РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

м. Київ

15.02.2024Справа № 910/9236/15

Господарський суд міста Києва у складі: головуючої судді Ващенко Т.М., суддів: Князькова В.В., Карабань Я.А., при секретарі судового засідання Шаповалову А.М., розглянувши справу

за позовом Акціонерного товариства "Оператор газорозподільної системи "Сумигаз" (м. Суми)

до Акціонерного товариства "Національна акціонерна компанія "Нафтогаз України" (м. Київ)

про визнання договору укладеним,

Представники сторін:

Від позивача: не з`явився

Від відповідача: Голець Г.В.

ОБСТАВИНИ СПРАВИ:

Публічне акціонерне товариство по газопостачанню та газифікації "Сумигаз" (далі - позивач) звернулось до Господарського суду міста Києва з позовом до Публічного акціонерного товариства Національної акціонерної компанії "Нафтогаз України" (далі - відповідач) про визнання договору на експлуатацію складових Єдиної газотранспортної системи України (між власниками та газотранспортними або газорозподільними підприємствами) укладеним в редакції позивача.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 14.04.2015 порушено провадження у справі №910/9236/15 та призначено її до розгляду на 12.05.2015.

У судовому засіданні 12.05.2015 на підставі ч. 3 ст. 77 Господарського процесуального кодексу України судом оголошено перерву до 02.06.2015.

У судовому засіданні 02.06.2015 на підставі ч. 3 ст. 77 Господарського процесуального кодексу України судом оголошено перерву до 30.06.2015.

Ухвалою Господарського суду м. Києва від 10.06.2015 продовжено строк вирішення спору у справі № 910/9236/15 на п`ятнадцять днів.

Ухвалою Господарського суду м. Києва від 30.06.2015 у справі № 910/9236/15 призначено колегіальний розгляд справи.

Згідно довідки про автоматичний розподіл справ між суддями (повторний розподіл) визначено для розгляду справи № 910/9236/15 колегію суддів у наступному складі: головуючий суддя - Ващенко Т.М., судді - Князьков В.В. та Карабань Я.А.

Ухвалою Господарського суду м. Києва від 01.07.2015 прийнято справу № 910/9236/15 до свого провадження, та призначено її до розгляду на 20.08.2015.

У судовому засіданні 20.08.2015 на підставі ч. 3 ст. 77 Господарського процесуального кодексу України судом оголошено перерву до 17.09.2015.

Представник відповідача в судовому засіданні 17.09.2015 подав клопотання про зупинення провадження у справі № 910/9236/15 до вирішення іншої, пов`язаної з нею справи № 826/14779/15, яка розглядається Окружним адміністративним судом міста Києва.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 17.09.2015 провадження у справі №910/9236/15 зупинено до вирішення іншої, пов`язаної з нею справи № 826/14779/15, яка розглядається Окружним адміністративним судом міста Києва.

У відповідь на запит Господарського суду міста Києва від 26.09.2023 Окружний адміністративний суд міста Києва повідомив про те, що ухвалою Київського апеляційного адміністративного суду від 09.06.2016, залишеною без змін постановою Верховного Суду від 04.09.2019, адміністративний позов Національної акціонерної компанії "Нафтогаз України" залишено без розгляду.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 07.11.2023 поновлено провадження у справі №910/9236/15, її розгляд вирішено здійснювати за правилами загального позовного провадження та призначено підготовче засідання на 14.12.2023.

11.12.2023 до суду надійшло клопотання відповідача про закриття провадження у справі у зв`язку з відсутністю предмета спору.

13.12.2023 позивачем подано клопотання про відкладення розгляду справи, яке обґрунтовано участю його представника Сіденко Людмили Вікторівни в судових засіданнях Господарського суду Сумської області, які призначено на 14.12.2023.

14.12.2023 суд без виходу до нарадчої кімнати постановив ухвалу про оголошення перерви в підготовчому засіданні до 18.01.2024 о 12:00 год.

17.01.2024 позивачем подано клопотання про відкладення розгляду справи, яке обґрунтовано участю його представника Сіденко Людмили Вікторівни в судових засіданнях Господарського суду Сумської області, які призначено на 18.01.2024.

На час призначеного на 18.01.2024 підготовчого засідання на всій території України було оголошено повітряну тривогу. Після відбою повітряної тривоги представники сторін не з`явились у підготовче засідання.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 18.01.2024 відмовлено в задоволенні клопотання позивача від 17.01.2023 про відкладення розгляду справи, закрито підготовче провадження та призначено справу до судового розгляду по суті на 15.02.2024.

Означена ухвала вручена позивачу 19.01.2024 шляхом доставки до його електронного кабінету, що підтверджується відповідним повідомленням.

У судове засідання 15.02.2024 позивач явку свого повноважного представника не забезпечив, про причини неявки суд не повідомив, що, відповідно до ст. 202 Господарського процесуального кодексу України, не перешкоджає вирішенню даної справи.

Представник відповідача у судовому засіданні 15.02.2024 проти задоволення позову заперечив з огляду на його безпідставність, а також підтримав раніше подане клопотання про закриття провадження у справі.

Судом встановлено, що рішенням загальних зборів акціонерів Публічного акціонерного товариства по газопостачанню та газифікації "Сумигаз" від 17.04.2019 найменування позивача змінено на Акціонерне товариство "Оператор газорозподільної системи "Сумигаз"; постановою Кабінету Міністрів України від 06.03.2019 № 226 "Деякі питання акціонерного товариства "Національна акціонерна компанія "Нафтогаз України" найменування відповідача було змінено на Акціонерне товариство "Національна акціонерна компанія "Нафтогаз України", про що внесено відомості до Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань.

У зв`язку із цим судом зазначаються чинні найменування сторін.

15.02.2024 суд, по виходу з нарадчої кімнати, проголосив вступну та резолютивну частину рішення та повідомив, що повне рішення буде складено у термін, передбачений ч. 6 ст. 233 ГПК України.

Розглянувши подані документи і матеріали, заслухавши пояснення представника відповідача, всебічно і повно з`ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги та заперечення проти них, об`єктивно оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, Господарський суд міста Києва, -

ВСТАНОВИВ:

Публічне акціонерне товариство по газопостачанню та газифікації "Сумигаз" (найменування змінено на Акціонерне товариство "Оператор газорозподільної системи "Сумигаз") було суб`єктом господарювання, основними видами діяльності якого є постачання та розподіл природного газу за регульованим тарифом, які проводяться згідно Статуту товариства та норм чинного законодавства на підставі виданих ліцензій: серії АЕ №295554 від 27.03.2015 на розподіл природного, нафтового газу і газу (метану) вугільних родовищ, серія АЕ №295555 від 27.03.2015 на постачання природного, нафтового газу та газу (метану) вугільних родовищ за регульованим тарифом.

Відповідно до п. 14 ч. 1 ст. 1 Закону України "Про засади функціонування ринку природного газу", який був чинним на час звернення позивача до суду з цим позовом, оператор Єдиної газотранспортної системи України (далі - оператор) - газотранспортне підприємство, на яке рішенням центрального органу виконавчої влади, що забезпечує формування державної політики в нафтогазовому комплексі, покладено функції оперативно-диспетчерського управління з видобутку, транспортування, зберігання та розподілу природного газу з метою забезпечення безперебійного та безаварійного газопостачання споживачів України.

Функції оператора Єдиної газотранспортної системи України закріплюються за суб`єктом господарювання, засновником та власником якого може бути виключно держава, у тому числі через Публічне акціонерне товариство "Національна акціонерна компанія "Нафтогаз України", або (у разі створення спільного підприємства) держава, у тому числі через Публічне акціонерне товариство "Національна акціонерна компанія "Нафтогаз України" (володіння не менше 51 відсотком корпоративних прав).

Тобто, відповідно до Закону України "Про засади функціонування ринку природного газу", Публічне акціонерне товариство "Національна акціонерна компанія "Нафтогаз України" (найменування змінено на Акціонерне товариство "Національна акціонерна компанія "Нафтогаз України") було оператором Єдиної газотранспортної системи України.

На замовлення та за кошти відповідача збудований газопровід до сіл Лаврове, Біж, Омелькове, Маршали Недригайлівського району Сумської області, який входить до складу Єдиної газотранспортної системи України (ЄГТСУ).

11.12.2013 позивач звернувся до відповідача з листом № 30/1772, в якому зазначив, що станом на 01.11.2013 між Публічним акціонерним товариством по газопостачанню та газифікації "Сумигаз" та Публічним акціонерним товариством "Національна акціонерна компанія "Нафтогаз України" відсутні дозволені законом договірні відносини, що врегульовують використання газорозподільних мереж, власником яких є відповідач, у зв`язку з чим просить останнього підписати договір на експлуатацію складових ЄГТСУ та один примірник повернути позивачу. Вказаний лист відповідачем залишено без відповіді.

Листом від 29.05.2014 № 04/315 позивач повторно звернувся до відповідача з проханням підписати договір на експлуатацію складових ЄГТСУ та один примірник договору повернути позивачу.

У відповідь на означений лист відповідач листом від 11.06.2014 повідомив, що компанія не має підстав приводити договірні відносини у відповідність до постанов НКРЕ від 07.03.2013 № 226, № 227, № 228.

Листами від 25.06.2014 № 04/867, від 30.09.2014 № 30/519 та 18.02.2015 № 30/242 позивач повідомляв відповідача про те, що з 01.01.2013 вступив у дію Закон України "Про засади функціонування ринку природного газу", згідно якого експлуатація газорозподільних мереж, які є складовими Єдиної газотранспортної системи України, здійснюються виключно газорозподільними підприємствами, а тому просив оформити направлений раніше договір експлуатації складових ЄГТСУ та додаткові угоди до договорів оренди, підписати, скріпити печатками та по одному примірнику кожного договору, додаткової угоди повернути на адресу позивача.

За твердженням позивача, відповідач безпідставно та неправомірно відмовляється від укладення договору про експлуатацію складових ЄГТСУ, що і зумовило його звернення до суду з даним позовом.

Як на підставу для визнання укладеним договору на експлуатацію складових ЄГТС позивач посилається на положення ч. 4 ст. 71 Закону України "Про засади функціонування ринку природного газу" та Постанови Національної комісії що здійснює державне регулювання у сфері енергетики "Про затвердження Типового договору на експлуатацію складових Єдиної газотранспортної системи України (між власниками та газотранспортними або газорозподільними підприємствами)" від 07.03.2013 № 228 (яка була чинною на час звернення позивача до суду).

Згідно зі ст. 11 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України) цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки. Підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема є договори та інші правочини; інші юридичні факти. Цивільні права та обов`язки можуть виникати безпосередньо з актів цивільного законодавства. У випадках, встановлених актами цивільного законодавства, цивільні права та обов`язки можуть виникати з рішення суду.

Частиною 1 ст. 173 Господарського кодексу України (далі - ГК України) передбачено, що господарським визнається зобов`язання, що виникає між суб`єктом господарювання та іншим учасником (учасниками) відносин у сфері господарювання з підстав, передбачених Господарським кодексом України, в силу якого один суб`єкт (зобов`язана сторона, у тому числі боржник) зобов`язаний вчинити певну дію господарського чи управлінсько-господарського характеру на користь іншого суб`єкта (виконати роботу, передати майно, сплатити гроші, надати інформацію тощо), або утриматися від певних дій, а інший суб`єкт (управнена сторона, у тому числі кредитор) має право вимагати від зобов`язаної сторони виконання її обов`язку.

За приписами ст. 174 ГК України господарські зобов`язання можуть виникати, зокрема, з господарського договору та інших угод, передбачених законом, а також з угод, не передбачених законом, але таких, які йому не суперечать.

Відповідно до ч. 4 ст. 71 Закону України "Про засади функціонування ринку природного газу" власники складових Єдиної газотранспортної системи України зобов`язані забезпечити надійну та безпечну експлуатацію Єдиної газотранспортної системи України згідно з вимогам законодавства та правилами технічної експлуатації. У разі невиконання зазначених вимог власники складових Єдиної газотранспортної системи України зобов`язані передати належні їм складові Єдиної газотранспортної системи України у власність, господарське відання чи користування газотранспортному або газорозподільному підприємству чи укласти з газотранспортним або газорозподільним підприємством договір про експлуатацію таких складових.

Затвердження Типового договору на експлуатацію складових ЄГТС відповідно до ст. 15 Закону України "Про засади функціонування ринку природного газу" віднесено до повноважень НКРЕ, керуючись якими остання Постановою від 07.03.2013 № 228 затвердила Типовий договір на експлуатацію складових ЄГТС.

Відповідно до ст. ст. 626, 638 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору.

Сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості (ст. 627 ЦК України).

Зміст договору згідно з ч. 1 ст. 628 ЦК України становлять (пункти), визначенні на розсуд сторін і погоджені ними та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Частиною 1 статті 187 ГК України встановлено, що спори, що виникають при укладанні господарських договорів за державним замовленням, або договорів, укладення яких є обов`язковим на підставі закону та в інших випадках, встановлених законом, розглядаються судом. Інші переддоговірні спори можуть бути предметом розгляду суду у разі якщо це передбачено угодою сторін або якщо сторони зобов`язані укласти певний господарський договір на підставі укладеного між ними попереднього договору.

Відповідно до ч. 3 ст. 179 ГК України укладення господарського договору є обов`язковим для сторін, якщо він заснований на державному замовленні, виконання якого є обов`язком для суб`єкта господарювання у випадках, передбачених законом, або існує пряма вказівка закону щодо обов`язковості укладення договору для певних категорій суб`єктів господарювання чи органів державної влади або органів місцевого самоврядування.

Колегія суддів Господарського суду міста Києва наголошує, що чинне законодавство не містить прямої вказівки щодо обов`язку відповідача укладати з позивачем виключно договори на експлуатацію належних відповідачу складових ЄГТС.

Відповідач, як власник складових ЄГТС, не обмежений законодавством у розпорядженні належними йому складовими ЄГТС шляхом укладання виключно договору на їх експлуатацію: такі складові можуть, зокрема, бути передані у користування або у господарське відання чи у власність газорозподільному/газопостачальному підприємству.

У той же час судом встановлено, що Закон України "Про засади функціонування ринку природного газу" втратив чинність 01.10.2015 на підставі Закону України "Про ринок природного газу".

Постанова НКРЕ від 07.03.2013 № 228 втратила чинність 27.11.2015 на підставі постанови Національної комісії, що здійснює державне регулювання у сферах енергетики та комунальних послуг від 30.09.2015 № 2494.

Введений в дію 01.10.2015 Закон України "Про ринок природного газу" (далі - Закон) не містить поняття "Єдина газотранспортна система України". Натомість відповідно до п. 16 ч. 1 ст. 1 Закону газотранспортні системи та газорозподільні системи є самостійними об`єктами газової інфраструктури.

Закон не передбачає будь-яких повноважень для Національної комісії, що здійснює державне регулювання у сферах енергетики та комунальних послуг (далі - НКРЕКП) щодо затвердження типових договорів на господарське відання, користування чи експлуатацію об`єктів газової інфраструктури.

Крім того, Закон не містить будь-яких вимог до власників об`єктів газової інфраструктури щодо обов`язкової передачі таких об`єктів у власність газотранспортному або газорозподільному підприємству або підписання з цими підприємствами договорів господарського відання, користування чи експлуатації за визначеними законодавством формами.

Також, в результаті анбандлінгу відбулося відокремлення діяльності з постачання та розподілу природного газу (ст. 39 Закону).

Судом встановлено, що відповідно до постанови НКРЕКП від 19.06.2017 № 814 позивач отримав ліцензію на розподіл природного газу в межах території міста Суми, Сумської області та села Мойка Краснокутського району Харківської області, та здійснював діяльність як оператор газорозподільної системи (далі - Оператор ГРМ) до 01.10.2023.

Постановою НКРЕКП від 29.09.2023 № 1774 позивачу зупинено дію ліцензії на право провадження господарської діяльності з розподілу природного газу, виданої відповідно до постанови Національної комісії, що здійснює державне регулювання у сферах енергетики та комунальних послуг, від 19.06.2017 № 814, у зв`язку з передачею цілісного майнового комплексу з розподілу природного газу іншому суб`єкту господарювання, який отримав відповідну ліцензію.

Таким чином, судом встановлено, що позивач з 01.10.2023 не здійснює ліцензійну діяльність з розподілу природного газу у зв`язку з зупиненням дії ліцензії та відсутністю засобів для здійснення ліцензійної діяльності.

Статтею 5 ГПК України встановлено, що здійснюючи правосуддя, господарський суд захищає права та інтереси фізичних і юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного права чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону.

Згідно з ч. 1 ст. 15, ч. 1 ст. 16 ЦК України та ст. 20 ГК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Відтак порушення, невизнання або оспорення суб`єктивного права є підставою для звернення особи за захистом свого права із застосуванням відповідного способу захисту. При цьому застосування певного способу судового захисту вимагає доведеності належними доказами сукупності в тому числі належності обраного способу судового захисту (адекватність наявному порушенню та придатність до застосування як передбаченого законодавством).

Під захистом цивільних прав розуміється передбачений законодавством засіб, за допомогою якого може бути досягнуте припинення, запобігання, усунення порушення права, його відновлення і (або) компенсація витрат, викликаних порушенням права.

Предметом позову є матеріально-правова вимога позивача до відповідача, а підставою - посилання на належне йому право, юридичні факти, що призвели до порушення цього права, та правове обґрунтування необхідності його захисту.

Обраний спосіб захисту має безпосередньо втілювати мету, якої прагне досягти суб`єкт захисту, тобто мати наслідком повне припинення порушення його прав та охоронюваних законом інтересів.

Статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод визнається право людини на доступ до правосуддя, а відповідно до статті 13 зазначеної Конвенції - на ефективний спосіб захисту прав, і це означає, що особа має право пред`явити в суді таку вимогу на захист цивільного права, яка відповідає змісту порушеного права та характеру правовідношення.

Водночас засіб захисту, що вимагається згаданою статтею повинен бути "ефективним" як у законі, так і на практиці, зокрема, у тому сенсі, щоб його використання не було ускладнене діями або недоглядом органів влади відповідної держави (п. 75 рішення Європейського суду з прав людини у справі "Афанасьєв проти України" від 05.04.2005, заява № 38722/02).

Як вже зазначено судом вище, Закон України "Про засади функціонування ринку природного газу" втратив чинність 01.10.2015, постанова НКРЕ від 07.03.2013 № 228 - 27.11.2015, а чинний Закон України "Про ринок природного газу" не містить поняття "Єдина газотранспортна система України", не передбачає будь-яких повноважень для НКРЕКП щодо затвердження типових договорів на господарське відання, користування чи експлуатацію об`єктів газової інфраструктури, як і будь-яких вимог до власників об`єктів газової інфраструктури щодо обов`язкової передачі таких об`єктів у власність газотранспортному або газорозподільному підприємству або підписання з цими підприємствами договорів господарського відання, користування чи експлуатації за визначеними законодавством формами.

Більше того, позивач з 01.10.2023 не здійснює ліцензійну діяльність з розподілу природного газу у зв`язку із зупиненням дії виданої йому ліцензії та відсутністю засобів для здійснення ліцензійної діяльності.

Згідно з частиною 1 статті 74 ГПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

За змістом статті 76 ГПК України належними є докази, на підставі яких можна встановити обставини, які входять в предмет доказування. Предметом доказування є обставини, які підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.

Водночас обставини, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування (стаття 77 ГПК України).

Положеннями ст. 86 ГПК України унормовано, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також вірогідність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Аналізуючи питання обсягу дослідження доводів учасників справи та їх відображення у судовому рішенні, суд першої інстанції спирається на висновки, що зробив Європейський суд з прав людини від 18.07.2006р. у справі "Проніна проти України", в якому Європейський суд з прав людини зазначив, що п.1 ст.6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі ст.6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи.

У рішенні Європейського суду з прав людини "Серявін та інші проти України" вказано, що усталеною практикою Європейського суду з прав людини, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (див. рішення у справі "Руїс Торіха проти Іспанії" (Ruiz Torija v. Spain) від 9 грудня 1994 року, серія A, N 303-A, п. 29). Хоча національний суд має певну свободу розсуду щодо вибору аргументів у тій чи іншій справі та прийняття доказів на підтвердження позицій сторін, орган влади зобов`язаний виправдати свої дії, навівши обґрунтування своїх рішень (див. рішення у справі "Суомінен проти Фінляндії" (Suominen v. Finland), N 37801/97, п. 36, від 1 липня 2003 року). Ще одне призначення обґрунтованого рішення полягає в тому, щоб продемонструвати сторонам, що вони були почуті. Крім того, вмотивоване рішення дає стороні можливість оскаржити його та отримати його перегляд вищестоящою інстанцією. Лише за умови винесення обґрунтованого рішення може забезпечуватись публічний контроль здійснення правосуддя (див. рішення у справі "Гірвісаарі проти Фінляндії" (Hirvisaari v. Finland), №49684/99, п. 30, від 27.09.2001).

Аналогічна правова позиція викладена у постанові від 13.03.2018 Верховного Суду по справі №910/13407/17.

Дослідивши зібрані в матеріалах справи докази та оцінивши їх в сукупності, з огляду на предмет та підстави позову, колегія суддів Господарського суду міста Києва дійшла висновку про неможливість задоволення позовних вимог у зв`язку з їх безпідставністю та необґрунтованістю, а тому також відсутні підстави для закриття провадження у справі у зв`язку з відсутністю предмета спору.

Судові витрати відповідно до ст. 129 Господарського процесуального кодексу України покладаються на позивача.

Керуючись ст. ст. 73, 74, 76-80, 86, 129, 165, 219, 231, 232, 233, 236-238, 240, 241 ГПК України, Господарський суд міста Києва

ВИРІШИВ:

В задоволенні позову відмовити повністю.

Рішення господарського суду набирає законної сили у відповідності до приписів ст. 241 Господарського процесуального кодексу України. Рішення господарського суду може бути оскаржене в порядку та строки, передбачені ст. ст. 253, 254, 256-259 ГПК України.

Повний текст рішення складено 16.02.2024.

Головуючий суддя Т.М. Ващенко

Суддя В.В. Князьков

Суддя Я.А. Карабань