконними рішеннями, дією чи бездіяльністю органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування при здійсненні ними своїх повноважень, відшкодовується державою, Автономною Республікою Крим або органом місцевого самоврядування незалежно від вини цих органів.

Відповідно до ч. 6 ст. 1176 ЦК України шкода, завдана фізичній або юридичній особі внаслідок іншої незаконної дії або бездіяльності чи незаконного рішення органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, органу досудового розслідування, прокуратури або суду, відшкодовується на загальних підставах.

Отже, зобов`язання відшкодувати моральну шкоду виникає лише за умови, що ця шкода є безпосереднім наслідком певної протиправної дії (бездіяльності). Тобто заподіяна моральна шкода відшкодовується тій фізичній чи юридичній особі, права якої були безпосередньо порушені протиправними діями (бездіяльністю) інших осіб.

У справах про відшкодування моральної шкоди, завданої органами державної влади та органами місцевого самоврядування, позивач має довести, які саме дії (рішення, бездіяльність) спричинили страждання чи приниження, яку саме шкоду вони заподіяли і який її розмір.

При цьому під немайновою шкодою, заподіяною юридичній особі, потрібно розуміти втрати немайнового характеру, що настали у зв`язку з приниженням її ділової репутації, посяганням на фірмове найменування, товарний знак, виробничу марку, розголошенням комерційної таємниці, а також вчиненням дій, спрямованих на зниження престижу чи підрив довіри до її діяльності.

У вирішенні спорів, пов`язаних з відшкодуванням моральної шкоди, завданої юридичній особі, господарський суд в кожному конкретному випадку повинен з`ясовувати, в якій грошовій сумі позивач оцінює заподіяні йому втрати немайнового характеру та чим (якими доказами) він обґрунтовує розмір відшкодування такої шкоди, що підлягає стягненню.

Відповідно до загальних підстав цивільно-правової відповідальності обов`язковому з`ясуванню при вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв`язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вини останнього в її заподіянні. Суд, зокрема, повинен з`ясувати, чим підтверджується факт заподіяння позивачеві моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, за яких обставин чи якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, в якій грошовій сумі чи в якій матеріальній формі позивач оцінює заподіяну йому шкоду та з чого він при цьому виходить, а також інші обставини, що мають значення для вирішення спору.

Відповідно до ч. 1 ст. 73 ГПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Обов`язок із доказування слід розуміти як закріплену в процесуальному та матеріальному законодавстві міру належної поведінки особи, що бере участь у судовому процесі, із збирання та надання доказів для підтвердження свого суб`єктивного права, що має за мету усунення невизначеності, яка виникає в правовідносинах у разі неможливості достовірно з`ясувати обставини, які мають значення для справи.

Виходячи зі змісту позову, у даному випадку неправомірність дій Господарського суду міста Києва, на переконання позивача, полягає у прийнятті судового рішення справі №910/8158/22 з порушенням вимог законодавства України та права товариства з обмеженою відповідальністю Арома Юкрейн на судовий захист.

Згідно із ч. 1 ст. 6 Закону України Про судоустрій і статус суддів суди здійснюють правосуддя на основі Конституції і законів України та на засадах верховенства права.

За частиною 1 статті 13 зазначеного Закону судове рішення, яким закінчується розгляд справи в суді, ухвалюється іменем України.

Згідно з частиною 11 статті 49 Закону України Про судоустрій і статус суддів, за шкоду, завдану судом, відповідає держава на підставах та в порядку, встановлених законом.

Тлумачення норми свідчить, що на законодавчому рівні встановлено імунітет суду, і він не може бути відповідачем у цивільній справі. Наявність імунітету, за своєю суттю, є засобом, який гарантує належне функціонування системи правосуддя і дозволяє судам виконувати свою судову функцію незалежно та неупереджено.

Законність процесуальних актів і дій (бездіяльності) суддів, вчинених при розгляді конкретної справи, не може перевірятися за межами передбаченого законом процесуального контролю.

Аналогічну позицію висловлено у пункті 57 Висновку №11 (2008) Консультативної ради європейських суддів, де зазначено, що зміст конкретних судових рішень контролюється насамперед за допомогою процедур апеляції або перегляду рішень у національних судах та за допомогою права на звернення до ЄСПЛ.

У Висновку №3 (2002) Консультативної ради європейських суддів зазначено, що судові помилки щодо юрисдикції чи процедури судового розгляду, у визначенні чи застосуванні закону, здійсненні оцінки свідчень повинні вирішуватися за допомогою апеляції; інші суддівські порушення, які неможливо виправити в такий спосіб (наприклад, надмірне затримання вирішення справи), повинні вирішуватися щонайбільше поданням позову незадоволеної сторони проти держави.

Здійснюючи правосуддя, суди є незалежними від будь-якого незаконного впливу. Втручання у здійснення правосуддя, вплив на суд або суддів у будь-який спосіб, неповага до суду чи суддів, збирання, зберігання, використання і поширення інформації усно, письмово або в інший спосіб з метою дискредитації суду або впливу на безсторонність суду, заклики до невиконання судових рішень забороняються і мають наслідком відповідальність, установлену законом (частина перша та третя статті 6 Закону України Про судоустрій і статус суддів).

Вчинення (невчинення) суддею (судом) процесуальних дій під час розгляду конкретної справи, а також ухвалені у ній рішення можуть бути оскаржені до суду вищої інстанції у порядку, передбаченому процесуальним законом для тієї справи, під час розгляду якої вони відповідно були вчинені (мали бути вчинені) чи ухвалені.

Усі процесуальні порушення, що їх допустили суди після отримання позовної заяви та визначення складу суду для її розгляду, можуть бути усунуті лише у межах відповідної судової справи, в якій такі порушення були допущені.

Крім того, застосування положення частини шостої статті 1176 ЦК України можливе у випадку, коли предметом позову є дії чи бездіяльність, зокрема суду, які не пов`язані із здійсненням правосуддя, відправленням судочинства, що має на меті прийняття акту органом судової влади. Тобто це інші дії суддів (суду) при здійсненні правосуддя, коли спір не вирішується по суті, у разі їх незаконних дій або бездіяльності і якщо вина судді встановлена не лише вироком суду, а й іншим відповідним рішенням суду. Аналогічна правова позиція викладена в постановах Верховного Суду від 03 лютого 2021 року у справі № 454/192/17 (провадження № 61-14315св19), від 22 квітня 2020 року у справі № 454/3206/16-ц (провадження № 61-1013 св 19), від 25 квітня 2019 року в справі № 757/25713/16-ц (провадження № 61-18012св18), від 10 січня 2018 року в справі № 454/1642/16-ц (провадження № 61-1091св17).

Законність процесуальних актів і дій (бездіяльності) суддів, вчинених при розгляді конкретної справи, не може перевірятися за межами передбаченого законом процесуального контролю (постанова Верховного Суду України від 01.03.2017 у справі № 6-3139цс16).

Постановою Верховного Суду від 29.06.2022 у справі №686/24767/20 визначено, що Закони України не передбачають розгляду у суді позовних вимог про визнання незаконними дій/бездіяльності іншого суду після отримання останнім позовної заяви та визначення складу суду для її розгляду чи про зобов`язання іншого суду до вчинення процесуальних дій, оскільки такі дії/бездіяльність є пов`язаними з розглядом судової справи навіть після його завершення. Вирішення у суді спору за такими позовними вимогами буде втручанням у здійснення правосуддя іншим судом.

Оскарження діяльності суддів (судів) щодо розгляду та вирішення справ, а також оскарження судових рішень поза порядком, передбаченим процесуальним законом, не допускається. Суди та судді не можуть бути відповідачами у справах про оскарження їхніх дій чи бездіяльності під час розгляду інших судових справ, про оскарження їх рішень, ухвалених за наслідками розгляду цих справ, а також про зобов`язання судів та суддів до вчинення певних процесуальних дій.

Вчинення (невчинення) суддею (судом) процесуальних дій під час розгляду конкретної справи, а також ухвалені у ній рішення можуть бути оскаржені до суду вищої інстанції у порядку, передбаченому процесуальним законом для тієї справи, під час розгляду якої вони відповідно були вчинені (мали бути вчинені) чи ухвалені.

Усі процесуальні порушення, що їх допустили суди після отримання позовної заяви та визначення складу суду для її розгляду, можуть бути усунуті лише у межах відповідної судової справи, в якій такі порушення були допущені.

Оскарження вчинення (невчинення) судом (суддею) у відповідній справі процесуальних дій і ухвалених у ній рішень не може відбуватися шляхом ініціювання нового судового процесу проти суду (судді).

Європейський суд з прав людини неодноразово наголошував, що право на доступ до суду, закріплене у статті 6 Конвенції про захист прав та основоположних свобод від 04.11.1950, не є абсолютним: воно може підлягати дозволеним за змістом обмеженням, зокрема, щодо умов прийнятності скарг. Такі обмеження не можуть шкодити самій суті права доступу до суду, мають переслідувати легітимну мету, а також має бути обґрунтована пропорційність між застосованими засобами та поставленою метою (рішення у справі Peretyaka And Sheremetyev v. Ukraine від 21 грудня 2010 року).

Відсутність правової регламентації можливості оскаржити процесуальні рішення судді інакше, ніж у порядку апеляційного та касаційного перегляду, а також неможливість притягнення суду (судді) до цивільної відповідальності за такі рішення є легітимними обмеженнями, покликаними забезпечити правову визначеність у правовідносинах учасників справи між собою та з судом, а також загальновизнаними гарантіями суддівської незалежності.

Такі обмеження не шкодять суті права на доступ до суду та є пропорційними означеній меті, оскільки вона досягається гарантуванням у законі порядку оскарження рішень, дій і бездіяльності суду, відповідно ухвалених або вчинених після отримання позовної заяви та визначення складу суду для її розгляду, а також встановленням у законі особливостей відшкодування шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю суду.

Отже, дії та рішення суду першої інстанції (Господарського суду міста Києва) оскаржуються до суду апеляційної та потім (за наявності підстав) до суду касаційної інстанції і не можуть розглядатись в межах іншої справи.

Отже, з огляду на викладене, в межах даного господарського процесу суд не досліджує дотримання/порушення законодавства Господарським судом міста Києва при розгляді та прийнятті судового рішення у справі №910/8158/22.

Судом встановлено, що ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 09 травня 2023 року апеляційну скаргу товариства з обмеженою відповідальністю Арома Юкрейн на рішення Господарського суду м. Києва від 24.01.2023 р. у справі № 910/8158/22 з доданими документами повернуто заявникові без розгляду.

Ухвалою КГС у складі ВС від 16 серпня 2023 року касаційну скаргу товариства з обмеженою відповідальністю Арома Юкрейн ВИХ. №1-06/2 від 01.06.2023 на ухвалу Північного апеляційного господарського суду від 09.05.2023 у справі № 910/8158/22 повернути скаржнику без розгляду разом з доданими до неї матеріалами.

Тобто, рішення Господарського суду міста Києва від 24 січня 2023 року зі справи №910/8158/22 є чинним та набрало законної сили 09 травня 2023 року.

Сама по собі незгода з рішеннями судів не є підставою для відшкодуванням моральної шкоди.

Посилання позивача на положення Закону України Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду в даному випадку є помилковим, оскільки вони не поширюються на вимоги юридичних осіб.

Аналогічна правова позиція викладена в постанові Верховного Суду від 23.06.2020 у справі №910/10399/18.

Відповідно до ст. 74 ГПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

За приписами ст. 76, 77, 78, 79 ГПК України належними є докази, на підставі яких можна встановити обставини, які входять в предмет доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування. Предметом доказування є обставини, які підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Обставини, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Докази, одержані з порушенням закону, судом не приймаються. Достовірними є докази, створені (отримані) за відсутності впливу, спрямованого на формування хибного уявлення про обставини справи, які мають значення для справи. Наявність обставини, на яку сторона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, вважається доведеною, якщо докази, надані на підтвердження такої обставини, є більш вірогідними, ніж докази, надані на її спростування. Питання про вірогідність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.

Суду не надано належних та допустимих доказів, що підтверджують протиправність рішень або дій відповідача та факт заподіяння позивачу моральної шкоди.

Отже, відсутній склад цивільного правопорушення, що є самостійною підставою для відмови у позові.

Крім того, судом враховано, що Велика Палата Верховного Суду у п. 43 постанови від 27.11.2019 по справі № 242/4741/16-ц зробила висновок, що належним відповідачем у справах про відшкодування шкоди, завданої органом державної влади, їх посадовою або службовою особою, є держава як учасник цивільних відносин, як правило, в особі органу, якого відповідач зазначає порушником своїх прав.

В пункті 44 вищезазначеної постанови Великої палати Верховного Суду зазначено, що Держава бере участь у справі як відповідач через відповідні органи державної влади, зазвичай, орган, діями якого завдано шкоду.

У п. 46 постанови Великої Палати Верховного Суду від 27.11.2019 по справі № 242/4741/16-ц зазначено, що Казначейство та її територіальний орган можуть бути залучені до участі у справі з метою забезпечення завдань цивільного судочинства, однак їх незалучення не може бути підставою для відмови у позові.

Згідно з п. 6.16. постанови Великої Палати Верховного Суду від 19.06.2018 по справі № 910/23967/16 кошти державного бюджету належать на праві власності державі. Отже боржником у зобов`язанні зі сплати коштів державного бюджету є держава Україна як учасник цивільних відносин. Відповідно до частини першої статті 170 ЦКУ держава набуває і здійснює цивільні права та обов`язки через органи державної влади у межах їхньої компетенції, встановленої законом (п. 6.17. постанови Великої Палати Верховного Суду від 19.08.2018 по справі № 910/23967/16).

При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду (ч. 4 ст. 236 ГПК).

Отже, згідно наведених правових норм та висновків Верховного Суду, відповідачем (відповідачами) по даній категорії справ, право на визначення яких належить виключно позивачу, є держава Україна, яка бере участь у справі як відповідач через відповідні органи державної влади, діями яких позивачу завдано шкоду.

В силу ч. 4 ст. 13 ГПК кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.

За приписами ст. 14 ГПК суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до вимог ГПК, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд.

При цьому судом враховано правові висновки викладені в п. 40 постанови Великої Палати Верховного Суду від 17.04.2018 по справі № 523/9076/16, п. 50 постанови Великої Палати Верховного Суду від 21.11.2018 по справі № 127/93/17, п. 37 та п. 54 постанови Великої Палати Верховного Суду від 12.12.2018 по справі № 570/3439/16 та п. 31.10 постанови Великої Палати Верховного Суду від 12.12.2018 по справі № 372/51/16 у яких зазначено суд встановивши, що позов заявлений до неналежного відповідача та відсутні визначені процесуальним законом підстави для заміни неналежного відповідача належним, суд відмовляє у позові до такого відповідача.

Враховуючи наведене, суд дійшов висновку про відсутність правових підстав для задоволення позову.

Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ) вказав, що п. 1 статті 6 Конвенції Про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень.

Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).

Суд також враховує положення практики ЄСПЛ про те, що право на обґрунтоване рішення не вимагає детальної відповіді судового рішення на всі доводи висловлені сторонами (справ Гірвісаарі проти Фінляндії, п.32.)

Судові витрати підлягають розподілу між сторонами відповідно до вимог ст. 129 ГПК України.

На підставі викладеного, та керуючись ст. 129, 237, 238, 240 ГПК України, суд

ВИРІШИВ:

В позові відмовити повністю.

Рішення суду набирає законної сили в порядку та строк визначені ст. 241 ГПК України.

Рішення суду може бути оскаржено до Північного апеляційного господарського суду в порядку та строки передбачені розділом ІV ГПК України.

Повне рішення складено 19 лютого 2024 року.

Суддя А.В.Васянович