РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

м. Київ

07.02.2024Справа № 910/16804/23

Господарський суд міста Києва у складі: головуючого - судді Лиськова М.О.,

при секретарі судового засідання Осьмаку Ю.Р.

розглянувши у відкритому судовому засіданні матеріали справи

За позовом Акціонерного товариства "Сумиобленерго"

до Приватного акціонерного товариства "Національна енергетична компанія "Укренерго"

про визнання пункту договору недійсним

За участі представників учасників справи згідно протоколу судового засідання

ВСТАНОВИВ:

Акціонерне товариство "Сумиобленерго" (далі-позивач) звернувся до Господарського суду міста Києва з позовною заявою до Приватного акціонерного товариства "Національна енергетична компанія "Укренерго" (далі-відповідач) про визнання пункту договору недійсним.

Дослідивши матеріали позовної заяви, суд дійшов висновку про наявність підстав для залишення її без руху.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 03.11.2023 позовну заяву Акціонерного товариства "Сумиобленерго" залишено без руху, позивачу встановлено строк для усунення недоліків позовної заяви.

06.11.2023 до суду від представника позивача надійшла заява про усунення недоліків позовної заяви, якою зазначені в ухвалі суду від 03.11.2023 недоліки були усунуті.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 08.11.2023 прийнято позовну заяву до розгляду та відкрито провадження у справі, призначено підготовче судове засідання у справі на 29.11.2023.

Даною ухвалою, суд у відповідності до ст. 165, 166 Господарського процесуального кодексу України встановив відповідачам строк для подання відзиву на позов та заперечень на відповіді на відзив, а позивачу строк для подання відповіді на відзив.

23.11.2023 від Приватного акціонерного товариства "Національна енергетична компанія "Укренерго" надійшов відзив на позовну заяву. в котрому проти задоволення позовних вимог заперечує повністю із підстав їх необґрунтованості та безпідставності.

28.11.2023 від Акціонерного товариства "Сумиобленерго" до суду надійшла відповідь на відзив.

01.12.2023 відповідачем подано заперечення на відповідь на відзив.

14.12.2023позивачем подано пояснення на заперечення відповідача на відповідь на відзив.

Протокольною ухвалою суду від 20.12.2023 суд закрив підготовче провадження та за погодженням із сторонами призначив справу до судового розгляду по суті на 24.01.2024.

У судовому засіданні з розгляду справи по суті оголошено перерву до 07.02.2024.

У судове засідання 07.02.2024 з`явився представник позивача та підтримав позовні вимоги в повному обсязі, просив їх задовольнити. Представник відповідача у судовому засіданні проти задоволення позову заперечив, просив у задоволенні позову відмовити.

У судовому засіданні 07.02.2024 на підставі ст. 240 Господарського процесуального кодексу України проголошено вступну та резолютивну частини рішення.

Дослідивши матеріали справи, розглянувши подані документи і матеріали, всебічно і повно з`ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, заслухавши пояснення представника позивача, враховуючи, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Суд встановив наступні обставини справи та надав їм правову оцінку, вважає що позов не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Згідно рішення Загальних зборів від 16.04.2020 змінено найменування Публічного акціонерного товариства "Сумиобленерго" на АКЦІОНЕРНЕ ТОВАРИСТВО "СУМИОБЛЕНЕРГО", а також змінено тип акціонерного товариства з публічного на приватне. АКЦІОНЕРНЕ ТОВАРИСТВО "СУМИОБЛЕНЕРГО" є новим найменуванням Публічного акціонерного товариства "Сумиобленерго". АКЦІОНЕРНЕ ТОВАРИСТВО "СУМИОБЛЕНЕРГО" по всьому майну, правам та обов`язкам є правонаступником Публічного акціонерного товариства "Сумиобленерго", витяг із Статуту додається.

АКЦІОНЕРНЕ ТОВАРИСТВО "СУМИОБЛЕНЕРГО" (далі - Позивач) є оператором системи розподілу електричної енергії, яке діє на підставі ліцензії на право провадження господарської діяльності з розподілу електричної енергії, виданої відповідно до постанови Національної комісії, що здійснює державне регулювання у сферах енергетики та комунальних послуг № 1445 від 16.11.2018, і проводить свою господарську діяльність з надання послуг з розподілу електричної енергії на території Сумської області, копія якої додається до позовної заяви.

Приватне акціонерне товариство "Національна енергетична компанія "Укренерго" (далі - Відповідач) є оператором системи передачі, яке діяло на підставі ліцензії АЕ № 288299 від 23.07.2014, а з 17.12.2021 діє на підставі ліцензії з передачі електричної енергії № 2624, яка розміщена на офіційному сайті Національної комісії, що здійснює державне регулювання у сферах енергетики та комунальних послуг (далі - НКРЕКП), за посиланням https://www.nerc.gov.ua/acts/pro-vidachu-licenziyiz-peredachi-elektrichnoyi-energiyi-nek-ukrenergo.

Згідно п. 11 ч. 3 ст. 46 Закону Позивач зобов`язаний укладати договори, які є обов`язковими для здійснення діяльності на ринку електричної енергії, та виконувати умови таких договорів.

Відповідно п. 8.1.2 гл. 8.1 розд. VIII Кодексу систем розподілу, який затверджений постановою НКРЕКП № 310 від 14.03.2018, Позивач повинен виконувати вимоги та правила щодо диспетчерського управління, що визначаються Кодексом системи передачі.

Згідно з абз. 1 п. 1.2 гл.1 розд. XI Кодексу системи передачі, який затверджений постановою НКРЕКП № 309 від 14.03.2018 (далі - КСП), послуги з передачі електричної енергії та з диспетчерського (оперативно-технологічного) управління надаються на договірних засадах на основі типових договорів згідно з порядком, визначеним цим Кодексом.

У відповідності до п. 1.3 гл.1 розд. XI КСП доступ до системи передачі надається Користувачу лише на підставі укладеного договору про надання послуг з передачі електричної енергії. Діяльність на ринку електричної енергії без укладення договору про надання послуг з диспетчерського (оперативно-технологічного) управління у випадках, передбачених цим Кодексом, не допускається.

Відповідно п. 6.2 гл. 6 розд. XI КСП Позивач не може здійснювати свою діяльність на ринку електричної енергії до укладення договору про надання послуг з диспетчерського (оперативно-технологічного) управління.

Згідно ч. 4 ст. 33 Закону Відповідач надає послуги з передачі електричної енергії та послуги з диспетчерського (оперативно-технологічного) управління учасникам ринку на підставі договорів, укладених на основі типових договорів про надання послуг з передачі електричної енергії та про надання послуг з диспетчерського (оперативно-технологічного) управління.

Обґрунтовуючи наявність підстав для звернення до суду, Позивач вказує, що він зобов`язаний укласти з Відповідачем договір про надання послуг з диспетчерського (оперативно- технологічного) управління і не може від нього відмовитися.

27.06.2019 між Позивачем та Відповідачем було укладено договір про надання послуг з диспетчерського (оперативно-технічного) управління № 0511-03041 (далі - Договір).

17.09.2021 між Позивачем та Відповідачем було укладено додаткову угоду № 4 до Договору, згідно якої було змінено текст Договору.

Пунктом 6.1 Договору в редакції додаткової угоди № 4 від 17.09.2021 передбачено, що за внесення платежів, передбачених пунктом 2.5 цього Договору, з порушенням термінів Позивач сплачує Відповідачу пеню у розмірі 0,1 % від суми боргу за кожен день прострочення платежу, ураховуючи день фактичної оплати. Сума пені (без ПДВ) зазначається у платіжному документі окремим рядком.

Позивач з даним пунктом Договору не погоджується і вважає його таким, що не відповідає чинному законодавству України.

Так, відповідно ч. 2 ст. 343 Господарського кодексу України платник грошових коштів сплачує на користь одержувача цих коштів за прострочку платежу пеню в розмірі, шо встановлюється за згодою сторін, але не може перевищувати подвійної облікової ставки Національного банку України, що діяла у період, за який сплачується пеня.

Згідно ст. З Закону України "Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов`язань" розмір пені, передбачений статтею 1 цього Закону, обчислюється від суми простроченого платежу та не може перевищувати подвійної облікової ставки Національного банку України, що діяла у період, за який сплачується пеня.

Зазначені норми Господарського кодексу України та Закону України "Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов`язань" містять імперативну вказівку щодо максимального розміру пені, яка не може перевищувати подвійну облікову ставку Національного банку України, але п. 6.1 Договору в редакції додаткової угоди № 4 від 17.09.2021 суперечить зазначеним нормам.

Отже, з тверджень Позивача вбачається, що в момент укладення додаткової угоди № 4 від 17.09.2021 до Договору, Позивач не міг відмовитися від її укладення рівно як і від укладення самого Договору, а Відповідач користуючись своїм монопольним становищем на ринку електричної енергії навмисно нав`язав Позивачу п. 6.1 Договору в редакції додаткової угоди № 4 від 17.09.2021, який не відповідає вищевказаному чинному законодавству України, чим порушив право Позивача на правильність нарахування і розрахунку пені у відповідності до вищевказаного діючого законодавства України, що і стало підставою для звернення до суд із позовом.

Згідно зі ст. 526 ЦК України та ст. 193 ГК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Частиною 1 статті 612 ЦК України передбачено, що боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом.

Відповідно до ст. 549 ЦК України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання. Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання.

Відповідно до ч. 1 ст. 653 цього Кодексу у разі зміни договору зобов`язання сторін змінюються відповідно до змінених умов щодо предмета, місця, строків виконання тощо.

Статтею 12 ГК України передбачено, що держава для реалізації економічної політики, виконання цільових економічних та інших програм і програм економічного і соціального розвитку застосовує різноманітні засоби і механізми регулювання господарської діяльності. Основними засобами регулюючого впливу держави на діяльність суб`єктів господарювання є, зокрема, регулювання цін і тарифів; надання інвестиційних, податкових та інших пільг; надання дотацій, компенсацій, цільових інновацій та субсидій.

Статтею 628 ЦК України визначено, що зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства. Сторони мають право укласти договір, в якому містяться елементи різних договорів (змішаний договір). До відносин сторін у змішаному договорі застосовуються у відповідних частинах положення актів цивільного законодавства про договори, елементи яких містяться у змішаному договорі, якщо інше не встановлено договором або не випливає із суті змішаного договору.

Відповідно до ст. 638 ЦК України договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.

Відповідно до ст. 180 ГК України зміст господарського договору становлять умови договору, визначені угодою його сторін, спрямованою на встановлення, зміну або припинення господарських зобов`язань, як погоджені сторонами, так і ті, що приймаються ними як обов`язкові умови договору відповідно до законодавства. Господарський договір вважається укладеним, якщо між сторонами у передбачених законом порядку та формі досягнуто згоди щодо усіх його істотних умов. Істотними є умови, визнані такими за законом чи необхідні для договорів даного виду, а також умови, щодо яких на вимогу однієї із сторін повинна бути досягнута згода.

Судом встановлено, що при укладенні між позивачем та відповідачем договору №0511-03041/2706/21 від 27.06.2019 та додаткової угоди №4 від 17.09.2021 до договору, останніми було погоджено предмет, ціну, порядок та умови проведення розрахунків, відповідальність сторін та інші умови відповідно до статті 265 Господарського кодексу України, статей 655, 712 Цивільного кодексу України.

Статтею 627 ЦК України передбачено, що сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Суд звертає увагу, що сторони при укладенні спірної додаткової угоди №4 від 17.09.2021 до договору були вільні у виборі контрагентів та визначенні умов договору, на свій розсуд приймали даний правочин на певних встановлених умовах, узгодили ці умови, підписавши договір №0511-03041/2706/21 від 27.06.2019 та додаткову угоду №4 від 17.09.2021 до договору, а тому всі умови спірного додаткової угоди договору з моменту його укладення стають однаково обов`язковими для виконання сторонами.

Відповідно до ст. 629 ЦК України договір є обов`язковим для виконання сторонами.

Статтею 6 ЦК України передбачено, що сторони мають право врегулювати у договорі, який передбачений актами цивільного законодавства, свої відносини, які не врегульовані цими актами. Сторони в договорі можуть відступити від положень актів цивільного законодавства і врегулювати свої відносини на власний розсуд. Сторони в договорі не можуть відступити від положень актів цивільного законодавства, якщо в цих актах прямо вказано про це, а також у разі, якщо обов`язковість для сторін положень актів цивільного законодавства випливає з їх змісту або із суті відносин між сторонами. (частини 2-3)

Отже, якщо сторонами договору досягнуто домовленості з усіх його умов, у тому числі щодо предмету, ціни, строку виконання зобов`язання, то такі умови повинні виконуватись сторонами з моменту досягнення домовленості, тобто з моменту підписання договору.

Так, за змістом статті 199 ГК України виконання господарського зобов`язання забезпечується заходами захисту прав та відповідальності учасників господарських відносин, передбаченими цим Кодексом та іншими законами. За погодженням сторін можуть застосовуватися передбачені законом або такі, що йому не суперечать, види забезпечення виконання зобов`язань, які звичайно застосовуються у господарському (діловому) обігу.

За порушення у сфері господарювання учасники господарських відносин несуть господарсько-правову відповідальність шляхом застосування до правопорушників господарських санкцій на підставах і в порядку, передбачених ГК України, іншими законами та договором (ч. 2 ст. 193, ч. 1 ст. 216 та ч. 1 ст. 218 ГК України).

Господарськими санкціями визнаються заходи впливу на правопорушника у сфері господарювання, в результаті застосування яких для нього настають несприятливі економічні та/або правові наслідки. У сфері господарювання застосовуються такі види господарських санкцій: відшкодування збитків; штрафні санкції; оперативно-господарські санкції (ч. 1 та 2 ст. 217 ГК України). Штрафними санкціями відповідно до частини 1 ст. 230 ГК України визнаються господарські санкції у вигляді грошової суми (неустойка, штраф, пеня), яку учасник господарських відносин зобов`язаний сплатити у разі порушення ним правил здійснення господарської діяльності, невиконання або неналежного виконання господарського зобов`язання.

Відповідно до ст. 549 ЦК України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання. Штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов`язання. Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання.

Відповідно до ч. 2 ст. 551 ЦК України, якщо предметом неустойки є грошова сума, її розмір встановлюється договором або актом цивільного законодавства.

Право встановити в договорі розмір та порядок нарахування штрафу надано сторонам ч. 4 статті 231 ГК України.

Частиною 4 статті 231 ГК України передбачено, що у разі якщо розмір штрафних санкцій законом не визначено, санкції застосовуються в розмірі, передбаченому договором. При цьому розмір санкцій може бути встановлено договором у відсотковому відношенні до суми невиконаної частини зобов`язання або у певній, визначеній грошовій сумі, або у відсотковому відношенні до суми зобов`язання незалежно від ступеня його виконання, або у кратному розмірі до вартості товарів (робіт, послуг).

Тобто, законодавством передбачено як право сторін встановити у договорі розмір неустойки, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання (пеню), так і застосувати погоджені у договорі штрафні санкції у певному розмірі, обрахованому від суми зобов`язання, але незалежно від його виконання, оскільки така санкція нараховуватиметься за порушення іншого зобов`язання, тобто, погодивши таким чином саме базу для розрахунку згаданої санкцій (штрафу).

Що і було сторонами у даному випадку погоджено Пунктом 6.1 Договору в редакції додаткової угоди № 4 від 17.09.2021, а саме, погоджено, що за внесення платежів, передбачених пунктом 2.5 цього Договору, з порушенням термінів Позивач сплачує Відповідачу пеню у розмірі 0,1 % від суми боргу за кожен день прострочення платежу, ураховуючи день фактичної оплати. Сума пені (без ПДВ) зазначається у платіжному документі окремим рядком.

Отже, сторони в даному випадку не вийшли за межі закону, а саме скористалися наданим їх законодавцем правом врегулювати у Договорі правовідносини щодо визначення що саме є порушенням умов Договору та нарахування за ці окремі порушення пені.

З огляду на наведене у суду відсутні підстави вважати, що у Договорі було сторонами неправомірно передбачено нарахування пені (п. 6.1 Договору).

Суд зауважує, що покладення відповідальності у вигляді пені не є порушенням приписів цивільного та господарського законодавства, а тому не може бути підставою для визнання недійсними спірних умов Договору.

Окрім того суд враховує заперечення відповідача, що наведені у відзиві стосовного того, що листом від 09.12.2021 №01/56874 НЕК «УКРЕНЕРГО» направлено для підписання на адресу AT «Сумиобленерго» проекти додаткових угод до договору про надання послуг з передачі електричної енергії та до договору про надання послуг з диспетчерського (оперативно-технологічного) управління.

Окрім того, як встановлено судом, Постановою №2027 внесено зміни, зокрема, і до пункту 6.1. типової форми договору про надання послуг з диспетчерського (оперативно- технологічного) управління та викладено його у такій редакції: « 6.1. За внесення платежів, передбачених главою 2 цього Договору, з порушенням термінів Користувач сплачує Виконавцю пеню в розмірі 0,1 % від суми боргу за кожен день прострочення платежу, але не більше подвійної облікової ставки Національного банку України. Оплата пені здійснюється за окремим рахунком».

Проте, за твердженням відповідача, листом від 28.12.2021 №52/20609 AT «Сумиобленерго» повернуло на адресу НЕК «УКРЕНЕРГО» підписаною зі своєї сторони лише додаткову угоду до договору про надання послуг з передачі електричної енергії.

Водночас, додаткову угоду до договору про надання послуг з диспетчерського (оперативно-технологічного) управління підписаною на адресу НЕК «УКРЕНЕРГО» повернуто не було.

Із зазначеного вбачається, що AT «Сумиобленерго» мало можливість ще у 2021 році внести зміни до оскаржуваного пункту 6.1. договору та обмежити розмір пені подвійною обліковою ставкою НБУ, але проігнорувало пропозицію НЕК «УКРЕНЕРГО» привести договір відповідно до типової форми із внесеними змінами постановою №2027.

Окрім того, постановою НКРЕКП від 30.09.2022 №1234 (далі - постанова №1234) договір про надання послуг з диспетчерського (оперативно-технологічного) управління викладено в новій редакції.

З метою приведення договірних відносин відповідно до типової форми договору із внесеними змінами постановою №1234 між сторонами укладено додаткову угоду до договору від 13.04.2023, якою оскаржуваний пункт 6.1. договору викладено у такій редакції: « 6.1. За внесення платежів, передбачених главою 2 цього Договору, з порушенням термінів Користувач сплачує Виконавцю пеню в розмірі 0,1 % від суми боргу за кожен день прострочення платежу, але не більше подвійної облікової ставки Національного банку України. Оплата пені здійснюється за окремим рахунком».

Отже, станом на дату звернення AT «Сумиобленерго» до суду, договором у чинній редакції обмежено суму пені подвійною обліковою ставкою НБУ, як наслідок позивач звернувся до суду з позовними вимогами за відсутності порушення його прав та інтересів.

При цьому, суд зауважує, що принцип змагальності (ст. 13 ГПК України) та принцип рівності сторін (ст. 7 ГПК України), які тісно пов`язані між собою, є основоположними компонентами концепції "справедливого судового розгляду" у розумінні п. 1 ст. 6 Конвенції. Вони вимагають "справедливого балансу" між сторонами: кожній стороні має бути надана розумна можливість представити свою справу за таких умов, що не ставлять її чи його у явно гірше становище порівняно з протилежною стороною.

Обов`язок доказування і подання доказів розподілений ст. 74 ГПК України між сторонами таким чином, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

З огляду на вищевикладене, та враховуючи те, що цивільне законодавство саме обмежується презумпцією добросовісності та розумності поведінки особи при укладенні угоди, судом при вирішенні даного спору враховано узгоджені обома сторонами у визначеному законом порядку умови Договору, який в силу приписів ст. 11 ЦК України є підставою виникнення між сторонами спору певних прав та обов`язків, виконання і дотримання яких відповідає приписам ст. 526 ЦК України, і суд дійшов висновку що узгоджені умови Договору виключали необ`єктивні (неупереджені, несправедливі) дії сторін зобов`язання стосовно одна одної, зокрема, враховуючи наведені вище обґрунтування, що покладення відповідальності у вигляді пені та штрафу не є порушенням приписів цивільного та господарського законодавства.

При аналізі наведених вище умов Договору у сукупності з положенням чинного законодавства суд враховував правові позиції Верховного Суду, викладені у постановах від 12.09.2018 № 922/184/17 та від 04.04.2019 № 914/2668/17.

Отже, статтею 215 ЦК України визначенні підстави недійсності правочину, і виходячи з її положень правочин може бути визнаний недійсним лише з підстав, визначених законом, та із застосуванням наслідків недійсності, передбачених законом.

Позивачем у даній справі не доведено наявність підстав, передбачених ст. 215 ЦК України, з якими закон пов`язує недійсність правочину (зокрема, оспорюваної його окремої його частини - п.6.1 Договору), а також не доведено належними доказами порушення прав та інтересів Позивача укладанням спірних умов Договору, враховуючи його волевиявлення при укладенні Договору погодитися на такі визначені Договором умови щодо підстав та порядку застосування штрафних санкцій (пені).

Позивач, реалізуючи право на судовий захист і звертаючись до суду з позовом про визнання недійсним правочину, стороною якого він є, зобов`язаний довести (підтвердити) в установленому законом порядку, яким чином оспорюваний ним договір порушує (зачіпає) його права та законні інтереси, а суд має перевірити доводи та докази, якими позивач обґрунтовує свої вимоги, і вирішити питання про наявність чи відсутність підстав для правового захисту позивача.

Порушенням розуміється такий стан суб`єктивного права, за якого воно зазнало протиправного впливу з боку правопорушника внаслідок чого суб`єктивне право особи зменшилося або зникло як таке. Порушення права пов`язане з позбавленням можливості здійснити, реалізувати своє право повністю або частково.

Враховуючи зазначене, суд дійшов висновку, що включення в договір умов щодо застосування до позивача як користувача за договором відповідальності за прострочення розрахунків за договором (пені), можливість застосування якої прямо передбачена наведеними нормами ЦК України, не суперечить вимогам законодавства, не є підставою для визнання недійсними оспорюваних умов договору. Позивач не надав жодних доказів порушення його прав або законних інтересів внаслідок включення в договір умов щодо застосування до позивача як користувача за договором відповідальності за прострочення розрахунків за договором (пені).

Таким чином, суд дійшов обґрунтованого висновку про те, що позивачем не доведено порушення оспорюваним о Пунктом 6.1 Договору в редакції додаткової угоди № 4 від 17.09.2021 прав позивача, всупереч вимогам статей 203, 515, 516 ЦК України, у зв`язку з чим відсутні підстави для визнання його недійсним відповідно до частини 1 статті 215 ЦК України.

Суд зазначає, що обов`язком сторін у господарському процесі є доведення суду тих обставин, на які вони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень.

Так, за змістом положень статті 74 Господарського процесуального кодексу України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. У разі посилання учасника справи на невчинення іншим учасником справи певних дій або відсутність певної події, суд може зобов`язати такого іншого учасника справи надати відповідні докази вчинення цих дій або наявності певної події. У разі ненадання таких доказів суд може визнати обставину невчинення відповідних дій або відсутності події встановленою. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи, крім витребування доказів судом у випадку, коли він має сумніви у добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обов`язків щодо доказів.

Згідно зі статтею 86 Господарського процесуального кодексу України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також вірогідність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Відповідно до частини першої статті 74 Господарського процесуального кодексу України належними є докази, на підставі яких можна встановити обставини, які входять до предмета доказування.

Необхідність доводити обставини, на які учасник справи посилається як на підставу своїх вимог і заперечень в господарському процесі, є складовою обов`язку сприяти всебічному, повному та об`єктивному встановленню усіх обставин справи, що передбачає, зокрема, подання належних доказів, тобто таких, що підтверджують обставини, які входять у предмет доказування у справі, з відповідним посиланням на те, які обставини цей доказ підтверджує.

Аналогічна правова позиція викладена у постановах Верховного Суду від 05.02.2019 у справі №914/1131/18, від 26.02.2019 у справі №914/385/18, від 10.04.2019 у справі № 04/6455/17, від 05.11.2019 у справі №915/641/18.

При цьому, одним з основних принципів господарського судочинства є принцип змагальності.

Названий принцип полягає в тому, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається на підтвердження чи заперечення вимог.

Принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин справи. Цей принцип передбачає покладання тягаря доказування на сторони. Одночасно цей принцип не передбачає обов`язку суду вважати доведеною та встановленою обставину, про яку сторона стверджує. Така обставина підлягає доказуванню таким чином, аби задовольнити, як правило, стандарт переваги більш вагомих доказів, тобто коли висновок про існування стверджуваної обставини з урахуванням поданих доказів видається більш вірогідним, ніж протилежний (близька за змістом правова позиція викладена у постановах Верховного Суду від 18.11.2019 зі справи № 902/761/18, від 20.08.2020 зі справи № 914/1680/18).

Судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню господарського судочинства. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи.

Вимоги, як і заперечення на них, за загальним правилом обґрунтовуються певними обставинами та відповідними доказами, які підлягають дослідженню, зокрема, перевірці та аналізу. Все це має бути проаналізовано судом як у сукупності (в цілому), так і кожен доказ окремо, та відображено у судовому рішенні.

Суд зазначає, що необхідною умовою для визнання господарського договору недійсним як такого, що завідомо суперечить інтересам держави і суспільства (частина 1 статті 207 Господарського кодексу України), є наявність наміру хоча б у однієї з сторін щодо настання відповідних наслідків. Для прийняття рішення зі спору необхідно встановлювати, у чому конкретно полягала завідомо суперечна інтересам держави і суспільства мета укладення господарського договору, якою із сторін і в якій мірі виконано зобов`язання, а також наявність наміру у кожної із сторін. Наявність такого наміру у сторін (сторони) означає, що вони (вона), виходячи з обставин справи, усвідомлювали або повинні були усвідомлювати протиправність договору, що укладається, і суперечність його мети інтересам держави і суспільства та прагнули або свідомо допускали настання протиправних наслідків. Намір юридичної особи визначається як намір тієї посадової або іншої фізичної особи, яка підписала договір, маючи на це належні повноваження. За відсутності останніх наявність наміру у юридичної особи не може вважатися встановленою.

Питання про вірогідність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.

Позивач не довів належними та допустимими доказами свою правову позицію.

Приймаючи до уваги наведене вище у сукупності, суд зазначає, що Акціонерним товариством "Сумиобленерго" не доведено наявності у позивача порушеного права чи інтересу в результаті укладення спірного правочину, що є передумовою для звернення з позовом до суду, а позовні вимоги належним чином не обґрунтовані, не відповідають фактичним обставинам справи, не доведені належними доказами у справі та спростовані відповідачем у встановленому законом порядку.

З огляду на викладене, господарський суд дійшов висновку, що позовні вимоги Акціонерного товариства "Сумиобленерго" є такими, що задоволенню не підлягають. Решта доводів учасників процесу, їх письмових пояснень, поданих до матеріалів справи документів та наданих усних пояснень представників сторін були ретельно досліджені судом, і наведених вище висновків суду не спростовують.

Судовий збір за розгляд справи відповідно до ст. 129 ГПК України покладається на позивача.

Керуючись ст. ст. 73-74, 76-79, 86, 129, 233, 237-238 Господарського процесуального кодексу України, Господарський суд міста Києва, -

ВИРІШИВ:

У задоволенні позовних вимог - відмовити повністю.

Рішення набирає законної сили відповідно до ст. 241 ГПК України та може бути оскаржено у порядку і строк, встановлені ст. 254, 256, 257 ГПК України.

Дата складання та підписання повного тексту рішення 19.02.2024

Суддя М.О. Лиськов