РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

м. Київ

22.01.2024Справа № 910/16369/23

Господарський суд міста Києва у складі головуючого судді Літвінової М.Є.

за участю секретаря судового засідання: Лобок К.К.

розглянувши у відкритому судовому засіданні матеріали справи

За позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «Фірма «ВІКАНТ»

до Акціонерного товариства «Національна атомна енергогенеруюча компанія «Енергоатом» в особі філії Відокремленого підрозділу «Рівненська атомна електрична станція» Акціонерного Товариства «Національна атомна енергогенеруюча компанія «Енергоатом»

про стягнення 3 865 001,44 грн.

Представники учасників справи:

Від позивача: Дмитренко Р.М.;

Від відповідача: Деркач В.В. (поза межами приміщення суду, з використанням власних технічних засобів).

ОБСТАВИНИ СПРАВИ:

Товариство з обмеженою відповідальністю "Фірма "ВІКАНТ" (далі - позивач) звернулось Господарського суду міста Києва з позовом до Державного підприємства "Національна атомна енергогенеруюча компанія "Енергоатом" Відокремлений підрозділ "Рівненська атомна електрична станція" ДП "Національна атомна енергогенеруюча компанія "Енергоатом" (далі - відповідач) про стягнення 3 865 001, 44 грн, з яких сума основної заборгованості - 3 346 192,87 грн, сума пені - 486 441,91 грн, сума 3% річних - 32 366,66 грн.

Позовні вимоги обґрунтовані неналежним виконанням відповідачем своїх зобов`язань за Договором поставки № 53-122-01-23-13182 від 04.04.2023 в частині здійснення повної та своєчасної оплати за поставлений товар, у зв`язку з чим позивач звернувся до суду за захистом свої прав та законних інтересів.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 26.10.2023 відкрито провадження у справі, вирішено здійснювати розгляд справи за правилами загального позовного провадження, підготовче засідання призначено на 27.11.2023, встановлено відповідачу строк для подання відзиву на позовну заяву, позивачу для подання відповіді на відзив.

10.11.2023 через відділ діловодства суду від представника відповідача надійшов відзив на позовну заяву, в якому відповідач не заперечував проти наявності основного боргу у розмірі 3 346 192, 87 грн, проте заперечив проти нарахування пені та 3 % річних.

10.11.2023 через відділ діловодства суду від представника відповідача надійшло клопотання про зменшення розміру 3 % річних посилаючись на військовий стан, втрачені виробничі потужності підприємства та важкий фінансовий стан.

14.11.2023 через відділ діловодства суду від представника позивача надійшла відповідь на відзив на позовну заяву.

У підготовче засідання 27.11.2023 представник відповідача не з`явився, про причину неявки суд не повідомив, про дату та час був повідомлений належним чином, що підтверджується повідомленням про доставку електронного листа.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 27.11.2023 закрито підготовче провадження та призначено справу № 910/16369/23 до судового розгляду по суті на 22.01.2024.

28.11.2023 через відділ діловодства Господарського суду міста Києва від представника відповідача надійшло клопотання про відкладення розгляду справи.

27.12.2023 засобами поштового зв`язку АТ «Укрпошта» від представника відповідача надійшло клопотання про участь у судовому засіданні в режимі відеоконференції поза межами приміщення суду.

10.01.2024 через відділ діловодства суду від представника відповідача надійшло клопотання про закриття провадження у справі, в якому відповідач просить суд закрити провадження у справі в частині стягнення основного боргу у розмірі 53 880, 43 грн на підставі пункту 2 частини 1 статті 231 Господарського процесуального кодексу України.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 15.01.2024 клопотання відповідача про участь у судовому засіданні в режимі відеоконференції поза межами приміщення суду повернуто заявнику без розгляду.

19.01.2024 через систему «Електронний суд» від представника відповідача надійшло клопотання про участь у судовому засіданні в режимі відеоконференції поза межами приміщення суду, в якому відповідач повідомив суд, що 11.01.2024 року було змінено організаційно - правову форму управління з ДП «Національна атомна енергогенеруюча компанія «Енергоатом» на Акціонерне товариство «Національна атомна енергогенеруюча компанія «Енергоатом».

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 22.01.2024 клопотання представника відповідача про участь у судовому засіданні в режимі відеоконференції поза межами приміщення суду задоволено, забезпечено участь представника відповідача в режимі відеконференції поза межами приміщення суду з використанням власних технічних засобів.

У судовому засіданні 22.01.2024 судом вирішено змінити Державне підприємство «Національна атомна енергогенеруюча компанія «Енергоатом» на його правонаступника Акціонерне товариство «Національна атомна енергогенеруюча компанія «Енергоатом» в порядку статті 52 Господарського процесуального кодексу України, з огляду на наступне.

Відповідно до постанови Кабінету міністрів України від 29.12.2023 № 1420 на підставі Закону України «Про акціонерне товариство «Національна атомна енергогенеруюча компанія «Енергоатом» від 06.02.2023 № 2896-IX утворено акціонерне товариство «Національна атомна енергогенеруюча компанія «Енергоатом», 100 відсотків акцій якого належать державі, шляхом перетворення державного підприємства «Національна атомна енергогенеруюча компанія «Енергоатом» (код згідно з ).

Згідно приписів ч. 4 ст. 1 Закону України від 06.02.2023 №2896-IX та п. 3 постанови Кабінету Міністрів України від 29.12.2023 №1420, починаючи з 11.01.2024 новоутворена шляхом перетворення юридична особа Акціонерне товариство «Національна атомна енергогенеруюча компанія «Енергоатом» (код згідно з , місцезнаходження: 01032, м. Київ, вул. Назарівська, буд. 3) є правонаступником усіх прав та обов`язків юридичної особи, яка припиналася в результаті такого перетворення, а саме Державного підприємства «Національна атомна енергогенеруюча компанія «Енергоатом» (код згідно з , місцезнаходження: 01032, м. Київ, вул. Назарівська, буд. 3).

Крім того, відповідно до п. 3 постанови Кабінету Міністрів України від 29.12.2023 №1420 відокремлені підрозділи державного підприємства «Національна атомна енергогенеруюча компанія «Енергоатом» із дня державної реєстрації товариства продовжують функціонувати як відокремлені підрозділи товариства (філії, представництва).

За приписами статті 52 Господарського процесуального кодексу України у разі смерті або оголошення фізичної особи померлою, припинення юридичної особи шляхом реорганізації (злиття, приєднання, поділу, перетворення), заміни кредитора чи боржника у зобов`язанні, а також в інших випадках заміни особи у відносинах, щодо яких виник спір, суд залучає до участі у справі правонаступника відповідного учасника справи на будь-якій стадії судового процесу. Усі дії, вчинені в судовому процесі до вступу у справу правонаступника, обов`язкові для нього так само, як вони були обов`язкові для особи, яку правонаступник замінив. Про заміну або про відмову в заміні учасника справи його правонаступником суд постановляє ухвалу.

Як вбачається із наданого відповідачем витягу з Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань від 11.01.2024 за кодом № 090 Акціонерне товариство «Національна атомна енергогенеруюча компанія «Енергоатом» () є правонаступником Державного підприємства "Національна Атомна Енергогенеруюча Компанія "Енергоатом".

Також судом встановлено, що у ч. 1 ст. 1 Закону України «Про акціонерне товариство «Національна атомна енергогенеруюча компанія «Енергоатом» зазначено, що утворення товариства здійснюється шляхом перетворення державного підприємства «Національна атомна енергогенеруюча компанія «Енергоатом» (код згідно з ) (далі - НАЕК «Енергоатом») за рішенням Кабінету Міністрів України відповідно до законодавства з урахуванням особливостей, визначених цим Законом.

У частині 4 вказаної вище статті Закону зазначено, що Товариство є правонаступником усіх прав та обов`язків НАЕК «Енергоатом» із дня державної реєстрації товариства. НАЕК «Енергоатом» припиняється одночасно із державною реєстрацією товариства.

Враховуючи вищевикладене, суд дійшов висновку, що відповідача у справі слід замінити з Державного підприємства «Національна атомна енергогенеруюча компанія «Енергоатом» Відокремлений підрозділ «Рівненська атомна електрична станція» ДП «Національна атомна енергогенеруюча компанія «Енергоатом» на його правонаступника -

Акціонерне товариство «Національна атомна енергогенеруюча компанія «Енергоатом» (код згідно з , 01032, м. Київ, вул. Назарівська, буд. 3) в особі Відокремленого підрозділу «Рівненська атомна електрична станція» Акціонерного Товариства «Національна атомна енергогенеруюча компанія «Енергоатом».

Представник позивача у судовому засіданні 22.01.2024 підтримав заявлені позовні вимоги.

Представник відповідача у судовому засіданні 22.01.2024 заперечив проти заявлених позовних вимог, з підстав, викладених у відзиві на позовну заяву.

Судом, враховано, що в силу вимог ч. 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, кожен при вирішенні судом питання щодо його цивільних прав та обов`язків має право на судовий розгляд упродовж розумного строку.

Обов`язок швидкого здійснення правосуддя покладається, в першу чергу, на відповідні державні судові органи. Розумність тривалості судового провадження оцінюється в залежності від обставин справи та з огляду на складність справи, поведінки сторін, предмету спору. Нездатність суду ефективно протидіяти недобросовісно створюваним учасниками справи перепонам для руху справи є порушенням ч. 1 ст. 6 даної Конвенції (§ 66 69 рішення Європейського суду з прав людини від 08.11.2005 у справі "Смірнова проти України").

Відповідно до Листа Верховного Суду України головам апеляційних судів України № 1-5/45 від 25 січня 2006 року у цивільних, адміністративних і господарських справах перебіг провадження для цілей статті 6 Конвенції розпочинається з моменту подання позову і закінчується винесенням остаточного рішення у справі.

Критерії оцінювання "розумності" строку розгляду справи є спільними для всіх категорій справ (цивільних, господарських, адміністративних чи кримінальних). Це - складність справи, поведінка заявника та поведінка органів державної влади (насамперед, суду). Відповідальність держави за затягування провадження у справі, як правило, настає у випадку нерегулярного призначення судових засідань, призначення судових засідань з великими інтервалами, затягування при передачі або пересиланні справи з одного суду в інший, невжиття судом заходів до дисциплінування сторін у справі, свідків, експертів, повторне направлення справи на додаткове розслідування чи новий судовий розгляд.

Всі ці обставини судам слід враховувати при розгляді кожної справи, оскільки перевищення розумних строків розгляду справ становить порушення прав, гарантованих пунктом 1 статті 6 Конвенції про захист прав і основних свобод людини, а збільшення кількості звернень до Європейського суду з прав людини не лише погіршує імідж нашої держави на міжнародному рівні, але й призводить до значних втрат державного бюджету.

У судовому засіданні 22.01.2024 проголошено вступну та резолютивну частини рішення.

Заслухавши пояснення представникiв сторiн, розглянувши подані документи і матеріали, всебічно і повно з`ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об`єктивно оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, Господарський суд міста Києва

ВСТАНОВИВ:

04.04.2023 року між Державним підприємством «Національна атомна енергогенеруюча компанія «Енергоатом» (далі - Замовник), від імені якого діє відокремлений підрозділ «Рівненська атомна електрична станція» та Товариством з обмеженою відповідальністю «ФІРМА «ВІКАНТ» (далі - Постачальник) укладено Договір поставки № 53-122-01-23-13182 (далі - Договір), відповідно до п. 1.1 якого в порядку та на умовах, визначених цим Договором Постачальник зобов`язується поставити і передати у власність Замовника продукцію, а Замовник, в свою чергу, зобов`язується оплатити продукцію за кількістю та за цінами, що передбачені у специфікації №1 (додаток №1 до даного договору).

Предметом поставки по даному договору є продукція: 44170000-2 Прокат листовий Ст3, яка передбачена специфікацією № 1 до даного Договору (п. 1.2 Договору).

Місцем виконання даного договору є місто Вараш Рівненської області (п. 1.4 Договору).

Відповідно до п. 2.1 Договору ціна продукції, що поставляється за цим Договором складає 2 942 554,34 грн. (два мільйона дев' ятсот сорок дві тисячі п`ятсот п`ятдесят чотири грн. 34 коп.), крім того ПДВ - 588 510,87 грн.(п`ятсот вісімдесят вісім тисяч п`ятсот десять грн. 87 коп.).

Загальна сума Договору (вартість продукції) становить 3 531 065, 21 грн (три мільйона п`ятсот тридцять одна тисяча шістдесят п`ять грн 21 коп) (п. 2.2 Договору).

Пунктом 3.1 Договору встановлено, що сторонами погоджено, що продукція поставляється в період по 30.11.2023 рік. Строк поставки продукції по даному договору вказаний у специфікації №1 (додаток №1 до даного Договору) та визначається кількістю календарних днів з дати оприлюднення даного договору на веб-порталіУповноваженого органу згідно Закону України «Про публічні закупівлі». Продукція поставляється «Постачальником» на умовах DDР, згідно «Інкотермс - 2010». Місце поставки та «Вантажоодержувач» - 34400, м. Вараш, склад Рівненського відділення ЗП «Складське господарство» ДП «НАЕК «Енергоатом»

Згідно з п. 6.1 Договору оплата за поставлену продукцію здійснюється Замовником шляхом перерахування грошових коштів на поточний рахунок Постачальника протягом 45 календарних днів з дати оформлення ярлика на придатну продукцію згідно СОУ НАЕК 038:2021 «Управління закупівлями продукції Організація вхідного контролю продукції для ВП Компанії» за умови реєстрації Постачальником належним чином оформленої та незаблокованої податкової накладної в ЄРПН. Початок перебігу строку оплати починається з дня, наступного за днем оформлення ярлика на придатну продукцію.

Про дату оформлення ярлика на придатну продукцію Замовник письмово повідомляє Постачальника не пізніше 5 робочих днів з дати оформлення ярлика (п. 6.2 Договору).

Датою поставки продукції є дата підписання видаткової накладної або накладної Вантажоодержувачем. Ризик випадкового пошкодження або знищення продукції переходить до Замовника з моменту поставки продукції (п. 8.4 Договору).

Договір вважається укладеним з моменту його підписання сторонами та скріплення печатками, строк дії договору по 31.12.2023 року (п. 12.1 Договору).

До Договору між сторонами підписано Специфікацію № 1 (Додаток № 1 до Договору) та Технічну специфікацію (Додаток № 2 до Договору).

Відповідно до листа за вих. № 8418/041 від 04.05.2023 Замовник повідомив Постачальника про від 02.05.2023 року про те, що продукція пройшла вхідний контроль та направлено Ярлик на придатність продукції № Я-4,5-069 від 02.05.2023 року.

Листом за вих. № 8570/041 від 05.05.2023 Замовник повідомив Постачальника про те, що продукція пройшла вхідний контроль та направлено Ярлики на придатність продукції № Я-4,5-050 від 04.05.2023, № Я-4,5-051 від 04.05.2023, № Я-4,5-056 від 04.05.2023 року.

Відповідно до листа за вих. № 8755/041 від 08.05.2023 Замовник повідомив Постачальника про те, що продукція пройшла вхідний контроль та направлено Ярлик на придатність продукції № Я -4, 5-057-22 від 05.05.2023.

Як зазначає позивач у позовній заяві ним свої договірні зобов`язання виконано вчасно, в повному обсязі та у відповідності з умовами зазначеного Договору, що підтверджується підписаними видатковими накладними, а саме:

- № 13743 від 06.04.2023 на загальну суму 738 763 грн 58 коп.;

- № 13745 від 06.04.2023 на загальну суму 37 029 грн 60 коп.;

- № 14037 від 10.04.2023 на загальну суму 1 061 128 грн 98 коп;.

- № 14045 від 10.04.2023 на загальну суму 78 996 грн 48 коп.;

- № 15082 вiд 17.04.2023 на загальну суму 1 454 466 грн 90 коп.

Загальна сума поставленого товару по всім вище вказаним видатковим накладним разом складає - 3 370 385, 54 грн.

За доводами позивача, відповідачем неналежно виконувались умови договору в частині повної та своєчасної оплати поставленого товару, сплачено лише частково за поставлений товар 24 192, 67 грн та станом на момент подання позовної заяви заборгованість становить 3 346 192, 87 грн, яку позивач просить суд стягнути з відповідача.

Крім того позивач просить суд стягнути з відповідача пеню у розмірі 486 441, 91 грн та 3 % річних у розмірі 32 366, 66 грн.

Відповідачем частково оплачено борг під час розгляду справи, що підтверджується платіжними інструкціями, які долучені до заяви про закриття провадження у справі, а отже, сума основної заборгованості станом на момент розгляду справи складає 3 292 312, 44 грн.

Оцінюючи подані докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів, та враховуючи, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, суд вважає, що необхідне закрити провадження у справі в частині стягнення основного боргу у розмірі 53 880,43 грн на підставі п.2 ч. 1 стаття 231 Господарського процесуального кодексу та позовні вимоги задовольнити частково, з огляду на наступне.

Пунктом 1 ст. 11 Цивільного кодексу України визначено, що цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки.

Відповідно до ст. 509 Цивільного кодексу України зобов`язання виникають з підстав, встановлених ст. 11 цього Кодексу.

Нормами ст. 11 Цивільного кодексу України встановлено, що підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є договори та інші правочини, завдання майнової (матеріальної) та моральної шкоди іншій особі, інші юридичні факти.

Дослідивши зміст укладеного між позивачем та відповідачем Договору, суд прийшов до висновку, що даний правочин за своєю правовою природою є договором поставки, а відтак між сторонами виникли правовідносини, які підпадають під правове регулювання, в тому числі Глави 54 Цивільного кодексу України.

За приписами ч. 1 ст. 265 Господарського кодексу України за договором поставки одна сторона - постачальник зобов`язується передати (поставити) у обумовлені строки (строк) другій стороні - покупцеві товар (товари), а покупець зобов`язується прийняти вказаний товар (товари) і сплатити за нього певну грошову суму.

Відповідно до ч.ч. 1. 2 ст. 712 Цивільного кодексу України за договором поставки продавець (постачальник), який здійснює підприємницьку діяльність, зобов`язується передати у встановлений строк (строки) товар у власність покупця для використання його у підприємницькій діяльності або в інших цілях, не пов`язаних з особистим, сімейним, домашнім або іншим подібним використанням, а покупець зобов`язується прийняти товар і сплатити за нього певну грошову суму. До договору поставки застосовуються загальні положення про купівлю-продаж, якщо інше не встановлено договором, законом або не випливає з характеру відносин сторін.

На підтвердження виконання своїх зобов`язань за Договором з постачання товару Товариством з обмеженою відповідальністю «Фірма» «Вікант» було долучено до позовної заяви видаткові накладні:

- № 13743 від 06.04.2023 на загальну суму 738 763 грн 58 коп.;

- № 13745 від 06.04.2023 на загальну суму 37 029 грн 60 коп.;

- № 14037 від 10.04.2023 на загальну суму 1 061 128 грн 98 коп;.

- № 14045 від 10.04.2023 на загальну суму 78 996 грн 48 коп.;

- № 15082 вiд 17.04.2023 на загальну суму 1 454 466 грн 90 коп.

Видаткові накладні містять посилання на реквізити Договору, в них зазначено номенклатуру, кількість та вартість товару, що постачається.

При цьому, дані накладні підписані представниками сторін.

Відповідач у своєму відзиві жодним чином не заперечує факт постачання товару за Договором.

З огляду на наведене, суд приходить до висновку, що підписаними представниками сторін видатковими накладними підтверджується постачання Товариством з обмеженою відповідальністю «Фірма «Вікант» Державному підприємству "Національна атомна енергогенеруюча компанія "Енергоатом" від імені якого діє відокремлений підрозділ «Рівненська атомна електрична станція» товару на загальну суму 3 370 385, 54 грн.

Частиною першою статті 530 Цивільного кодексу України передбачено, що якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

Згідно з п. 6.1 Договору оплата за поставлену продукцію здійснюється Замовником шляхом перерахування грошових коштів на поточний рахунок Постачальника протягом 45 календарних днів з дати оформлення ярлика на придатну продукцію згідно СОУ НАЕК 038:2021 «Управління закупівлями продукції Організація вхідного контролю продукції для ВП Компанії» за умови реєстрації Постачальником належним чином оформленої та незаблокованої податкової накладної в ЄРПН. Початок перебігу строку оплати починається з дня, наступного за днем оформлення ярлика на придатну продукцію.

Як вбачається з матеріалів справи 02.05.2023, 04.05.2023 та 05.05.2023 відповідачем складено ярлики на придатну продукцію.

Отже, враховуючи, що оплата за поставлену продукцію здійснюється замовником шляхом перерахування грошових коштів на поточний рахунок постачальника протягом 45 календарних днів з дати оформлення ярлика на придатну продукцію, то поставлений за видатковими накладними № 13743 та № 13745 від 06.04.2023 (ярлик на придатну продукцію складено 04.05.2023) товар підлягав оплаті до 18.06.2023, однак, оскільки 18.06.2023 є вихідним днем, то останній день оплати переноситься на перший робочий 19.06.2023, тобто у строк до 19.06.2023 року; за видатковою накладною № 14045 від 10.04.2023 (ярлик на придатну продукцію складено 05.05.2023) товар підлягав оплаті до 19.06.2023; по видатковій накладній № 14037 від 10.04.2023 (ярлик на придатну продукцію складено 05.05.2023) товар підлягав оплаті до 20.06.2023 року; по видатковій накладній № 15082 від 17.04.2023 (ярлик на придатну продукцію складено 02.05.2023) товар підлягав оплаті до 17.06.2023, однак 17.06.2023 року є вихідним днем, тому останній день оплати переноситься на перший робочий 19.06.2023 року.

Позивач стверджує, а відповідачем не спростовувались такі твердження як несвоєчасну оплату за поставлений товар.

Статтею 193 Господарського кодексу України встановлено, що суб`єкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобов`язання належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобов`язання - відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться. Кожна сторона повинна вжити усіх заходів, необхідних для належного виконання нею зобов`язання, враховуючи інтереси другої сторони та забезпечення загальногосподарського інтересу.

Зазначене також кореспондується з положеннями статей 525, 526 Цивільного кодексу України.

Стаття 629 Цивільного кодексу України передбачає, що договір є обов`язковим для виконання сторонами.

Відповідно до статті 610 Цивільного кодексу України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).

З матеріалів справи вбачається, що станом на момент розгляду справи відповідачем сплачено основний борг у розмірі 53 880, 43 грн, що підтверджується копіями платіжних інструкцій № 15055 від 12.12.2023, № 15249 від 13.12.2023, № 13711 від 13.11.2023, № 14574 від 30.11.2023, які відповідачем долучені до заяви про закриття провадження у справі.

З огляду на вищенаведене, в зв`язку з тим, що відповідач сплатив позивачу суму основного боргу в розмірі 53 880, 43 грн після звернення позивача з даним позовом до суду, провадження у справі підлягає закриттю на підставі п. 2 ч. 1 ст. 231 ГПК України у зв`язку з відсутністю предмету спору в частині стягнення з відповідача на користь позивача 53 880, 43 грн основного боргу.

Суд роз`яснює сторонам, що у відповідності до ч. 3 ст. 231 ГПК України у разі закриття провадження у справі повторне звернення до суду із спору між тими самим сторонами, про той самий предмет і з тих самих підстав не допускається.

Доказів сплати іншої частини боргу у розмірі 3 292 312, 44 грн станом на дату розгляду даної справи відповідачем суду не надано.

З огляду на приписи ст.ст. 13, 74 Господарського процесуального кодексу України, суд приходить до висновку, що відповідачем було прострочено виконання своїх грошових зобов`язань з оплати поставленого позивачем згідно Договору товару та станом на дату розгляду даної справи у відповідача наявний перед Товариством з обмеженою відповідальністю «Фірма «Вікант» борг у розмірі 3 292 312, 44 грн.

Частиною 1 статті 612 Цивільного кодексу України передбачено, що боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом.

Відтак, суд приходить до висновку, що відповідачем було прострочено виконання своїх грошових зобов`язань з оплати поставленого позивачем згідно Договору товару, у зв`язку з чим вимога Товариства з обмеженою відповідальністю «Фірма «Вікант» про стягнення боргу у розмірі 3 292 312, 44 грн підлягає задоволенню.

Відповідно до статей 216, 218 ГК України порушення зобов`язання є підставою для застосування господарських санкцій в порядку, передбаченому законодавством та договором.

Пунктом 3 частини 1 статті 611 Цивільного кодексу України встановлено, що у разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема сплата неустойки.

Штрафними санкціями у Господарському кодексі України визнаються господарські санкції у вигляді грошової суми (неустойка, штраф, пеня), яку учасник господарських відносин зобов`язаний сплатити у разі порушення ним правил здійснення господарської діяльності, невиконання або неналежного виконання господарського зобов`язання (частина 1 статті 230 Господарському кодексі України).

У відповідності до норм частини 1 статті 549 Цивільного кодексу України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання.

Суд зазначає, що за порушення у сфері господарювання учасники господарських відносин несуть господарсько-правову відповідальність шляхом застосування до правопорушників господарських санкцій на підставах і в порядку, передбачених ГК України, іншими законами та договором (частина друга статті 193, частина перша статті 216 та частина перша статті 218 ГК України).

Одним із видів господарських санкцій згідно з частиною другою статті 217 ГК України є штрафні санкції, до яких віднесено штраф та пеню.

Згідно з ч. 2 ст. 549 Цивільного кодексу України штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов`язання.

В свою чергу, такий вид забезпечення виконання зобов`язання (та одночасно вид відповідальності за неналежне виконання/невиконання зобов`язання) як пеня та механізм її нарахування встановлено частиною третьою статті 549 ЦК України, частиною шостою статті 231 ГК України та частиною шостою статті 232 ГК України.

Відповідно до ч. 3 ст. 549 Цивільного кодексу України пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання.

Розмір штрафних санкцій відповідно до частини четвертої статті 231 ГК України встановлюється законом, а в разі якщо розмір штрафних санкцій законом не визначено, санкції застосовуються в передбаченому договором розмірі. При цьому розмір санкцій може бути встановлено договором у відсотковому відношенні до суми невиконаної частини зобов`язання або в певній, визначеній грошовій сумі, або у відсотковому відношенні до суми зобов`язання незалежно від ступеня його виконання, або у кратному розмірі до вартості товарів (робіт, послуг).

Відповідно до ч. 2 ст. 343 Господарського кодексу України платник грошових коштів сплачує на користь одержувача цих коштів за прострочку платежу пеню в розмірі, що встановлюється за згодою сторін, але не може перевищувати подвійної облікової ставки Національного банку України, що діяла у період, за який сплачується пеня.

Перевіривши наданий позивачем розрахунок пені, з урахуванням допущених помилок у визначенні бази нарахування, початку періоду прострочення грошового зобов`язання по кожній видатковій накладній та з урахуванням того, що строк оплати по 2 видатковим накладним № 13743 та № 13745 від 06.04.2023 припадає на 18.06.2023- вихідний день, то початок періоду прострочення грошового зобов`язання слід вважати 20.06.2023, по видатковій накладній № 14037 від 10.04.2023 початок періоду прострочення грошового зобов`язання слід вважати 20.06.2023; по видатковій накладній № 15082 від 17.04.2023 строк оплати припадає на 17.06.2023- вихідний день, то початок періоду прострочення грошового зобов`язання слід вважати 20.06.2023, а тому суд дійшов висновку про часткове задоволення позовних вимог в цій частині у розмірі 475 246, 19 грн.

Крім того, посилаючись на неналежне виконання відповідачем своїх грошових зобов`язань за Договором, Товариство з обмеженою відповідальністю «Фірма «Вікант» стверджує про наявність правових підстав для стягнення з відповідача 3% річних у розмірі 32 366, 66 грн.

Судом встановлено, що відповідач обов`язку по сплаті грошових коштів у визначений Договором строк не виконав, допустивши прострочення виконання зобов`язань, тому дії відповідача є порушенням договірних зобов`язань (ст. 610 Цивільного кодексу України), і він вважається таким, що прострочив (ст. 612 Цивільного кодексу України), відповідно є підстави для застосування встановленої законом або договором відповідальності.

У відповідності до частини 2 статті 625 Цивільного кодексу України боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

За приписами статті 617 Цивільного кодексу України особа, яка порушила зобов`язання, звільняється від відповідальності за порушення зобов`язання, якщо вона доведе, що це порушення сталося внаслідок випадку або непереборної сили. Не вважається випадком, зокрема, недодержання своїх обов`язків контрагентом боржника, відсутність на ринку товарів, потрібних для виконання зобов`язання, відсутність у боржника необхідних коштів.

Державне підприємство "Національна атомна енергогенеруюча компанія "Енергоатом" у клопотанні про зменшення розміру 3% річних вказує, що порушення зобов`язань перед позивачем відбулось не з його вини, а з незалежних від нього обставин. А саме внаслідок втрати Державним підприємством "Національна атомна енергогенеруюча компанія "Енергоатом" значної частини виробничих потужностей внаслідок окупації Запорізької АЕС, покладення на відповідача в умовах воєнного положення додаткового фінансового тягаря у вигляді спеціальних обов`язків на ринку електричної енергії для забезпечення загальносуспільного інтересу і необхідність в таких умовах підтримувати безпеку АЕС (Рівненської, Хмельницької, Південноукраїнської), що є надзвичайними обставинами, які перешкодили відповідачу своєчасно виконати свої зобов`язання, тому просить суд зменшити нараховані йому 3% річних та інфляційні втрати.

Щодо вказаних доводів, то суд враховує, що договір поставки № 53-122-01-23-13182 був укладений сторонами 04.04.2023 в той час уже було введено на території України воєнний стан, отже сторони взяли на себе підприємницький ризик виконання даного договору під час дії воєнного стану.

У контексті наведеного, суд зазначає, що відповідно до статті 42 ГК України, підприємництво - це самостійна, ініціативна, систематична, на власний ризик господарська діяльність, що здійснюється суб`єктами господарювання (підприємцями) з метою досягнення економічних і соціальних результатів та одержання прибутку.

Відповідно до статті 3 ГК України під господарською діяльністю у цьому Кодексі розуміється діяльність суб`єктів господарювання у сфері суспільного виробництва, спрямована на виготовлення та реалізацію продукції, виконання робіт чи надання послуг вартісного характеру, що мають цінову визначеність. Господарська діяльність, що здійснюється для досягнення економічних і соціальних результатів та з метою одержання прибутку, є підприємництвом.

Важливим елементом підприємницької діяльності є ризик збитків. Підприємницький ризик - це імовірність виникнення збитків або неодержання доходів порівняно з варіантом, що прогнозується; невизначеність очікуваних доходів.

Так, приймаючи рішення про зменшення неустойки, суд повинен виходити з того, що одним з завдань неустойки є стимулювання належного виконання договірних зобов`язань, при цьому вона має обов`язковий для учасників правовідносин характер.

Слід також враховувати, що сторони укладаючи договір погодили усі його істотні умови, в тому числі ціну, штрафні санкції, обсяги та строки поставки. Відтак відповідач, прийнявши на себе зобов`язання з оплати поставленого товару за договором погодився із передбаченою ним відповідальністю за прострочення взятих на себе зобов`язань.

Необхідно врахувати, що Державне підприємство "Національна атомна енергогенеруюча компанія "Енергоатом" як юридична особа, яка здійснює свою господарську діяльність на власний ризик, підписуючи договір, усвідомлювало, строк оплати товару, з огляду на що повинно було розумно оцінити цю обставину з урахуванням виду своєї діяльності та можливості виконання зобов`язання у погоджені сторонами строки.

Окрім того, повномасштабна військова агресія Російської Федерації проти України, яка розпочалася 24 лютого 2022 року, та зумовлені цими діями наслідки, є обставиною, яка за умови доведення неможливості виконання учасником цивільних правовідносин своїх договірних зобов`язань, може бути кваліфікована судом як форс-мажор та бути підставою для звільнення такої особи від відповідальності за порушення такого зобов`язання.

Наприклад, зумовленими військовою агресією обставинами, які унеможливлюють виконання грошових зобов`язань, можуть слугувати непрацюючі банки (в тому числі внаслідок хакерської атаки), встановлення урядом обмежень щодо переказу коштів (їх обсягу) тощо.

Водночас, відповідачем не наведено будь-яких обставин, які б перешкоджали йому оплатити поставлений за Договором товар.

Окрім того, суд звертає увагу позивача, що нарахування інфляційних втрат на суму боргу та трьох процентів річних відповідно до статті 625 Цивільного кодексу України є мірою відповідальності боржника за прострочення грошового зобов`язання, оскільки виступає способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів унаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації боржника за неналежне виконання зобов`язання. Ці кошти нараховуються незалежно від вини боржника, зупинення виконавчого провадження чи виконання рішення суду про стягнення грошової суми. Подібні правові висновки сформульовані, зокрема, у постановах Великої Палати Верховного Суду від 19.06.2019 у справах №703/2718/16-ц та №646/14523/15-ц, від 13.11.2019 у справі №922/3095/18, від 18.03.2020 у справі №902/417/18, а також у постановах Верховного Суду від 05.09.2023 у справі №910/9723/22, від 17.10.2023 у справі №910/19817/21, від 19.10.2023 у справі №910/962/22, тобто є усталеною правовою позицією касаційного суду.

Вимагати сплати суми боргу з врахуванням індексу інфляції, а також 3% річних є правом кредитора, яким останній наділений в силу нормативного закріплення зазначених способів захисту майнового права та інтересу (постанова Верховного Суду від 05.07.2019 у справі №905/600/18).

В свою чергу, заперечуючи проти позову, відповідач просив суд зменшити 3% річних, врахувавши відсутність його вини у несвоєчасному виконанні зобов`язань за договором, скрутне фінансово-економічне становище та стратегічне значення у виробництві електроенергії для потреб населення.

Відповідно до статті 233 Господарського кодексу України у разі якщо належні до сплати штрафні санкції надмірно великі порівняно із збитками кредитора, суд має право зменшити розмір санкцій. При цьому повинно бути взято до уваги: ступінь виконання зобов`язання боржником; майновий стан сторін, які беруть участь у зобов`язанні; не лише майнові, але й інші інтереси сторін, що заслуговують на увагу. Якщо порушення зобов`язання не завдало збитків іншим учасникам господарських відносин, суд може з урахуванням інтересів боржника зменшити розмір належних до сплати штрафних санкцій.

Право суду зменшити заявлені до стягнення суми штрафних санкцій, яке пов`язане з наявністю виняткових обставин, вимагає надання судом оцінки як поданим учасниками справи доказам та обставинам, якими учасники справи обґрунтовують наявність підстав для зменшення штрафних санкцій, так і заперечення інших учасників щодо такого зменшення. Обов`язок доведення існування обставин, які можуть бути підставою для зменшення розміру заявленої до стягнення суми пені, покладається на особу, яка заявляє відповідне клопотання.

Велика Палата Верховного Суду також вказала, що відсотки річних, що встановлюються відповідно до договору чи закону за несвоєчасне виконання зобов`язання, спрямовані передусім на компенсацію кредитору майнових втрат, яких він зазнає внаслідок несвоєчасного здійснення з ним розрахунку з боку боржника та не можуть розглядатися як спосіб отримання кредитором доходів.

Відповідних висновків Велика Палата Верховного Суду дійшла з урахуванням того, що у справі №902/471/18 умовами договору сторони передбачили відповідальність за прострочення виконання відповідачем грошового зобов`язання у вигляді пені та штрафу, збільшили позовну давність за відповідними вимогами, а також умовами пункту 5.5 договору змінили розмір процентної ставки, передбаченої в частині другій статті 625 Цивільного кодексу України, і встановили її в розмірі 40% річних від несплаченої загальної вартості товару протягом 90 календарних днів з дати, коли товар повинен бути сплачений покупцем та 96% річних від несплаченої ціни товару до дня повної оплати з дати закінчення дев`яноста календарних днів.

При цьому, відповідне зменшення відсотків річних Велика Палата Верховного Суду допустила з урахуванням конкретних обставин справи №902/471/18, а саме встановлення такої процентної ставки на рівні 40% та 96%, і її явної невідповідності принципу справедливості, в той час як у даній справі №910/11164/23 відсотки річних розраховані за встановленою у статті 625 Цивільного кодексу України ставкою у розмірі 3% та не встановлено порушення принципів розумності, справедливості та пропорційності під час нарахування позивачем відповідачу 3% річних.

Отже, відповідач розуміючи специфіку законодавчого регулювання на ринку електричної енергії та наявні в нього проблеми щодо розрахунків зі своїми контрагентами, не був позбавлений можливості погодити з позивачем у договорі поставки більш тривалі строки оплати за товар.

Аналогічна правова позиція викладена у постанові Верховного Суду від 26.01.2022 у справі № 910/4094/21.

Здійснивши перерахунок заявлених до стягнення 3% річних по видаткових накладним № 13745, № 13743 від 06.04.2023 (період нарахування з 19.06.2023 по 12.10.2023); № 14045 від 10.04.2023 (період нарахування з 20.06.2023 по 12.10.2023); № 14037 від 10.04.2023 (період нарахування з 19.06.2023 по 12.10.2023) та № 15082 від 17.04.2023 (період нарахування з 17.06.2023 по 12.10.2023), суд приходить до висновку, що позовні вимоги в цій частині слід задовольнити частково у сумі 31 673, 27 грн, оскільки по видатковим накладним № 13745 та 13743 від 06.04.2023 позивачем не правильно визначено початок періоду прострочення (не з 19.06.2023, а з 20.06.2023) та не враховано часткові оплати відповідача у цей період; по накладній № 14037 від 10.04.2023 також не правильно визначено початок періоду прострочення (не з 19.06.2023, а з 20.06.2023), по накладній № 15082 від 17.04.2023 не правильно визначено період прострочення (не з 19.06.2023, а з 20.06.2023).

Щодо посилання відповідача у відзиві на позовну заяву на ч. 1 статті 130 Господарського процесуального кодексу України та повернення 50 % судового збору з державного бюджету позивачу, то суд не приймає до уваги дані твердження, оскільки відповідач підтверджував, що у нього наявна основна заборгованість у розмірі 3 346 192, 87 грн, проте заперечував проти нарахування 3 % річних та пені, а тому положення статті 130 Господарського процесуального кодексу України не можуть бути застосовані до даної справи, отже суд визнає доводи відповідача необґрунтованими та безпідставними.

Згідно з частиною 1 статті 74 ГПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Статтею 76 ГПК України передбачено, що належними є докази, на підставі яких можна встановити обставини, які входять в предмет доказування.

Частиною 1 статті 78 ГПК України визначено, що обставини, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

За приписами частини 1 статті 86 ГПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Саме на позивачеві лежить процесуальний тягар доведення суду першої інстанції підстав, розміру, строку обчислення боргу шляхом надання суду деталізованого розрахунку усіх заявлених позивачем сум. Водночас, відповідач вправі надати відповідні заперечення щодо позовних вимог та здійснити контррозрахунок таких сум. Як розрахунок позивача, так і контррозрахунок відповідача повинні бути аргументованими, щоби суд, аналізуючи відповідні докази та аргументи учасників справи, виконував функцію здійснення правосуддя, а не змушений би був, в іншому випадку, виконувати обчислення, тобто здійснювати дії, покладені законом на учасників справи.

Аналогічна правова позиція викладені у постанові Верховного Суду від 21.11.2019 у справі №910/1265/17.

Суд зазначає, що у викладі підстав для прийняття рішення суду необхідно дати відповідь на доречні аргументи та доводи сторін, здатні вплинути на вирішення спору; виклад підстав для прийняття рішення не повинен неодмінно бути довгим, оскільки необхідно знайти належний баланс між стислістю та правильним розумінням ухваленого рішення; обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент заявника на підтримку кожної підстави; обсяг цього обов`язку суду може змінюватися залежно від характеру рішення. Згідно з практикою Європейського суду з прав людини очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а крім того, ще й від різних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах.

Аналогічна правова позиція викладена у постанові Верховного Суду від 28.05.2020 у справі №909/636/16.

Аналізуючи питання обсягу дослідження доводів учасників справи та їх відображення у судовому рішенні, суд першої інстанції спирається на висновки, що зробив Європейський суд з прав людини від 18.07.2006р. у справі «Проніна проти України», в якому Європейський суд з прав людини зазначив, що п.1 ст.6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі ст.6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи.

У рішенні Європейського суду з прав людини «Серявін та інші проти України» (SERYAVINOTHERS v.) вказано, що усталеною практикою Європейського суду з прав людини, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (див. рішення у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» (Ruiz Torija v. Spain) від 9 грудня 1994 року, серія A, N 303-A, п. 29). Хоча національний суд має певну свободу розсуду щодо вибору аргументів у тій чи іншій справі та прийняття доказів на підтвердження позицій сторін, орган влади зобов`язаний виправдати свої дії, навівши обґрунтування своїх рішень (див. рішення у справі «Суомінен проти Фінляндії» (Suominen v. Finland), N 37801/97, п. 36, від 1 липня 2003 року). Ще одне призначення обґрунтованого рішення полягає в тому, щоб продемонструвати сторонам, що вони були почуті. Крім того, вмотивоване рішення дає стороні можливість оскаржити його та отримати його перегляд вищестоящою інстанцією. Лише за умови винесення обґрунтованого рішення може забезпечуватись публічний контроль здійснення правосуддя (див. рішення у справі «Гірвісаарі проти Фінляндії» (Hirvisaari v. Finland), №49684/99, п. 30, від 27 вересня 2001 року).

Аналогічна правова позиція викладена у постанові від 13.03.2018 Верховного Суду по справі №910/13407/17.

З огляду на вищевикладене, всі інші доводи та міркування учасників судового процесу не досліджуються судом, так як з огляду на встановлені фактичні обставини справи, суд дав вичерпну відповідь на всі питання, що входять до предмету доказування у даній справі та виникають при кваліфікації спірних відносин як матеріально-правовому, так і у процесуальному сенсах.

У зв`язку з наведеними обставинами суд дійшов обґрунтованого висновку про наявність правових підстав для часткового задоволення позову.

Витрати по сплаті судового збору відповідно до ст. 129 Господарського процесуального кодексу України, у разі часткового задоволення позову покладаються на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Керуючись ст. 86, 129, 231 232, 233, 237, 238, 240 Господарського процесуального кодексу України, суд

ВИРІШИВ:

1. Закрити провадження в частині стягнення 53 880, 43 грн основного боргу.

2. Позовні вимоги Товариства з обмеженою відповідальністю «Фірма «ВІКАНТ» до Акціонерного товариства «Національна атомна енергогенеруюча компанія «Енергоатом» в особі філії Відокремленого підрозділу «Рівненська атомна електрична станція» Акціонерного Товариства «Національна атомна енергогенеруюча компанія «Енергоатом» про стягнення 3 865 001,44 грн задовольнити частково.

3. Стягнути з Акціонерного товариства «Національна атомна енергогенеруюча компанія «Енергоатом» (адреса:01032, місто Київ, вулиця Назарівська, будинок 3; ) в особі філії Відокремленого підрозділу «Рівненська атомна електрична станція» Акціонерного Товариства «Національна атомна енергогенеруюча компанія «Енергоатом» (адреса: 34400, Рівненська область, місто Вараш; ) на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «Фірма «ВІКАНТ» (адреса: 01033, місто Київ, вулиця Велика Васильківська, будинок 24/1; ) основний борг у розмірі 3 292 312 (три мільйона двісті дев`яносто дві тисячі триста дванадцять) грн 44 коп, пеню у розмірі 475 246 (чотириста сімдесят п`ять тисяч двісті сорок шість) грн 19 коп, 3% річних у розмірі 31 673 (тридцять одну тисячу шістсот сімдесят три) грн 27 коп та витрати по сплаті судового збору у розмірі 56 988 (п`ятдесят шість тисяч дев`ятсот вісімдесят вісім) грн 48 коп

4. В іншій частині позовних вимог відмовити.

5. Після набрання рішенням законної сили видати наказ.

Рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом двадцяти днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини рішення суду, або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Повне рішення складено та підписано 21.02.2024.

Суддя Літвінова М.Є.