РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

м. Київ

19.02.2024Справа № 910/18795/23

Господарський суд міста Києва у складі судді Бондарчук В.В., розглянувши у порядку спрощеного позовного провадження

позовну заяву Товариства з обмеженою відповідальністю «ТД Гурмандіз», м. Київ

до Фізичної особи-підприємця Гайченя Володимира Михайловича, м. Київ

про стягнення 166 664,96 грн,

Без повідомлення (виклику) сторін.

ОБСТАВИНИ СПРАВИ:

Товариство з обмеженою відповідальністю «ТД Гурмандіз» (далі - ТзОВ «ТД Гурмандіз»/позивач) звернулося до Господарського суду міста Києва із позовом до Фізичної особи-підприємця Гайченя Володимира Михайловича (далі - ФОП Гайченя В.М./відповідач) про стягнення 166 664,96 грн, у тому числі: 104 877,15 грн - основного боргу, 9 435,38 грн - 3% річних та 52 352,43 грн - інфляційних втрат, у зв`язку із неналежним виконанням зобов`язань за договором поставки №03/08/2020 від 03.08.2020.

Господарський суд міста Києва ухвалою від 11.12.2023 позовну заяву прийняв до розгляду, відкрив провадження у справі за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) сторін.

ФОП Гайченя В.М. відзиву на позовну заяву не надав, при цьому, був належним чином повідомлений про відкриття провадження у справі, однак, 24.01.2024 до суду повернувся конверт з ухвалою суду від 11.12.2023 з відміткою АТ «Укрпошта»: «повертається за закінченням терміну зберігання».

Таким чином, за висновком суду, справа може бути розглянута за наявними у ній документами відповідно до частини 2 статті 178 ГПК України.

Дослідивши матеріали справи, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд

ВСТАНОВИВ:

03.08.2020 між Товариством з обмеженою відповідальністю «ТД Гурмандіз» (далі - продавець) та Фізичною особою-підприємцем Гайченя Володимиром Михайловичем (далі - покупець) укладено договір поставки №03/08/2020, відповідно до якого продавець зобов`язався передати у власність покупцеві, а покупець зобов`язався прийняти у власність від продавця товари (продукти харчування).

Згідно із п. 2.2. та п. 2.4. договору покупець оплачує товар, що поставляється за цінами, зазначеними у накладних. Зобов`язання покупця по оплаті товару вважається виконаним з моменту надходження коштів на банківський рахунок продавця.

У п. 2.5. договору сторони погодили, що загальна сума договору складається із суми накладних, по яким була здійснена поставка товару.

У відповідності до п. 3.3. договору датою поставки товару покупцеві є дата, яка вказана у видатковій накладній.

За змістом п. 10.2 договору, строк цього договору починає свій перебіг у момент, визначений у п. 10.1. договору та закінчується 31.12.2020.

03.08.2020 позивач поставив, а відповідач прийняв товар на загальну суму 104 877,15 грн, що підтверджується підписаною сторонами видатковою накладною № 182.

Проте, відповідач за поставлений товар не розрахувався, внаслідок чого у ФОП Гайченя В.М. утворилась заборгованість у сумі 104 877,15 грн.

13.11.2023 позивач надіслав на адресу відповідача претензію за вих. №01-11/23-1 від 01.11.2023, в якій просив погасити заборгованість у розмірі 104 877,15 грн.

ФОП Гайченя В.М. цю претензію залишив без відповіді та задоволення.

За таких обставин, у зв`язку із неналежним виконанням відповідачем зобов`язань щодо своєчасної та повної оплати за поставлений товар, позивач просить суд стягнути із ФОП Гайченя В.М. борг у розмірі 104 877,15 грн, а також 3% річних у сумі 9 435,38 грн та інфляційні збитки у розмірі 52 352,43 грн, нараховані на суму боргу за період з 03.08.2020 по 02.08.2023.

Оцінюючи подані докази та наведені обґрунтування за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об`єктивному розгляді всіх обставин справи в їх сукупності, суд вважає, що позовні вимоги підлягають задоволенню частково, з огляду на таке.

Відповідно до ч. 1 ст. 265 ГК України, за договором поставки одна сторона - постачальник зобов`язується передати (поставити) у зумовлені строки (строк) другій стороні - покупцеві товар (товари), а покупець зобов`язується прийняти вказаний товар (товари) і сплатити за нього певну грошову суму.

Згідно із ч. 1 ст. 712 ЦК України, за договором поставки продавець (постачальник), який здійснює підприємницьку діяльність, зобов`язується передати у встановлений строк (строки) товар у власність покупця для використання його у підприємницькій діяльності або в інших цілях, не пов`язаних з особистим, сімейним, домашнім або іншим подібним використанням, а покупець зобов`язується прийняти товар і сплатити за нього певну грошову суму.

До договору поставки застосовуються загальні положення про купівлю-продаж, якщо інше не встановлено договором, законом або не випливає з характеру відносин сторін (ч. 2 ст. 712 ЦК України).

У відповідності до положень ст. 655 ЦК України, за договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов`язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов`язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму.

Частина 1 статті 193 ГК України встановлює, що суб`єкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобов`язання належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобов`язання - відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться і до виконання господарських договорів застосовуються відповідні положення Цивільного кодексу України з урахуванням особливостей, передбачених цим Кодексом.

Частиною 2 статті 193 ГК України визначено, що кожна сторона повинна вжити усіх заходів, необхідних для належного виконання нею зобов`язання, враховуючи інтереси другої сторони та забезпечення загальногосподарського інтересу. Порушення зобов`язань є підставою для застосування господарських санкцій, передбачених цим Кодексом, іншими законами або договором.

Положеннями статті 526 ЦК України передбачено, що зобов`язання повинні виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом (ст. 525 ЦК України).

Отже, судом вище встановлено, що 03.08.2020 між позивачем та відповідачем укладено договір поставки №03/08/2020, відповідно до якого позивач поставив, а відповідач прийняв товар на загальну суму 104 877,15 грн, що підтверджується підписаною сторонами видатковою накладною №182 від 03.08.2020.

Проте, відповідач за поставлений товар не розрахувався, внаслідок чого у ФОП Гайченя В.М. утворилась заборгованість у сумі 104 877,15 грн, при цьому, на підтвердження зворотнього останнім не надано суду будь-яких інших доказів.

Згідно із ч. 1 ст. 692 ЦК України покупець зобов`язаний оплатити товар після його прийняття або прийняття товаророзпорядчих документів на нього, якщо договором або актами цивільного законодавства не встановлений інший строк оплати товару.

Судом також встановлено, що 03.08.2020 відповідач отримав товар згідно із видатковою накладною №182, при цьому, оскільки умовами договору не визначено строку оплати, то обов`язок у відповідача з оплати за поставлений товар виник з дня його отримання, тобто з 03.08.2020.

Проте, як встановлено судом вище, відповідач за поставлений позивачем товар не розрахувався.

Отже, за змістом ст. 610 ЦК України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання.

Частиною 1 ст. 614 ЦК України визначено, що особа, яка порушила зобов`язання, несе відповідальність за наявності її вини (умислу або необережності), якщо інше не встановлено договором або законом. Особа є невинуватою, якщо вона доведе, що вжила всіх залежних від неї заходів щодо належного виконання зобов`язання. При цьому відсутність своєї вини відповідно до ч. 2 ст. 614 ЦК України доводить особа, яка порушила зобов`язання.

Статтею 74 ГПК України встановлено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається, як на підставу своїх вимог та заперечень.

Відповідно до вимог ст.ст. 76, 77 ГПК України, належними є докази, на підставі яких можна встановити обставини, які входять в предмет доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування. Обставини справи, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

Ураховуючи встановлене вище, суд дійшов висновку, що ФОП Гайченя В.М. порушено умови договору поставки №03/08/2020 від 03.08.2020 та положення ст. 526 ЦК України, ст. 193 ГК України, що має наслідком задоволення вимог позивача про стягнення заборгованості у розмірі 104 877,15 грн.

Крім того, позивач просить суд стягнути із відповідача 3% річних у сумі 9 435,38 грн та інфляційні втрати у розмірі 52 352,43 грн, нараховані на суму боргу за період з 03.08.2020 по 02.08.2023.

Так, відповідно до ст. 625 ЦК України, боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання грошового зобов`язання. Боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Суд перевірив надані позивачем розрахунки 3% річних та інфляційних втрат, і встановив, що позивачем невірно визначено початок нарахування цих сум. Зокрема, прострочення виконання відповідачем свого обов`язку з оплати за поставлений товар починається на наступний день, коли останній зобов`язаний був здійснити оплату за поставлений товар, відповідно, обґрунтованим періодом нарахування 3% річних та інфляційних втрат є з 04.08.2020 по 02.08.2023.

Отже, за розрахунком суду обґрунтованими до стягнення є суми 3% річних у розмірі 9 430,32 грн та інфляційних втрат у розмірі 50 151,22 грн, що має наслідком часткове задоволення цих позовних вимог.

Згідно статті 129 ГПК України, витрати зі сплати судового збору покладаються на сторін пропорційно задоволеним вимогам.

Керуючись статтями 129, 233, 236, 237, 238, 240, 241, 254 Господарського процесуального кодексу України, суд

ВИРІШИВ:

Позовні вимоги Товариства з обмеженою відповідальністю «ТД Гурмандіз» задовольнити частково.

Стягнути із Фізичної особи-підприємця Гайченя Володимира Михайловича ( АДРЕСА_1 ; ідентифікаційний код НОМЕР_1 ) на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «ТД Гурмандіз» (04080, місто Київ, вулиця Костянтинівська, будинок 72; ідентифікаційний код 38891743) 104 877 (сто чотири тисячі вісімсот сімдесят сім) грн 15 коп. - заборгованості, 9 430 (дев`ять тисяч чотириста тридцять) 32 коп. - 3% річних, 50 151 (п`ятдесят тисяч сто п`ятдесят одну) грн 22 коп. - інфляційних втрат та 2 648 (дві тисячі шістсот сорок вісім) грн 48 коп. - судового збору.

В іншій частині у задоволенні позовних вимог відмовити.

Після набрання рішенням законної сили видати наказ.

Рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом двадцяти днів в порядку, передбаченому ст.ст. 253-259, з урахуванням підпункту 17.5 пункту 17 розділу XI "Перехідні положення" Господарського процесуального кодексу України.

Суддя В.В. Бондарчук