УХВАЛА

08 лютого 2024 року

м. Київ

cправа № 924/408/21 (924/287/23)

Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного господарського суду:

Картере В.І. - головуючий, Огороднік К.М., Пєсков В.Г.,

за участю секретаря судового засідання Заріцької Т.В.,

представників учасників справи:

арбітражного керуючого Кучака Ю.Ф.: Лозовський В.М.,

ТОВ "ПМТЗ "Агропромтехніка": не з`явився,

ТОВ "ВКП "АТМ": Савченко О.В.,

ОСОБА_1 : Шустряк Я.В.,

MARUBENI CORPORATION (Корпорації "Марубені"): Дядюк Є.М.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні касаційну скаргу ліквідатора Товариства з обмеженою відповідальністю "Підприємство матеріально-технічного забезпечення Агропромтехніка"

на постанову Північно-західного апеляційного господарського суду від 07.11.2023 (колегія суддів у складі: Крейбух О.Г. - головуючий, Юрчук М.І, Коломис В.В.)

та рішення Господарського суду Хмельницької області від 11.07.2023 (суддя Субботіна Л.О.)

у справі №924/408/21(924/287/23)

за позовом арбітражного керуючого Кучака Юрія Федоровича

до 1) Товариства з обмеженою відповідальністю "Підприємство матеріально-технічного забезпечення "Агропромтехніка"; 2) Товариства з обмеженою відповідальністю "Виробничо-комерційне підприємство "АТМ"; 3) ОСОБА_1

про визнання недійсним договору купівлі-продажу від 01.06.2016, витребування нежитлової будівлі, визнання недійсним договору купівлі-продажу земельної ділянки від 01.06.2016, витребування земельної ділянки

у межах справи № 924/408/21

за заявою MARUBENI CORPORATION (Корпорації "Марубені"), Японія

до Товариства з обмеженою відповідальністю "Підприємство матеріально-технічного забезпечення "Агропромтехніка"

про банкрутство,

ВСТАНОВИВ:

Хід розгляду справи та стислий зміст позовних вимог

1. Ухвалою Господарського суду Хмельницької області від 06.05.2021 за заявою MARUBENI CORPORATION (Корпорації "Марубені", далі - Ініціюючий кредитор) відкрито провадження у справі про банкрутство Товариства з обмеженою відповідальністю "Підприємство матеріально-технічного забезпечення "Агропромтехніка" (далі - Боржник), введено процедуру розпорядження майном Боржника.

2. Постановою Господарського суду Хмельницької області від 07.12.2021 припинено процедуру розпорядження майном Боржника, визнано Боржника банкрутом, відкрито щодо нього ліквідаційну процедуру.

3. У межах зазначеної справи ліквідатор Боржника у березні 2023 року звернувся до господарського суду з позовом (з урахуванням заяви про зміну (доповнення) предмету позову) до Боржника, Товариства з обмеженою відповідальністю "Виробничо-комерційне підприємство "АТМ" (далі - Відповідач-2), ОСОБА_1 (далі - Відповідач-3) про:

- визнання недійсним договору купівлі-продажу від 01.06.2016, укладеного між Боржником і Відповідачем-2, посвідченого приватним нотаріусом Хмельницького міського нотаріального округу Нагорною Т.В. за реєстровим №462 (далі - Договір-1);

- витребування у Відповідача-3 у власність Боржника нежитлової будівлі загальною площею 264,2 м2, розташованої за адресою: АДРЕСА_1 (далі - Майно);

- визнання недійсним договору купівлі-продажу земельної ділянки від 01.06.2016, укладеного між Боржником і Відповідачем-2, посвідченого приватним нотаріусом Хмельницького міського нотаріального округу Нагорною Т.В. за реєстровим №463 (далі - Договір-2);

- витребування у Відповідача-3 у власність Боржника земельної ділянки площею 0,0484 га, розташованої за адресою: АДРЕСА_1, кадастровий номер :03:006:0047 (далі - Земельна ділянка).

4. Позов мотивовано тим, що спірні договори укладені між заінтересованими особами в період, коли діяльність Боржника була збитковою, за наявності невиконаних зобов`язань перед контрагентами, строк виконання яких настав, що свідчить про їх фраудаторність, укладення задля зменшення розміру його активів з метою виведення майна на користь пов`язаних осіб для унеможливлення задоволення вимог кредиторів за рахунок цього майна, що вказує на очевидну неправомірність та недобросовісність таких дій. Вимоги про витребування Майна і Земельної ділянки обґрунтовані посиланням на приписи статті 388 Цивільного кодексу України.

Стислий зміст рішення суду першої інстанції та постанови суду апеляційної інстанції

5. Рішенням Господарського суду Хмельницької області від 11.07.2023 у позові відмовлено.

6. Рішення мотивовано відсутністю підстав для застосування до спірних правовідносин положень статті 20 Закону України "Про відновлення платоспроможності боржника або визнання його банкрутом" (далі - Закон про банкрутство) та статті 42 Кодексу України з процедур банкрутства (далі - КузПБ) через укладення спірних договорів поза межами "підозрілого періоду".

7. Водночас місцевий господарський суд дійшов висновку про відсутність підстав для визнання спірних договорів фіктивними або фраудаторними, зважаючи на їх виконання сторонами та недоведення обставин вчинення їх з метою ухилення від виконання зобов`язань перед кредиторами.

8. З огляду на відмову в задоволенні позовних вимог про визнання недійсними спірних договорів та підтвердження правомірності вибуття спірного майна з власності Боржника, суд першої інстанції також відмовив у задоволенні позову про витребування майна в порядку статті 388 Цивільного кодексу України.

9. Постановою Північно-західного апеляційного господарського суду від 07.11.2023 рішення суду першої інстанції залишено без змін.

10. Постанову мотивовано тим, що ефективним способом захисту права власності Боржника, порушеного внаслідок вчинення фраудаторного правочину, є пред`явлення вимоги про витребування майна з чужого незаконного володіння; в той же час право власності на Майно зареєстроване за Відповідачем-3, а доводи щодо добросовісності/недобросовісності набуття Відповідачем-3 Майна відсутні у позовній заяві та апеляційній скарзі.

Стислий зміст вимог касаційної скарги та узагальнення доводів скаржника

11. Ліквідатор Боржника подав касаційну скаргу, в якій просить скасувати постанову суду апеляційної інстанції та рішення суду першої інстанції, ухвалити нове рішення про задоволення позову.

12. Касаційна скарга мотивована наявністю підстави касаційного оскарження, передбаченої пунктом 1 частини 2 статті 287 Господарського процесуального кодексу України, з посиланням на неврахування судами попередніх інстанцій висновків Верховного Суду щодо застосування статті 388 Цивільного кодексу України, викладених у постановах від 20.02.2020 у справі №922/719/16, від 08.12.2022 у справі №916/329/21(916/3073/21), від 28.11.2018 у справі №504/2864/13-ц, від 03.10.2018 у справі №906/1765/15, від 18.02.2021 у справі №Б-39/187-08, від 05.03.3020 у справі №916/3545/15, від 30.08.2023 у справі №712/9803/20(61-12639св22).

13. Скаржник зауважує на тому, що господарський суд апеляційної інстанції погодився з тим, що оскаржувані правочини суперечать пункту 6 частини 1 статті 3, частинам 3, 6 статті 13 Цивільного кодексу України як такі, що вчинені всупереч принципу добросовісності, внаслідок зловживання правом власності на шкоду кредиторам, тобто є фраудаторними.

14. Скаржник наголошує на тому, що звернення ліквідатора Боржника із заявою в порядку статті 388 Цивільного кодексу України є ефективним способом захисту порушених прав боржника, відповідає його повноваженням та не суперечить меті законодавства про банкрутство.

15. Скаржник вважає, що майно, яке вибуло з володіння власника на підставі правочину, який у подальшому рішенням суду визнаний недійсним, слід вважати таким, що вибуло з володіння власника поза його волею. Як наслідок за умови вибуття майна з володіння власника не з його волі не має значення питання добросовісності, оскільки за таких обставин майно витребовується і від добросовісного набувача.

16. На думку скаржника, вимога про визнання недійсним правочину, за яким майно вибуло з володіння боржника, тобто встановлення факту такого відчуження поза волею власника, взаємопов`язана з вимогою про витребування майна у останнього набувача в контексті ефективного захисту, позаяк кінцевою метою такого позову є саме повернення майна до ліквідаційної маси.

Узагальнений виклад позицій інших учасників справи

17. Відповідач-2 подав додаткові письмові пояснення, в яких просить касаційну скаргу залишити без задоволення, а оскаржені судові рішення - без змін.

18. Відповідач-2 зазначає про відсутність ознак фіктивності спірних договорів; відсутність у ліквідатора Боржника права на звернення до суду з позовною заявою через недотримання ним вимог частини 1 статті 42 КУзПБ; відсутність порушення прав позивача з боку відповідачів внаслідок укладення спірних договорів.

19. Також Відповідач-2 посилається на обрання ліквідатором Боржника неналежного способу захисту в цій справі, адже підстави для визнання недійсними спірних договорів відсутні через реєстрацію права власності на Майно за Відповідачем-3, у зв`язку з чим ефективним способом захисту права власності Боржника є пред`явлення вимоги про витребування майна з чужого незаконного володіння.

20. Водночас, на думку Відповідача-2, вимога про витребування Майна з чужого незаконного володіння також не підлягає задоволенню, оскільки Відповідач-3 є добросовісним набувачем й підстави для витребування у нього Майна відсутні.

21. Відповідач-2 наголошує, що позовна давність щодо заявлених у цій справі вимог спливла.

22. Крім того, Відповідач-2 подав клопотання про закриття касаційного провадження на підставі пункту 5 частини 1 статті 296 Господарського процесуального кодексу України. Клопотання мотивовано тим, що частина з перелічених у касаційній сказі судових рішень підтверджує законність оскаржуваних у цій справі судових рішень, а інша частина - стосується правовідносин, які не є подібними.

Підстави для передачі справи на розгляд судової палати для розгляду справ про банкрутство Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду

23. Вивчивши матеріали касаційної скарги, предмет та підстави позову, фактичні обставини, які формують зміст спірних правовідносин, Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного господарського суду вважає за необхідне передати справу на розгляд судової палати для розгляду справ про банкрутство Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду з огляду на таке.

24. Предметом касаційного перегляду є судові рішення, ухвалені за наслідком розгляду позову ліквідатора Боржника про визнання недійсним Договору-1 і Договору-2 як таких, що мають ознаки фраудаторності, а також витребування з чужого незаконного володіння Відповідача-3 відчужених за спірними договорами Майна і Земельної ділянки.

25. Як вбачається зі змісту оскаржуваної постанови, при її ухваленні суд апеляційної інстанції з огляду на встановлені обставини дійшов висновку про те, що оспорювані договори суперечать пункту 6 частини 1 статті 3, частинам 3, 6 статті 13 Цивільного кодексу України, оскільки вчинені всупереч принципу добросовісності та внаслідок зловживання правом власності на шкоду кредиторам.

26. Однак апеляційний господарський суд відмовив у визнанні спірних договорів недійсними у зв`язку з тим, що ефективним способом захисту права власності боржника, порушеного внаслідок вчинення фраудаторного правочину, є пред`явлення вимоги про витребування майна з чужого незаконного володіння, однак підстави для витребування Майна і Земельної ділянки з володіння Відповідача-3 як добросовісного набувача відсутні.

27. Тобто передумовою для відмови у задоволенні позовних вимог у повному обсязі в оскарженій постанові визначено саме неможливість задоволення віндикаційного позову як витребування своєї речі неволодіючим власником (Боржником) від володіючого невласника (Відповідача-3), що зумовлює неефективність, за висновком господарського суду апеляційної інстанції, визнання недійсними спірних договорів як способу захисту відповідних прав.

28. Звертаючись із касаційною скаргою, ліквідатор Боржника зазначає, що вимога про визнання недійсним правочину, за яким майно вибуло з володіння боржника (тобто встановлення факту такого відчуження поза волею власника) взаємопов`язана з вимогою про витребування майна у останнього набувача в контексті ефективного захисту, позаяк кінцевою метою такого позову є саме повернення майна до ліквідаційної маси.

29. Заперечуючи проти наведеного висновку господарського суду апеляційної інстанції, ліквідатор Боржника в касаційній скарзі зауважує, що згідно з пунктом 3 частини 1 статті 388 Цивільного кодексу України в разі вибуття майна з володіння власника не з його волі не має значення питання добросовісності набувача, адже за таких обставин майно витребовується і від добросовісного набувача також. Водночас, посилаючись на висновки Верховного Суду, викладені в постановах від 03.10.2018 у справі №906/1765/15 і від 18.02.2021 у справі №Б-39/187-08, ліквідатор Боржника доводить, що вибуття майна з володіння власника на підставі визнаного недійсним правочину слід вважати таким, що відбулось поза волею власника.

30. У клопотанні про закриття провадження у справі Відповідач-2, зокрема, зазначає про нерелевантність посилань на вказані постанови щодо спірних правовідносин з огляду на те, що в постанові Верховного Суду від 03.10.2018 у справі №906/1765/15 (на відміну від цієї справи) йдеться про відчуження майна у підозрілий період (у межах одного року до відкриття справи про банкрутство) за заниженою ціною. Верховний Суд вважає, що наведені доводи Відповідача-2 не можуть бути підставою для закриття касаційного провадження у цій справі з огляду на таке.

31. У постанові від 03.10.2018 у справі №906/1765/15 Верховний Суд в контексті застосування норм права до правовідносин з витребування майна банкрута, яке було відчужено за оспорюваним правочином, дійшов висновку, що з урахуванням приписів статей 216, 388 Цивільного кодексу України за умови, коли відповідний договір купівлі-продажу було судовим рішенням визнано недійсним, то зазначена обставина є свідченням того, що майно за такими договорами вибуло всупереч волі власника.

32. Отже, у даному випадку визначальним для висновку про правильне або неправильне застосування норм права до спірних правовідносин у цій справі є не період, у який спірне майно банкрута вибуло з його володіння, а висновок щодо наявності або відсутності волі на відчуження такого майна на підставі правочину, що має ознаки фраудаторності.

33. Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного господарського суду вважає за необхідне під час розгляду цієї справи відступити від наведеної правової позиції шляхом її уточнення з огляду на таке.

34. Стаття 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 1950 року (далі - Конвенція) передбачає, що кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Водночас визнано право держави на здійснення контролю за користуванням майном відповідно до загальних інтересів або для забезпечення сплати податків чи інших зборів або штрафів.

35. У статті 41 Конституції України також закріплено, що ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним.

36. Право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності чи необґрунтованість активів, які перебувають у власності, не встановлені судом (ст. 328 Цивільного кодексу України).

37. Згідно зі статтею 387 Цивільного кодексу України власник має право витребувати своє майно від особи, яка незаконно, без відповідної правової підстави заволоділа ним.

38. Вказаному праву кореспондує встановлений статтею 400 Цивільного кодексу України обов`язок недобросовісного володільця негайно повернути майно особі, яка має на нього право власності або інше право відповідно до договору або закону, або яка є добросовісним володільцем цього майна. У разі невиконання недобросовісним володільцем цього обов`язку заінтересована особа має право пред`явити позов про витребування цього майна.

39. Водночас стаття 330 Цивільного кодексу України передбачає можливість добросовісному набувачеві набути право власності на майно, відчужене особою, яка не мала на це права, як самостійну підставу набуття права власності. Так, якщо майно відчужене особою, яка не мала на це права, добросовісний набувач набуває право власності на нього, якщо відповідно до статті 388 ЦК України майно не може бути витребуване в нього.

40. Відповідно до частини 1 статті 388 Цивільного кодексу України, якщо майно за відплатним договором придбане в особи, яка не мала права його відчужувати, про що набувач не знав і не міг знати (добросовісний набувач), власник має право витребувати це майно від набувача лише у разі, якщо майно: 1) було загублене власником або особою, якій він передав майно у володіння; 2) було викрадене у власника або особи, якій він передав майно у володіння; 3) вибуло з володіння власника або особи, якій він передав майно у володіння, не з їхньої волі іншим шляхом (частина 1).

41. Отже, віндикація - це передбачений законом основний речово-правовий спосіб захисту цивільних прав та інтересів власника майна чи особи, що має речове право на майно (титульного володільця), який полягає у відновленні становища, що існувало до порушення, шляхом повернення об`єкта права власності у володіння власника (титульного володільця) з метою відновлення права використання власником усього комплексу його правомочностей.

42. Витребування майна шляхом віндикації застосовується до відносин речово-правового характеру, зокрема, якщо між власником (законним володільцем) і володільцем майна немає договірних відносин і майно перебуває у володільця не на підставі укладеного з власником договору. Так, шляхом подання віндикаційного позову майно може бути витребувано від особи, яка не є стороною недійсного правочину.

43. Водночас наявність у власника права на витребування майна залежить передусім від того, на якій підставі чи за її відсутності набувач заволодів спірним майном, відповідно, чи є такий набувач добросовісним, а також від того, як саме майно вибуло з володіння власника чи особи, якій власник передав це майно у володіння, адже коло підстав, за яких власник має право витребувати майно від добросовісного набувача, є обмеженим.

44. Велика Палата Верховного Суду неодноразово (зокрема у постанові від 02.11.2021 у справі №925/1351/19) виснувала про важливе значення належної перевірки добросовісності/недобросовісності набувача як для застосування положень статей 387, 388 Цивільного кодексу України, так і для визначення критерію пропорційності втручання у право набувача майна як такого, що може вважатися відповідним нормам справедливого судового розгляду згідно зі статтею 6 Конвенції.

45. Велика Палата Верховного Суду в постанові від 14.12.2022 в справі №461/12525/15-ц також зазначила, що розглядаючи справи щодо застосування положень статті 388 Цивільного кодексу України у поєднанні з положеннями статті 1 Першого Протоколу до Конвенції, суди повинні самостійно, з урахуванням усіх встановлених обставин справи дійти висновку про наявність підстав для втручання у мирне володіння майном особи, що набула це майно за відплатним договором, виходячи з принципів мирного володіння майном (див. постанову Великої Палати Верховного Суду від 07.11.2018 у справі №488/6211/14-ц), а також надати оцінку тягаря, покладеного на цю особу таким втручанням. Такими обставинами можуть бути, зокрема, підстави та процедури набуття майна добросовісним набувачем, порівняльна вартість цього майна з майновим станом особи, спрямованість волевиявлення учасників правовідносин та їх фактичні наміри щодо цього майна тощо.

46. Слід вказати на те, що волею є детерміноване i мотивоване бажання особи досягти поставленої мети. Сама по собі воля не тягне юридичних наслідків для відповідної особи. Волевиявлення - прояв волі особою зовні, завдяки чому воля стає доступною для сприйняття іншими особами.

47. Чинне законодавство України не пов`язує можливість витребування майна у добросовісного набувача з обставинами щодо наявності волі у відчужувача за останнім у ланцюгу договорів договором. Витребування майна від добросовісного набувача у такому випадку залежить від наявності волі на передачу цього майна у власника майна - відчужувача за першим договором у ланцюгу договорів.

48. Верховний Суд не заперечує проти висновку, що визнання недійсним у судовому порядку відповідного договору (першого у ланцюгу договорів) у відповідних випадках може бути підставою для висновку про вибуття відповідного майна з володіння власника поза його волею.

49. Зокрема, у постанові Верховного Суду від 18.02.2021 у справі №Б-39/187-08 (на яку посилається ліквідатор Боржника у касаційній скарзі) визначений такий випадок, коли проведення аукціону з порушенням вимог Закону про банкрутство (на підставі якого відчужено відповідне майно) не може свідчити про вираження волі власника майна (банкрута) на вибуття такого майна з його володіння. Наведений висновок ґрунтується на тому, що вибуття майна з володіння власника (банкрута) відбувається не за його волевиявленням, а в силу прямої вказівки спеціального закону, а здійснення ліквідатором - арбітражним керуючим права власності, зокрема розпорядження майном, не у спосіб та не у межах повноважень, передбачених Законом про банкрутство (проведення аукціону з порушенням вимог цього Закону), не є вираженням волі власника майна (банкрута), на вибуття такого майна з його володіння, що дає підстави повернення майна володільцю, шляхом його витребування у відповідачів як добросовісних набувачів, в порядку частини першої статті 388 ЦК України.

50. У постанові від 05.07.2022 у справі №911/3448/20 Верховний Суд, з огляду на визнання відповідного правочину (у зв`язку з укладенням якого відбулось вибуття спірного майна з володіння власника) недійсним на підставі частини 1 статті 232 Цивільного кодексу України через зловмисну домовленість представників сторін під час його укладення, дійшов висновку про наявність підстав для витребування спірного майна з чужого незаконного володіння, оскільки розпорядження майном товариства директором не у спосіб та не в межах його повноважень, передбачених законом та статутом, не є вираженням волі власника майна.

51. Верховний Суд у постанові від 01.08.2019 у справі №908/439/18 зазначив, що вибуття майна із володіння власника або особи, якій власник передав майно у володіння, не з їхньої волі може мати місце коли вчиняється правочин. Такими правочинами є правочини фізичних осіб, вчинені за межами їх дієздатності (статті 221-223, 226 Цивільного кодексу України), правочини вчинені без дозволу органів опіки і піклування (стаття 224 Цивільного кодексу України), правочини вчинені під впливом помилки (стаття 229 Цивільного кодексу України), обману (стаття 230 Цивільного кодексу України), насильства (стаття 231 Цивільного кодексу України), правочини учинені в результаті зловмисної домовленості представника однієї сторони з другою стороною (статті 232 Цивільного кодексу України), правочини, учинені від імені юридичної особи особою, що не мала повноважень діяти від імені юридичної особи та не підтверджені діями юридичної особи про визнання такого правочину.

52. Водночас відповідно до статті 215 Цивільного кодексу України підставами недійсності правочину можуть бути не лише перелічені підстави, а й інші обставини, які свідчать про недодержання в момент його вчинення стороною (сторонами) вимог, встановлених частинами 1 - 3, 5 та 6 статті 203 цього Кодексу.

53. Враховуючи викладене, Верховний Суд у цій справі вважає за необхідне зауважити, що самий лише факт недійсності правочину, за яким відчужено відповідне майно, не свідчить про вибуття такого майна з володіння власника без його волі. Адже недійсність правочину як така (без урахування підстав недійсності) не виключає наявності волі сторін на його укладення, у тому числі волі власника на передання права власності на певне майно іншій особі.

54. На переконання Верховного Суду, висновок про вибуття майна з володіння власника внаслідок вчинення недійсного правочину саме поза його волею має ґрунтуватися на врахуванні підстав недійсності вказаного правочину та належному з`ясуванні обставин, які свідчать про наявність відповідного дефекту волі при його укладенні.

55. Натомість презюмування відсутності волі власника на відчуження майна за недійсним правочином, незалежно від підстав недійсності, матиме наслідком необґрунтоване розширення окресленого частиною 1 статті 388 Цивільного кодексу України кола випадків, за яких майно може бути витребувано від добросовісного набувача. У такому випадку майно підлягатиме витребуванню навіть у разі вчинення власником дій, які хоча і не відповідають вимогам статті 203 Цивільного кодексу України, але усвідомлено спрямовані на відчуження певного майна на користь іншої особи, зокрема пов`язаної з власником.

56. Як наслідок, добросовісний набувач перебуватиме в невигідному становищі порівняно з недобросовісним власником (який не дотримався вимог закону при укладенні правочину, спрямованого на відчуження майна). А отже, на такого набувача, попри його добросовісність, буде покладений індивідуальний і надмірний тягар, пов`язаний з втратою майна та необхідністю шукати способи компенсації своїх втрат. Водночас можливість застосування положень статті 330 Цивільного кодексу України буде в значній мірі обмежена. Наведене не сприятиме забезпеченню принципу правової визначеності як невід`ємної складової верховенства права, а також може призвести до невиправданого та непропорційного втручання у мирне володіння майном особи, що набула його за відплатним правочином.

57. Виходячи з наведеного, Верховний Суд під час розгляду цієї справи вважає за необхідне відступити від правової позиції, викладеної в постанові від 03.10.2018 у справі №906/1765/15, шляхом її уточнення таким чином, що вибуття майна з володіння власника (або особи, якій він передав майно у володіння) на підставі правочину, який у подальшому визнаний недійсним, можна вважати таким, що відбулось не з їхньої волі в розумінні пункту 3 частини 1 статті 388 Цивільного кодексу України, у тому разі, коли недійсність вказаного правочину зумовлена впливом обману, насильства, зловмисної домовленості представника власника з другою стороною та/або іншими конкретними обставинами, які свідчать про відсутність дійсної волі власника на відчуження відповідного майна.

58. Згідно з частиною 1 статті 302 Господарського процесуального кодексу України суд, який розглядає справу в касаційному порядку у складі колегії суддів, передає справу на розгляд палати, до якої входить така колегія, якщо ця колегія вважає за необхідне відступити від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного в раніше ухваленому рішенні Верховного Суду у складі колегії суддів з цієї ж палати або у складі такої палати.

59. Питання про передачу справи на розгляд палати, об`єднаної палати або Великої Палати Верховного Суду вирішується судом за власною ініціативою або за клопотанням учасника справи (частина 1 статті 303 Господарського процесуального кодексу України).

60. Оскільки Верховний Суд під час розгляду цієї справи вважає за необхідне відступити від висновку щодо застосування норми права (частини 1 статті 388 Цивільного кодексу України) у подібних правовідносинах, викладеного в раніше ухваленому рішенні Верховного Суду у складі колегії суддів з тієї ж судової палати для розгляду справ про банкрутство, справа підлягає передачі на розгляд вказаної судової палати.

Керуючись статтями 234, 235, 302, 303 Господарського процесуального кодексу України, Верховний Суд

УХВАЛИВ:

Справу №924/408/21(924/287/23) за касаційною скаргою ліквідатора Товариства з обмеженою відповідальністю "Підприємство матеріально-технічного забезпечення Агропромтехніка" на постанову Північно-західного апеляційного господарського суду від 07.11.2023 та рішення Господарського суду Хмельницької області від 11.07.2023 передати на розгляд судової палати для розгляду справ про банкрутство Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду.

Ухвала набирає законної сили з моменту її підписання та оскарженню не підлягає.

Головуючий В. Картере

Судді К. Огороднік

В. Пєсков