ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

20 лютого 2024 року

м. Київ

cправа № 904/3001/22

Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного господарського суду:

Колос І.Б. (головуючий), Булгакової І.В., Жайворонок Т.Є.,

за участю секретаря судового засідання Гибало В.О.,

представників учасників справи:

позивача - акціонерного товариства комерційного банку «ПриватБанк» - Канципа Є.С., адвокат (довіреність від 27.01.2022),

відповідача - ОСОБА_1 - Малега С.О., адвокат (ордер від 06.02.2024 АЕ № 1261073),

третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору, на стороні відповідача - товариства з обмеженою відповідальністю «Істейтглобал» - не з`явився,

розглянув у відкритому судовому засіданні

касаційну скаргу акціонерного товариства комерційного банку «ПриватБанк»

на рішення Господарського суду Дніпропетровської області від 15.05.2023 (суддя Євстигнеева Н.М.)

та постанову Центрального апеляційного господарського суду від 04.12.2023 (головуючий суддя: Іванов О.Г., судді: Верхогляд Т.А., Парусніков Ю.Б.)

у справі № 904/3001/22

за позовом акціонерного товариства комерційного банку «ПриватБанк» (далі - позивач, скаржник, Банк)

до ОСОБА_1 (далі - відповідач),

третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, на стороні відповідача - товариство з обмеженою відповідальністю «Істейтглобал» (далі - третя особа, ТОВ «Істейтглобал», Товариство)

про звернення стягнення на предмет іпотеки.

ВСТУП

Спірні правовідносини у даній справі стосуються захисту права іпотекодержателя на звернення стягнення на предмет іпотеки на підставі судового рішення, яке в подальшому було скасовано, у випадку коли право власності на предмет іпотеки перейшло до інших осіб (відповідача у цій справі) за час відсутності у відповідному Державному реєстрі прав зареєстрованих відомостей про чинність іпотеки.

1. ІСТОРІЯ СПРАВИ

Короткий зміст позовних вимог

Банк звернувся до суду з цим позовом в якому просив в рахунок часткового погашення простроченої заборгованості ТОВ «Істейтглобал» перед Банком зі сплати винагороди за кредитним договором від 20.03.2011 № КП461-Г у сумі 12 702 721,32 грн звернути стягнення на предмет іпотеки за договором іпотеки від 19.12.2012 № КП461-Г-ДИЗ, а саме: квартиру за адресою: Дніпропетровська обл., м. Дніпропетровськ (місто Дніпро), вулиця Дзержинського (Жовтневий район) (вулиця Вернадського Володимира), будинок 35т, квартира 39в, шляхом проведення електронного аукціону у межах процедури виконавчого провадження, передбаченої Законом України «Про виконавче провадження», з дотриманням вимог Закону України «Про іпотеку».

Позовні вимоги обґрунтовані неналежним виконанням ТОВ «Істейтглобал» умов кредитного договору від 20.03.2011 №КП461-Г щодо сплати винагороди за користування кредитом в сумі 12 702 721,32 грн.

Ухвалою Господарського суду Дніпропетровської області від 13.10.2022, зокрема, залучено до участі у справі в якості третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору на стороні відповідача: ТОВ «Істейтглобал».

Короткий зміст рішення суду першої інстанції та постанови суду апеляційної інстанції

Рішенням Господарського суду Дніпропетровської області від 15.05.2023 у справі №904/3001/22, яке залишено без змін постановою Центрального апеляційного господарського суду від 04.12.2023, у задоволенні позову відмовлено. Скасовані заходи забезпечення позову вжиті ухвалою суду від 21.04.2023.

Відмовляючи у задоволенні позову суди попередніх судових інстанцій, пославшись на правовий висновок, викладений у постанові Великої Палати Верховного Суду від 15 червня 2021 року у справі № 922/2416/17 (провадження № 12-44гс20), вважали, що заявлений Банком спосіб захисту майнових прав іпотекодержателя є неефективним, оскільки лише заявлення вимоги про визнання права іпотекодержателя призведе до відновлення порушених прав позивача, як іпотекодержателя спірного майна. Після набрання чинності рішенням суду, у разі задоволення такого позову, до відповідного державного реєстру має бути внесений запис про іпотекодержателя (пункт 9.8 постанови від 15 червня 2021 року в справі № 922/2416/17).

Короткий зміст вимог касаційної скарги

Не погодившись із прийнятими рішеннями, Банк звернувся до Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду з касаційною скаргою, у якій просить рішення суду першої інстанції та постанову суду апеляційної інстанції скасувати, ухвалити нове рішення, яким позов задовольнити в повному обсязі.

2. АРГУМЕНТИ УЧАСНИКІВ СПРАВИ

Доводи особи, яка подала касаційну скаргу

Обґрунтовуючи підставу касаційного оскарження скаржник посилається на пункт 1 частини другої статті 287 Господарського процесуального кодексу України (далі - ГПК України), зазначаючи, що судами попередніх інстанцій застосовано норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладених у постановах Верховного Суду від 19.04.2023 у справі № 726/2166/19, від 13.12.2023 у справі № 522/24477/17, від 16.05.2019 у справі № 823/2638/18 та постановах Великої Палати Верховного Суду від 02.11.2021 у справі № 925/1351/19 та від 12.11.2019 у справі № 904/4494/18.

При цьому, скаржник в касаційній скарзі зазначає про те, що посилання як суду першої інстанції так і апеляційної інстанції на правовий висновок, викладений у постанові Великої Палати Верховного Суду від 15.06.2021 у справі № 922/2416/17 (провадження № 12-44гс20) є безпідставним, оскільки висновки щодо застосування норм права, які викладені у вказаній постанови стосуються правовідносин, які не є подібними до правовідносин у справі, що переглядається. Скаржник зазначає, що висновки Великої Палати Верховного Суду у справі № 922/2416/17 щодо способу звернення до суду (ефективного способу захисту порушених прав іпотекодержателя) стосуються конкретних обставин, встановлених у вказаній справі, зокрема, припинення іпотеки на підставі частини першої статті 593 ЦК України. Водночас, у справі, що переглядається, відсутня обставина реалізації предмета іпотеки (майно було передано в дар безоплатно, а не реалізовано шляхом укладення договору купівлі - продажу), іпотека не припинилася на підставі частини першої статті 593 ЦК України, а записи про припинення іпотеки та заборони відчуження внесені на підставі рішення суду про визнання припиненим іпотечного договору, у подальшому скасованого (такого, що не набрало законної сили). Відтак вважає помилковими висновки судів щодо застосування до спірних правовідносин, висновки, викладені у постанові Великої Палати Верховного Суду від 15.06.2021 у справі № 922/2416/17.

Звертає особливу увагу суду на висновок, викладений в постанові Верховного Суду від 19.04.2023 у справі № 726/2166/19, відповідно до якого відмова у позові виключно з підстав неефективності способу захисту прав позивача не відповідає завданню судочинства (зокрема, щодо справедливого, неупередженого та своєчасного вирішення судом спорів з метою захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав), визначеному у частині першій статті 2 ЦПК України.

Стверджує, що спірні правовідносини стосуються захисту прав іпотекодержателя на погашення заборгованості за кредитним договором шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки до нового власника предмету іпотеки, який не є добросовісним набувачем цього майна, отриманого в дар від іпотекодавця.

Зазначає, що місцевий суд в оскаржуваному судовому рішенні не досліджував обставини, які можуть свідчити про добросовісність/недобросовісність відповідача, як набувача майна, оскільки вважав, що наявність/відсутність таких обставин враховується судом за належною вимогою - про визнання права іпотекодержателя. На думку позивача такі висновки суду першої інстанції є проявом надмірного формалізованого підходу до заявлених позовних вимог, що суперечить завданню господарського судочинства.

Скаржник звертає увагу на те, що ОСОБА_1 не може вважатися добросовісним набувачем предмета іпотеки, оскільки очевидними є наступні факти, підтверджені належними та допустимими доказами, наявними в матеріалах справи, та які не були досліджені судами, а саме:

- відповідач ( ОСОБА_1 ) був обізнаний про наявність зобов`язань ТОВ «Істейтглобал» перед Банком, оскільки, як керівник ТОВ ЮК «ПРАВОВИЙ АЛЬЯНС», підписував іпотечний договір від 19.12.2012 № КП 461-Г-ДИ4, в якому міститься опис зобов`язань за кредитним договором;

- два іпотечні договори укладені в один день та посвідчені одним й тим самим приватним нотаріусом;

- відчуження спірного нерухомого майна відбулося за безоплатним договором, укладеним між несторонніми особами (і ОСОБА_2 , і ТОВ ЮК «ПРАВОВИЙ АЛЬЯНС», в осо6і ОСОБА_1 , мали відношення до ТОВ «Істейтглобал» укладаючи в його інтересах договори забезпечення);

- ОСОБА_1 був засновником ТОВ ЮК «ПРАВОВИЙ АЛЬЯНС», до складу учасників якого також входила ОСОБА_3 );

- реєстраційні дії щодо предмета іпотеки (припинення обтяжень Банку) здійснені на підставі рішення, яке не набуло чинності та в подальшому було скасоване.

Крім зазначеного позивач стверджує, що відповідач не може вважатися добросовісним набувачем, оскільки він зміг набути майно виключно тому, що незаконно було припинено іпотеку. Вважає, що сама лише відсутність у Державному реєстрі іпотек відомостей про обтяження нерухомого майна не може беззастережно свідчити про добросовісність особи, яка придбаває таке майно. (постанова Верховного Суду від 11.01.2023 у справі № 462/6329/19).

Доводи інших учасників справи

Від відповідача надійшов відзив, в якому останній просить Суд залишити касаційну скаргу без задоволення, а оскаржувані позивачем судові рішення без змін.

Від третьої особи відзив на касаційну скаргу не надходив.

У судовому засіданні 20.02.2024 представник відповідача брав участь в режимі відеоконференції згідно з ухвалою Суду від 14.02.2024.

3. СТИСЛИЙ ВИКЛАД ОБСТАВИН СПРАВИ, ВСТАНОВЛЕНИХ СУДАМИ ПЕРШОЇ ТА АПЕЛЯЦІЙНОЇ ІНСТАНЦІЙ

Судам встановлено, що 20.03.2011 Публічним акціонерним товариством комерційний банк «Приватбанк» (правонаступником якого є АТ Комерційний Банк «ПриватБанк») (Банк) та Товариством з обмеженою відповідальністю «Істейтглобал» (позичальник) укладено кредитний договір №КП461-Г.

В забезпечення виконання зобов`язань позичальника за кредитним договором, Банком (Іпотекодержатель) та ОСОБА_2 (далі - Іпотекодавець) укладений договір іпотеки від 19.12.2012 № КП 461-Г-ДИЗ, посвідчений приватним нотаріусом Дніпропетровського місткого нотаріального округу Крючковою Т.В. та зареєстрований в реєстрі за № 13916 (далі - Іпотечний договір).

Предметом цього договору є надання Іпотекодавцем в іпотеку майна, зазначеного в пункті 7 цього договору, в забезпечення виконання позичальником (ТОВ «Істейтглобал») перед Іпотекодержателем, в силу чого Іпотекодержатель має право у випадку невиконання позичальником зобов`язань, забезпечених іпотекою, та (або) невиконання Іпотокодавцем зобов`язань за цим договором, одержати задоволення за рахунок переданого в іпотеку майна переважно перед іншими кредиторами Позичальника та (або) Іпотекодавця.

Іпотекою забезпечується виконання зобов`язань позичальником, що випливають з кредитного договору, з повернення кредиту з лімітом 32 900 000,00 грн, сплати процентів за користування кредитом, сплати винагороди за користування кредитом, розмір якої розраховується згідно умов, зазначених у пункті 4.7 кредитного договору (пункт 2 Іпотечного договору).

Згідно з пунктом 7 Іпотечного договору, в забезпечення виконання позичальником за кредитним договором та Іпотекодавцем зобов`язань за цим договором, Іпотекодавець надав в іпотеку належне йому на праві власності нерухоме майно, а саме: квартиру АДРЕСА_1 т, загальною площею 151,2 кв.м, житловою - 41.4 кв.м (далі - Предмет іпотеки).

Умовами Іпотечного договору, окрім іншого, передбачені наступні права Іпотекодержателя: звернути стягнення на предмет іпотеки у випадку, якщо в момент настання термінів виконання позичальником якого-небудь із зобов`язання, передбаченого кредитним договором, воно не буде виконано (п.18.8.1 Іпотечного договору); звернути стягнення на предмет іпотеки незалежно від настання термінів виконання позичальником якого-небудь із зобов`язань за кредитним договором у випадку порушення позичальником якого-небудь із зобов`язань, передбачених кредитним договором (п.18.8.3 Іпотечного договору).

Сторони дійшли згоди, що Іпотекодержатель має право звернути стягнення на предмет іпотеки і в разі дострокового розірвання кредитного договору або зміни його умов, при наявності невиконаних зобов`язань на момент розірвання або внесення змін (п.18.9 Іпотечного договору).

Пунктом 24 Іпотечного договору передбачено, що звернення стягнення на предмет іпотеки здійснюється у випадках, передбачених пунктами 18.6., 18.8.1, 18.8.2, 18.8.3, 18.9 цього договору, відповідно до розділу V Закону України «Про іпотеку», у тому числі, на підставі рішення суду.

Термін дії договору - до повного виконання позичальником та Іпотекодержателем зобов`язань за кредитним договором (п.30 Іпотечного договору).

Судами також встановлено, що у квітні 2017 року ОСОБА_2 звернувся до Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська з позовом до Банку про визнання недійсним кредитного договору, визнання припиненими договорів майнової поруки (іпотеки), в тому числі, Іпотечного договору, і договору поруки.

Рішенням Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 28.09.2017 по справі № 201/5563/17 позовні вимоги за вказаним позовом задоволені частково: визнано припиненими правовідносини за договорами іпотеки (майнової поруки) від 19 грудня 2012 року № КП 461-Г-ДИ2, від 19 грудня 2012 року № КП 461-Г-ДИ3 та договором поруки від 19 грудня 2012 року № КП461-Г-П2, укладеними між ПАТ КБ «ПриватБанк» і ОСОБА_2

10.10.2017 державним реєстратором прийнято рішення про припинення іпотеки та обтяження, про що до Державного реєстру внесено записи про припинення іпотеки - 22760134 та обтяження - 22758782. Підставою прийняття рішення державним реєстратором стало рішення Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 28.09.2017 по справі № 201/5563/17.

Згідно з інформацією з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна (Інформаційна довідка № 306540589 від 04.08.2022 додана до позову) теперішнім власником предмета іпотеки за Іпотечним договором є ОСОБА_1 . Підстава права власності-договір дарування від 24.10.2017, реєстровий № 2020, посвідчений приватним нотаріусом Дніпровського міського нотаріального округу Мошковською Н.М. (а.с.29-31 том 1).

Разом з тим, постановою Апеляційного суду Дніпропетровської області від 29.08.2018, залишеною без змін постановою Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду від 25.05.2020, рішення Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 28.09.2017 по справі № 201/5563/17 в частині визнання припиненими правовідносин за договором іпотеки (майнової поруки) від 19 грудня 2012 року № КП 461-Г-ДИ2, від 19 грудня 2012 року № КП 461-Г-ДИ3 та договором поруки від 19 грудня 2012 року № КП461-Г-П2, укладеними між ПАТ КБ «ПриватБанк» і ОСОБА_2 скасоване, в задоволенні позову ОСОБА_2 про припинення договорів поруки та майнової поруки відмовлено (а.с.44-45 том 1).

Крім того суди встановили, що свої зобов`язання за кредитним договором Банк виконав повністю, надав позичальнику узгоджену договором грошову суму.

В свою чергу, 26.03.2015 позичальником були перераховані кошти для погашення кредиту та нарахованих процентів, які були зараховані в погашення основної суми боргу.

01.12.2016 зі складу учасників ТОВ «Істейтглобал» вибуло Товариство з обмеженою відповідальністю «Долма» (заставодавець), а власником його частки стало ТОВ «Люкс-Офі».

18.03.2017 внаслідок чергових змін у складі учасників позичальника, власником частки заставодавця ТОВ «Спектрум-Енерго» стало ТОВ «Приватофис.

Відчуження Товариством з обмеженою відповідальністю «Долма» та Товариством з обмеженою відповідальністю «Спектрум-Енерго» своїх часток у статутному капіталі позичальника на користь інших осіб відбулося без згоди Банку, тому Банк направив на адресу ТОВ «Істейтглобал» повідомлення від 21.07.2022 № Э.1/3-20721/14804 про зміну умов договору та дострокове виконання зобов`язань - погашення винагороди (а.с.46-47 том 1).

В повідомленні Банк вимагав виконати зобов`язання, встановлене пунктом 4.7 кредитного договору зі сплати винагороди в розмірі 25 405 442,64грн за користування кредитом та зазначив, що терміном повернення кредиту, встановлений пунктами А.3, 1.2. кредитного договору та Додатком № 1 до кредитного договору, є 08.08.2022.

Повідомлення отримано ТОВ «Істейтглобал» 09.08.2022 (а.с.48 том 1).

Вимога про погашення заборгованості на адресу ОСОБА_1 . Банком не направлялась.

В порушення умов кредитного договору, вимоги Банку залишені позичальником без задоволення, у зв`язку із чим Банк звернувся з цим позовом до суду та просив звернути стягнення на предмет іпотеки за Договором іпотеки від 19.12.2012 №КП461-Г-ДИЗ, а саме: квартиру за адресою: АДРЕСА_2 (вулиця Вернадського Володимира), будинок 35т, квартира 39в, шляхом проведення електронного аукціону у межах процедури виконавчого провадження, передбаченої Законом України «Про виконавче провадження», з дотриманням вимог цього Закону України «Про іпотеку; звернення стягнення провести в межах суми 12 702 721,32грн.

4. ПОЗИЦІЯ ВЕРХОВНОГО СУДУ

Джерела права та акти їх застосування. Оцінка аргументів учасників справи і висновків попередніх судових інстанцій

Згідно з частинами першою - другою статті 300 ГПК України, переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, та на підставі встановлених фактичних обставин справи перевіряє правильність застосування судом першої чи апеляційної інстанції норм матеріального і процесуального права.

Суд касаційної інстанції не має права встановлювати або вважати доведеними обставини, що не були встановлені у рішенні або постанові суду чи відхилені ним, вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими, збирати чи приймати до розгляду нові докази або додатково перевіряти докази.

Так, обґрунтовуючи підставу касаційного оскарження скаржник посилається на пункт 1 частини другої статті 287 ГПК України та вказує, що судами попередніх інстанцій застосовано норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладених у відповідних постановах Верховного Суду.

При цьому Банк зазначає про те, що посилання як суду першої інстанції так і апеляційної інстанції на правовий висновок, викладений у постанові Великої Палати Верховного Суду від 15.06.2021 у справі № 922/2416/17 (провадження № 12-44гс20) є безпідставним, оскільки висновки щодо застосування норм права, які викладені у вказаній постанови, стосуються правовідносин, які не є подібними до правовідносин у справі, що переглядається.

Звертає особливу увагу суду на висновок, викладений в постанові Верховного Суду від 19.04.2023 у справі № 726/2166/19, відповідно до якого відмова у позові виключно з підстав неефективності способу захисту прав позивача не відповідає завданню судочинства (зокрема, щодо справедливого, неупередженого та своєчасного вирішення судом спорів з метою захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав), визначеному у частині першій статті 2 ГПК України.

Стверджує, що спірні правовідносини стосуються захисту прав іпотекодержателя на погашення заборгованості за кредитним договором шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки до нового власника предмету іпотеки, який не є добросовісним набувачем цього майна, отриманого в дар від іпотекодавця.

Зазначає, що місцевий суд в оскаржуваному судовому рішенні не досліджував обставини, які можуть свідчити про добросовісність/недобросовісність відповідача, як набувача майна, оскільки наявність/відсутність таких обставин враховується судом за належною вимогою - про визнання права іпотекодержателя. На думку позивача такі висновки суду першої інстанції є проявом надмірного формалізованого підходу до заявлених позовних вимог, що суперечить завданню господарського судочинства.

Крім зазначеного позивач стверджує, що відповідач не може вважатися добросовісним набувачем, оскільки він зміг набути майно виключно тому, що незаконно було припинено іпотеку. Вважає, що сама лише відсутність у Державному реєстрі іпотек відомостей про обтяження нерухомого майна не може беззастережно свідчити про добросовісність особи, яка придбаває таке майно. (постанова Верховного Суду від 11.01.2023 у справі № 462/6329/19).

Так, відмовляючи у задоволенні позову суди попередніх судових інстанцій, пославшись на правовий висновок, викладений у постанові Великої Палати Верховного Суду від 15 червня 2021 року у справі № 922/2416/17 (провадження № 12-44гс20), вважали, що заявлений Банком спосіб захисту майнових прав іпотекодержателя є неефективним, оскільки лише заявлення вимоги про визнання права іпотекодержателя призведе до відновлення порушених прав позивача, як іпотекодержателя спірного майна. Після набрання чинності рішенням суду, у разі задоволення такого позову, до відповідного державного реєстру має бути внесений запис про іпотекодержателя (пункт 9.8 постанови від 15 червня 2021 року в справі № 922/2416/17).

У контексті доводів касаційної скарги, Верховний Суд вважає вказати таке.

Подібність правовідносин означає, зокрема тотожність об`єкта та предмета правового регулювання, а також умов застосування правових норм. Зміст правовідносин з метою з`ясування їх подібності в різних рішеннях суду касаційної інстанції визначається обставинами кожної конкретної справи.

Під судовими рішеннями у справах зі спорів, що виникли з подібних правовідносин, необхідно розуміти, зокрема такі, в яких аналогічними є предмет спору, підстави позову, зміст позовних вимог та встановлені фактичні обставини, а також має місце однакове матеріально-правове регулювання спірних відносин.

З огляду на різноманітність суспільних правовідносин та обставин, які стають підставою для виникнення спорів у судах, з урахуванням фактичних обставин, які встановлюються судами на підставі наданих сторонами доказів у кожній конкретній справі, суди повинні самостійно здійснювати аналіз правовідносин та оцінку релевантності і необхідності застосування правових висновків Великої Палати Верховного Суду у кожній конкретній справі.

Так, у справі № 922/2416/17 (провадження № 12-44гс20) Велика Палата Верховного Суду, на яку здійснювали своє посилання суди відмовляючи Банку у задоволенні позову, вирішувала правову проблему щодо наявності чи відсутності підстав для звернення стягнення на предмет іпотеки у випадку, якщо предмет іпотеки реалізовано у межах ліквідаційної процедури у порядку виконання постанови про визнання боржника-іпотекодавця банкрутом, яка надалі скасована з припиненням провадження у справі. З урахуванням встановлених у справі № 922/2416/17 обставин Велика Палата Верховного Суду дійшла висновку, що іпотека припинилася на підставі частини першої статті 593 ЦК України у зв`язку з реалізацією предмета іпотеки та зазначила, що у випадку, якщо позивач вважає, що іпотека є та залишалася чинною, належним способом захисту було б звернення позивача з вимогою про визнання права іпотекодержателя стосовно іпотечного майна. Після набрання чинності рішенням суду у разі задоволення такого позову до відповідного державного реєстру має бути внесений запис про іпотекодержателя.

Висновки Великої Палати Верховного Суду у постанові від 15.06.2021 року у справі № 922/2416/17 (провадження № 12-44гс20) щодо способу звернення до суду стосуються конкретних обставин, встановлених у вказаній справі.

Натомість у справі, що переглядається, відсутня обставина реалізації предмета іпотеки, іпотека не припинилася на підставі частини першої статті 593 ЦК України, а записи про припинення іпотеки внесені на підставі рішення суду про визнання недійсним кредитного договору, визнання припиненими договорів майнової поруки (іпотеки), в тому числі іпотечного договору, і договору поруки, у подальшому скасованого.

Вказівка Великої Палати Верховного Суду щодо способу захисту порушеного права іпотекодержателя стосовно іпотечного майна, висловлена за відмінних фактичних обставин у порівнянні з фактичними обставинами справи, яка розглядається, відповідно, аргументи скаржника в цій частині (щодо неподібності даної справи до справи, яка переглядається) знайшли своє підтвердження.

Таких самий підхід до характеру правовідносин викладений в ухвалі Великої Палати Верховного Суду від 15.03.2023 у справі №726/2166/19, на яку здійснює своє посилання Банк у доводах касаційної скарги.

Таким чином Суд вважає, що в даному випадку, суди попередніх судових інстанцій, відмовляючи у задоволенні позову в зв`язку з обранням позивачем неефективного способу захисту своїх прав, помилково поклали в основу своєї відмови лише правовий висновок, викладений у постанові Великої Палати Верховного Суду від 15.06.2021 року у справі № 922/2416/17 (провадження № 12-44гс20) не урахувавши при цьому відмінність фактичних обставин справи № 922/2416/17 та справи, що переглядається.

Стосовно суті касаційної скарги Суд вважає вказати таке.

Предметом спору у цій справі є матеріально-правова вимога Банку про звернення стягнення на предмет іпотеки (квартира) на підставі судового рішення, яке в подальшому було скасовано, у випадку коли право власності на предмет іпотеки перейшло до інших осіб (відповідача у цій справі) за час відсутності у відповідному Державному реєстрі прав зареєстрованих відомостей про чинність іпотеки (договір дарування).

Кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу (частина перша статті 15, частина перша статті 16 Цивільного кодексу України).

Порушення права пов`язане з позбавленням його суб`єкта можливості здійснити (реалізувати) своє право повністю або частково.

Для застосування того чи іншого способу захисту, необхідно встановити які ж права (інтереси) позивача порушені, невизнані або оспорені відповідачем і за захистом яких прав (інтересів) позивач звернувся до суду. При оцінці обраного позивачем способу захисту потрібно враховувати його ефективність, тобто спосіб захисту має відповідати змісту порушеного права, характеру правопорушення, та забезпечити поновлення порушеного права.

Способи захисту цивільного права чи інтересу - це визначені законом матеріально-правові заходи охоронного характеру, за допомогою яких проводиться поновлення (визнання) порушених (оспорюваних) прав, інтересів і вплив на правопорушника (постанова Великої Палати Верховного Суду від 22 серпня 2018 року у справі № 925/1265/16 (пункт 5.5)). Інакше кажучи, це дії, спрямовані на попередження порушення або на відновлення порушеного, невизнаного, оспорюваного цивільного права чи інтересу. Такі способи мають бути доступними й ефективними (постанова Великої Палати Верховного Суду від 29 травня 2019 року у справі № 310/11024/15-ц (пункт 14)).

Застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту права чи інтересу, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення, невизнання або оспорення. Такі право чи інтерес мають бути захищені судом у спосіб, який є ефективним, тобто таким, що відповідає змісту відповідного права чи інтересу, характеру його порушення, невизнання або оспорення та спричиненим цими діяннями наслідкам. Спосіб захисту порушеного права або інтересу має бути таким, щоб у позивача не виникала необхідність повторного звернення до суду (див. висновки сформульовані у постановах Великої Палати Верховного Суду від 05.06.2018 у справі № 338/180/17, від 11.09.2018 у справі № 905/1926/16, від 30.01.2019 у справі № 569/17272/15-ц, від 01.10.2019 у справі № 910/3907/18, від 06.04.2021 у справі № 910/10011/19).

Відмова, за встановлених обставин, у позові виключно з підстав неефективності способу захисту прав позивача не відповідає завданню господарського судочинства (зокрема, щодо справедливого, неупередженого та своєчасного вирішення судом спорів з метою захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав), визначеному у частині першій статті 2 ГПК України.

Велика Палата Верховного Суду звертала увагу, що зазначене положення закону обумовлено тим, що суд вирішує спір про право. Надміру формалізований підхід до заявлених позовних вимог суперечить завданню цивільного судочинства.

Диспозитивність - це один з базових принципів судочинства, керуючись яким, позивач самостійно вирішує, які позовні вимоги заявляти. Суд позбавлений можливості формулювати позовні вимоги замість позивача. Якщо особою заявляється належна позовна вимога, яка може її ефективно захистити, суди не повинні відмовляти у її задоволенні виключно з формальних міркувань. Така відмова призведе до необхідності особи повторно звертатись до суду за захистом своїх прав (які при цьому могли бути ефективно захищені), що невиправдано затягне вирішення справи по суті.

Зазначений підхід відповідає правовим висновкам Великої Палати Верховного Суду, викладеним у пункті 58 постанови від 26 січня 2021 року у справі № 522/1528/15-ц та пункті 23 постанови від 08 лютого 2022 року у справі № 209/3085/20, згідно з якими спосіб захисту права або інтересу має бути таким, щоб у позивача не виникала необхідність повторного звернення до суду.

В контексті обставин справи, що переглядається, колегія суддів звертає увагу на те, що тимчасове виключення відомостей про право іпотеки з відповідного державного реєстру, зокрема, на підставі судового рішення, яке було у подальшому скасовано, не впливає на чинність первісної іпотеки. Скасування судового рішення, що мало наслідком внесення до Державного реєстру іпотек запису про припинення іпотеки, не впливає на дію останньої, оскільки іпотека зберігає чинність незалежно від відсутності певний час відомостей про неї у відповідному державному реєстрі. Водночас, за відсутності в реєстрі відомостей про права інших осіб на нерухоме майно або їх обтяжень особа, яка добросовісно покладалася на ці відомості, тобто, не знала і не мала знати про існування таких прав чи обтяжень, набуває право на таке майно вільним від незареєстрованих прав інших осіб та обтяжень (пункт 38 постанови Великої Палати Верховного Суду від 23 жовтня 2019 року у справі № 922/3537/17 (провадження № 12-127гс19), пункт 7.22 постанови Великої Палати Верховного Суду від 15 червня 2021 року у справі № 922/2416/17 (провадження № 12-44гс20)).

Скасоване судове рішення не породжує правових наслідків з моменту його ухвалення, але його скасування саме по собі (тобто без встановлення інших обставин, що, зокрема, можуть підтверджувати недобросовісність дій, які були вчинені на підставі цього рішення) не є підставою для перегляду всіх юридичних фактів, що виникли, змінилися чи припинилися на підставі відповідного рішення.

Добросовісність є однією з основоположних засад цивільного законодавства та імперативним принципом щодо дій усіх учасників цивільних правовідносин (пункт 6 частини першої статті 3 ЦК України). Добросовісність - це відповідність дій учасників цивільних правовідносин певному стандарту поведінки, який характеризується чесністю, відкритістю, повагою інтересів іншої сторони договору або відповідного правовідношення. Тобто цивільний оборот ґрунтується на презумпції добросовісності та чесності учасників цивільних відносин, які вправі розраховувати саме на таку поведінку інших учасників, що відповідатиме зазначеним критеріям та уявленням про честь і совість.

Частиною третьою статті 13 ЦК України визначено, що не допускаються дії особи, що вчиняються з наміром завдати шкоди іншій особі, а також зловживання правом в інших формах.

Зловживання правом - це особливий тип правопорушення, яке вчиняється правомочною особою при здійсненні нею належного їй права, пов`язаний з використанням недозволених конкретних форм у межах дозволеного їй законом загального типу поведінки.

Зловживання правом і використання приватноправового інструментарію всупереч його призначенню проявляється у тому, що: 1) особа (особи) «використовувала/використовували право на зло»; 2) наявні негативні наслідки (різного прояву) для інших осіб (негативні наслідки є певним станом, у який потрапляють інші суб`єкти, чиї права безпосередньо пов`язані з правами особи, яка ними зловживає; цей стан не задовольняє інших суб`єктів; для здійснення ними своїх прав не вистачає певних фактів та/або умов; настання цих фактів / умов безпосередньо залежить від дій іншої особи; інша особа може перебувати у конкретних правовідносинах з цими особами, які «потерпають» від зловживання нею правом, або не перебувають);

3) враховується правовий статус особи/осіб (особа перебуває у правовідносинах і як їх учасник має уявлення не лише про обсяг своїх прав, а й про обсяг прав інших учасників цих правовідносин і порядок їх набуття та здійснення; особа не вперше перебуває у цих правовідносинах, або ці правовідносини є тривалими, або вона є учасником й інших аналогічних правовідносин) (постанова Верховного Суду від 11 листопада 2021 року у справі № 910/8482/18 (910/4866/21)).

Велика Палата Верховного Суду наголошувала на тому, що правочини, які вчиняються учасниками цивільних відносин, повинні мати певну правову та фактичну мету, яка не має бути неправомірною та недобросовісною. Отже, правочин не може використовуватися учасниками цивільних відносин для уникнення сплати боргу або виконання судового рішення (постанова Верховного Суду у складі судової палати для розгляду справ про банкрутство Касаційного господарського суду від 02 червня 2021 року у справі № 904/7905/16, пункт 153). Відтак правопорядок не може залишати поза реакцією такі дії, які хоч і не порушують конкретних імперативних норм, але є очевидно недобросовісними і зводяться до зловживання правом (постанова Великої Палати Верховного Суду від 07 вересня 2022 року у справі № 910/16579/20 (провадження № 12-60гс21)).

Розглядаючи позовні вимоги Банку суди виходили лише з того, що позивачем обрано неефективний спосіб захисту порушеного права. При цьому місцевий суд не досліджував обставини, які можуть свідчити про добросовісність/недобросовісність відповідача, як набувача майна, оскільки наявність/відсутність таких обставин враховується судом за належною вимогою - про визнання права іпотекодержателя.

Разом з цим, судами попередніх судових інстанцій залишено поза увагою, що перехід права власності не є підставою для припинення іпотеки (стаття 23 Закону України «Про іпотеку»). Близька за змістом правова позиція, викладена у постанові Верховного Суду від 19.04.2023 у справі №726/2166/19, на яку здійснює своє посилання Банк у доводах касаційної скарги.

З матеріалів справи вбачається, що Банк послідовно зазначав, як у суді першої так і в апеляційній інстанції про те, що ОСОБА_1 не може вважатися добросовісним набувачем предмета іпотеки, оскільки останній був обізнаний про наявність зобов`язань ТОВ «Істейтглобал» перед Банком, тому що як керівник ТОВ ЮК «ПРАВОВИЙ АЛЬЯНС» підписував Іпотечний договір № КП 461-Г-ДИ4, в якому міститься опис зобов`язань за кредитним договором. Крім того відчуження спірного нерухомого майна відбулося за безоплатним договором, укладеним між несторонніми особами : і ОСОБА_2 , і ТОВ ЮК «ПРАВОВИЙ АЛЬЯНС», в осо6і ОСОБА_1 , мали відношення до ТОВ «Істейтглобал» укладаючи в його інтересах договори забезпечення. В свою чергу ОСОБА_1 був засновником ТОВ ЮК «ПРАВОВИЙ АЛЬЯНС», до складу учасників якого також входила ОСОБА_3 - дружина ОСОБА_2 , яка надавала згоду на дарування квартири ОСОБА_1 .

Зазначеному не надано оцінки судами попередніх інстанцій під час розгляду даної справи.

Ураховуючи, що для правильного вирішення справи необхідно розглянути спір по суті позовних вимог та встановити обставини, які можуть свідчити про добросовісність/недобросовісність набувача майна, надати правову оцінку діям Іпотекодавця щодо безоплатного відчуження предмета іпотеки на користь несторонніх осіб (пов`язаних осіб, тощо) за час тимчасової відсутності в Державному реєстрі іпотек відомостей про його обтяження, а також визначити пріоритет іпотеки (попередня, наступна), чого не було зроблено судами попередніх судових інстанцій. Усунути ці недоліки на стадії касаційного перегляду з урахуванням повноважень Верховного Суду та меж перегляду справи в касаційній інстанції (стаття 300 ГПК України), коли необхідно встановлювати фактичні обставини та оцінювати докази, неможливо.

Крім того Суд звертає увагу судів попередніх інстанцій на таке.

Статтею 23 Закону України «Про іпотеку» визначено наслідки переходу права власності на предмет іпотеки до третьої особи, серед яких визначено:

- у разі переходу права власності (права господарського відання) на предмет іпотеки від іпотекодавця до іншої особи, у тому числі в порядку спадкування чи правонаступництва, іпотека є дійсною для набувача відповідного нерухомого майна, навіть у тому випадку, якщо до його відома не доведена інформація про обтяження майна іпотекою;

- особа, до якої перейшло право власності на предмет іпотеки, набуває статус іпотекодавця і має всі його права і несе всі його обов`язки за іпотечним договором у тому обсязі і на тих умовах, що існували до набуття ним права власності на предмет іпотеки.

Отже, іпотека є специфічним видом забезпечення виконання зобов`язання нерухомим майном, що залишається у володінні і користуванні його власника, який обмежений у правомочності самостійно розпоряджатися предметом іпотеки. Тобто іпотека обмежує такий елемент права власності, як право розпорядження нерухомим майном, яке є предметом іпотечного договору. Особливістю цього виду забезпечення виконання зобов`язання є те, що обтяження майна іпотекою відбувається незалежно від зміни власника такого майна, тому стосовно кожного наступного власника іпотечного майна виникають ризики настання відповідальності перед іпотекодержателем за невиконання боржником основного зобов`язання, зокрема звернення стягнення на предмет іпотеки (див. рішення Конституційного Суду України від 14.07.2020 у справі № 8-р/2020).

При цьому, статтею 17 Закону України «Про іпотеку» передбачено, що іпотека припиняється у разі: припинення основного зобов`язання або закінчення строку дії іпотечного договору; реалізації предмета іпотеки відповідно до цього Закону; набуття іпотекодержателем права власності на предмет іпотеки; визнання іпотечного договору недійсним; знищення (втрати) переданої в іпотеку будівлі (споруди), якщо іпотекодавець не відновив її. Якщо предметом іпотечного договору є земельна ділянка і розташована на ній будівля (споруда), в разі знищення (втрати) будівлі (споруди) іпотека земельної ділянки не припиняється; з інших підстав, передбачених цим Законом. Наступні іпотеки припиняються внаслідок звернення стягнення за попередньою іпотекою. Відомості про припинення іпотеки підлягають державній реєстрації у встановленому законодавством порядку.

Тобто положеннями Закону України «Про іпотеку» чітко визначено наслідки переходу права власності на предмет іпотеки до третьої особи, серед яких зазначено, що у разі переходу права власності (права господарського відання) на предмет іпотеки від іпотекодавця до іншої особи, іпотека є дійсною для набувача відповідного майна, відтак, іпотека залишається дійсною незалежно від зміни власника майна.

Отже, у разі вибуття заставного майна з власності іпотекодавця, законодавством встановлено механізм захисту прав іпотекодержателя шляхом перенесення всіх прав та обов`язків іпотекодавця на особу, до якої перейшло право власності на майно. У такому випадку, у разі невиконання позичальником своїх кредитних зобов`язань, іпотекодержатель, в силу частини першої статті 33 Закону України «Про іпотеку», має право задовольнити свої вимоги за рахунок іпотечного майна шляхом заявлення позовних вимог про звернення стягнення на предмет іпотеки до особи, яка є власником іпотечного майна на момент заявлення таких вимог.

Правові висновки про те, що у разі відчуження іпотечного майна вимога іпотекодержателя про звернення стягнення на предмет іпотеки має бути заявлена до особи, яка є власником такого майна на момент подання позову, є усталеними у судовій практиці Верховного Суду (постанови від 07.05.2019 у справі № 926/3371/17, від 23.01.2020 у справі № 916/2558/18, від 18.04.2019 у справі № 15/5009/1800/11, від 05.05.2020 у справі № 161/6253/15-ц, а також постанова від 24.06.2020 у справі № 904/9896/17.

Суд акцентує, що обов`язком суду при розгляді справи є дотримання вимог щодо всебічності, повноти й об`єктивності з`ясування обставин справи та оцінки доказів.

Усебічність та повнота розгляду передбачає з`ясування всіх юридично значущих обставин та наданих доказів з усіма притаманними їм властивостями, якостями та ознаками, їх зв`язками, відносинами і залежностями. Таке з`ясування запобігає однобічності та забезпечує, як наслідок, постановлення законного й обґрунтованого рішення.

У пунктах 1 - 3 частини першої статті 237 ГПК України передбачено, що при ухваленні рішення суд вирішує, зокрема питання чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; яку правову норму належить застосувати до цих правовідносин.

З`ясування відповідних обставин має здійснюватися із застосуванням критеріїв оцінки доказів передбачених статтею 86 ГПК України щодо відсутності у жодного доказу заздалегідь встановленої сили та оцінки кожного доказу окремо, а також вірогідності і взаємного зв`язку доказів у їх сукупності.

Суд зауважує, що чітке обґрунтування та аналіз є базовими вимогами до судових рішень та важливим аспектом права на справедливий суд.

Гарантуючи право на справедливий судовий розгляд, стаття 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод не встановлює жодних правил щодо допустимості доказів або їх оцінки, що є компетенцією виключно національних судів першої та апеляційної інстанцій. Проте зважаючи на прецедентну практику ЄСПЛ, суд зобов`язаний мотивувати свої дії та рішення, щоб продемонструвати сторонам, що вони були почуті.

До таких дій у цій справі перш за все належало з`ясування судами в межах наявних процесуальних повноважень, зокрема, питання чи мали місце обставини (факти) якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються, а також чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження.

Відповідно до діючого законодавства обґрунтованим визнається рішення, в якому повно відображені обставини, які мають значення для даної справи, висновки суду про встановлені обставини є вичерпними, відповідають дійсності і підтверджуються достовірними доказами, дослідженими у судовому засіданні.

Оскаржувані постанова суду апеляційної інстанції та рішення суду першої інстанції таким вимогам закону не відповідають.

За таких обставин, наведена скаржником підстава касаційного оскарження, передбачена приписами пункту 1 частини другої статті 287 ГПК України частково знайшла своє підтвердження під час касаційного розгляду справи.

Європейський суд з прав людини у рішенні від 10.02.2010 у справі «Серявін та інші проти України» зауважив, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях, зокрема, судів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенція про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція) зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожний аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною залежно від характеру рішення.

У справі «Трофимчук проти України» (№4241/03, §54, ЄСПЛ, 28 жовтня 2010 року) Європейський суд з прав людини також зазначив, що хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, це не може розумітись як вимога детально відповідати на кожен довід.

Колегія суддів касаційної інстанції з огляду на викладене зазначає, що учасникам справи надано вичерпну відповідь на всі істотні питання, що виникають при кваліфікації спірних відносин як у матеріально-правовому, так і у процесуальному сенсах.

Висновки за результатами розгляду касаційної скарги

Згідно із пунктом 2 частини першої статті 308 ГПК України суд касаційної інстанції за результатами розгляду касаційної скарги має право скасувати судові рішення судів першої та апеляційної інстанцій повністю або частково і передати справу повністю або частково на новий розгляд.

Відповідно до пункту 1 частини третьої статті 310 ГПК України підставою для скасування судового рішення та направлення справи на новий розгляд є також порушення норм процесуального права, на які посилається скаржник у касаційній скарзі, що унеможливило встановлення фактичних обставин, які мають значення для правильного вирішення справи, якщо суд не дослідив зібрані у справі докази, за умови висновку про обґрунтованість заявлених у касаційній скарзі підстав касаційного оскарження, передбачених пунктами 1, 2, 3 частини другої статті 287 цього Кодексу.

Оскільки в ході касаційного провадження за касаційною скаргою позивача частково підтвердилась наявність підстави касаційного оскарження, визначена пунктом 1 частини другої статті 287 ГПК України, обґрунтованими виявилися доводи про недослідження судами всіх обставин справи, встановлення яких має значення для правильного вирішення спору, колегія суддів Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду дійшла висновку про часткове задоволення касаційної скарги, скасування оскаржуваних рішення і постанови та направлення справи № 904/3001/22 на новий розгляд до господарського суду першої інстанції.

Під час нового розгляду суду слід врахувати викладене у цій постанові, вжити всіх передбачених законом заходів для всебічного, повного і об`єктивного встановлення обставин справи, надати належну оцінку доказам, та доводам сторін і за результатами установленого прийняти законне і обґрунтоване рішення.

Судові витрати

Оскільки справа направляється на новий розгляд розподіл судових витрат судом касаційної інстанції не здійснюється.

Керуючись статтями 300, 308, 310, 315 Господарського процесуального кодексу України, Верховний Суд

ПОСТАНОВИВ:

1.Касаційну скаргу акціонерного товариства комерційного банку «ПриватБанк» задовольнити частково.

2. Рішення Господарського суду Дніпропетровської області від 15.05.2023 та постанову Центрального апеляційного господарського суду від 04.12.2023 у справі № 904/3001/22 скасувати.

3. Справу № 904/3001/22 направити на новий розгляд до Господарського суду Дніпропетровської області.

Постанова набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Суддя І. Колос

Суддя І. Булгакова

Суддя Т. Жайворонок