ПІВДЕННО-ЗАХІДНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
_____________________________________________________________________________________________
П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

14 лютого 2024 року м. ОдесаСправа № 916/1077/23
Південно-західний апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

Головуючого судді: Таран С.В.,

Суддів: Філінюка І.Г., Поліщук Л.В.,

при секретарі судового засідання: Колцун В.В.,

за участю представників:

від Акціонерного товариства "Українська залізниця" в особі Регіональної філії "Одеська залізниця" Акціонерного товариства "Українська залізниця" Лунгул Л.А.,

від Фізичної особи-підприємця Туманян-Зленської Наріне Расімівни участі не брали,

розглянувши апеляційну скаргу Фізичної особи-підприємця Туманян-Зленської Наріне Расімівни

на рішення Господарського суду Одеської області від 11.10.2023, прийняте суддею Смелянець Г.Є., м. Одеса, повний текст складено 23.10.2023,

у справі №916/1077/23

за позовом: Акціонерного товариства "Українська залізниця" в особі Регіональної філії "Одеська залізниця" Акціонерного товариства "Українська залізниця"

до відповідача: Фізичної особи-підприємця Туманян-Зленської Наріне Расімівни

про стягнення 238 612 грн та зобов`язання вчинити певні дії

ВСТАНОВИВ:

У березні 2023 р. Акціонерне товариство "Українська залізниця" в особі Регіональної філії "Одеська залізниця" Акціонерного товариства "Українська залізниця" звернулося з позовом до Фізичної особи-підприємця Туманян-Зленської Наріне Расімівни, в якому просило стягнути з відповідачки на користь позивача 238612 грн неустойки за період з 15.03.2022 по 15.02.2023, а також звільнити об`єкти Регіональної філії "Одеська залізниця" Акціонерного товариства "Українська залізниця" від рекламних конструкцій Фізичної особи-підприємця Туманян-Зленської Наріне Расімівни, які розміщувались згідно з договором №ОД/ДН-1-13-922д-НЮ від 05.12.2013, шляхом демонтажу конструкцій, що розташовані за адресами: м. Одеса, вул. Балківська, за парканом (в межах ст. Одеса-Товарна); м. Одеса, вул. От. Головатого (в межах ст. Одеса-Пересип); Одеська область, ст. Поромна, районний парк АТЗТ ІМРП 4 км пк6+48м; Одеська область, ст. Поромна, пгт Інститут Таїрова, 3 км з`єднувальної колії Передпоромний парк ст. Поромна - Районний парк АТЗТ ІМРП; м. Одеса, вул. Середньофонтанська, 23 (подвір`я ІОЦ вздовж паркану); м. Одеса, вул. Приморська (будівля адміністративного корпусу №1 ст. Одеса-Порт).

Позовні вимоги обґрунтовані неправомірними діями відповідачки, яка, не зважаючи на припинення договірних відносин з позивачем, безпідставно не здійснила своєчасний демонтаж рекламних конструкцій, що зумовлює необхідність зобов`язання Фізичної особи-підприємця Туманян-Зленської Наріне Расімівни звільнити об`єкти Регіональної філії "Одеська залізниця" Акціонерного товариства "Українська залізниця" від відповідних конструкцій з нарахуванням неустойки.

За вказаною позовною заявою місцевим господарським судом 22.03.2023 відкрито провадження у справі №916/1077/23.

Рішенням Господарського суду Одеської області від 11.10.2023 у справі №916/1077/23 (суддя Смелянець Г.Є.) позов задоволено частково; стягнуто з Фізичної особи-підприємця Туманян-Зленської Наріне Расімівни на користь Акціонерного товариства "Українська залізниця" в особі Регіональної філії "Одеська залізниця" Акціонерного товариства "Українська залізниця" 178959 грн неустойки за період з 15.03.2022 по 15.02.2023, а також витрати по сплаті судового збору у розмірі 6263,18 грн; звільнено об`єкти Регіональної філії "Одеська залізниця" Акціонерного товариства "Українська залізниця" від рекламних конструкцій Фізичної особи-підприємця Туманян-Зленської Наріне Расімівни, які розміщувались згідно з договором №ОД/ДН-1-13-922д-НЮ від 05.12.2013, шляхом демонтажу конструкцій, що розташовані за адресами: м. Одеса, вул. Балківська, за парканом (в межах ст. Одеса-Товарна); м. Одеса, вул. От. Головатого (в межах ст. Одеса-Пересип); Одеська область, ст. Поромна, районний парк АТЗТ ІМРП 4 км пк6+48м; Одеська область, ст. Поромна, пгт Інститут Таїрова, 3 км з`єднувальної колії Передпоромний парк ст. Поромна - Районний парк АТЗТ ІМРП; м. Одеса, вул. Середньофонтанська, 23 (подвір`я ІОЦ вздовж паркану); м. Одеса, вул. Приморська (будівля адміністративного корпусу №1 ст. Одеса-Порт); у задоволенні решти позовних вимог відмовлено.

Судове рішення мотивоване тим, що зобов`язання сторін, яке виникло на підставі укладеного між ними договору №ОД/ДН-1-13-922д-НЮ від 05.12.2013, припинилося у зв`язку зі спливом строку дії вказаного договору, що зумовлює виникнення у відповідачки обов`язку протягом двох тижнів з моменту припинення договору демонтувати рекламні конструкції власними силами, від виконання якого Фізична особа-підприємець Туманян-Зленська Наріне Расімівна безпідставно ухиляється. Водночас, з огляду на доведеність позивачем факту не проведення відповідачкою демонтажу відповідних конструкцій, розміщених на підставі вищенаведеного договору, який припинив свою дію, місцевий господарський суд дійшов висновку щодо правомірності заявлення Акціонерним товариством "Українська залізниця" в особі Регіональної філії "Одеська залізниця" Акціонерного товариства "Українська залізниця" вимог про стягнення з Фізичної особи-підприємця Туманян-Зленської Наріне Расімівни неустойки за період 15.03.2022-15.02.2023, при цьому суд першої інстанції врахував наявність підстав для зменшення заявленої до стягнення суми штрафних санкцій.

Не погодившись з прийнятим рішенням, Фізична особа-підприємець Туманян-Зленська Наріне Расімівна звернулася з апеляційною скаргою, в якій просить скасувати рішення Господарського суду Одеської області від 11.10.2023 у справі №916/1077/23 та ухвалити нове рішення, яким у задоволенні позовних вимог відмовити у повному обсязі.

Зокрема, в апеляційній скарзі скаржниця наголошує на тому, що місцевим господарським судом під час ухвалення оскаржуваного рішення безпідставно не було враховано факт наявності форс-мажорних обставин (збройної агресії проти України та воєнного стану), що є підставою для звільнення відповідачки від відповідальності за невиконання зобов`язань, прийнятих на себе за договором №ОД/ДН-1-13-922д-НЮ від 05.12.2013, тим більше, що позивач тривалий час зволікав з направленням Фізичній особі-підприємцю Туманян-Зленській Наріне Расімівні претензії щодо необхідності демонтажу конструкцій. Крім того, за твердженням апелянта, суд першої інстанції необґрунтовано залишив без розгляду клопотання відповідачки про зменшення штрафних санкцій, посилаючись на не наведення останньою поважних причин не подання цього клопотання у підготовчому провадженні.

У відзиві на апеляційну скаргу №НЮ-14/1270 від 14.12.2023 (вх.№3655/23/Д1 від 18.12.2023) Акціонерне товариство "Українська залізниця" в особі Регіональної філії "Одеська залізниця" Акціонерного товариства "Українська залізниця" просить апеляційну скаргу Фізичної особи-підприємця Туманян-Зленської Наріне Расімівни залишити без задоволення, а рішення Господарського суду Одеської області від 11.10.2023 у справі №916/1077/23 без змін. Зокрема, позивач зауважує на недоведеності відповідачкою неможливості виконання зобов`язань з демонтажу рекламних конструкцій, які розміщувались на об`єктах Регіональної філії "Одеська залізниця" Акціонерного товариства "Українська залізниця" за договором №ОД/ДН-1-13-922д-НЮ від 05.12.2013, внаслідок існування форс-мажорних обставин. Позивач також наголошує на обґрунтованості протокольної ухвали суду першої інстанції про залишення без розгляду клопотання відповідачки про зменшення штрафних санкцій, оскільки вказане клопотання разом з доданими до нього доказами було подане під час розгляду справи по суті та без клопотання про поновлення відповідного процесуального строку на його подання, при цьому, не зважаючи на залишення зазначеного клопотання без розгляду, місцевий господарський суд, використовуючи свої дискреційні повноваження, все ж зменшив розмір заявленої до стягнення неустойки.

Ухвалою Південно-західного апеляційного господарського суду у складі головуючого судді Таран С.В., суддів: Богатиря К.В., Поліщук Л.В. від 04.12.2023 за вказаною апеляційною скаргою відкрито апеляційне провадження, а в подальшому ухвалою суду від 25.12.2023 вирішено розглянути апеляційну скаргу Фізичної особи-підприємця Туманян-Зленської Наріне Расімівни на рішення Господарського суду Одеської області від 11.10.2023 у справі №916/1077/23 поза межами строку, встановленого частиною першою статті 273 Господарського процесуального кодексу України, у розумний строк, достатній для забезпечення можливості реалізації учасниками процесу відповідних процесуальних прав з урахуванням запровадженого в Україні воєнного стану, та призначено дану справу до розгляду на 14.02.2024 о 12:00.

У судовому засіданні 14.02.2024 представник Акціонерного товариства "Українська залізниця" в особі Регіональної філії "Одеська залізниця" Акціонерного товариства "Українська залізниця" висловив заперечення проти задоволення апеляційної скарги; представник Фізичної особи-підприємця Туманян-Зленської Наріне Расімівни участі не брав, хоча був належним чином сповіщений про дату, час та місце його проведення, що підтверджується матеріалами справи (т.ІІ а.с.126).

13.02.2024 до суду апеляційної інстанції від Фізичної особи-підприємця Туманян-Зленської Наріне Расімівни надійшло клопотання б/н від 13.02.2024 (вх.№3655/23/Д3 від 13.02.2024) про відкладення розгляду справи №916/1077/23.

Відкладення розгляду справи є правом та прерогативою суду, основною передумовою для якого є не відсутність у судовому засіданні представників учасників справи, а неможливість вирішення спору у відповідному судовому засіданні.

З огляду на те, що явка повноважних представників сторін у судовому засіданні 14.02.2024 обов`язковою не визнавалась і правова позиція скаржниці викладена в її апеляційній скарзі, при цьому вищенаведене клопотання про відкладення розгляду справи не містить жодного обґрунтування неможливості проведення судового засідання за відсутності належним чином повідомленого апелянта, а також враховуючи нелогічність наведеної відповідачкою підстави для відкладення (заявниця повідомляє про те, що ознайомилась 13.02.2024 з відзивом на апеляційну скаргу, але при цьому просить відкласти розгляд справи у зв`язку з необхідністю надання їй часу на ознайомлення з вказаним відзивом), Південно-західний апеляційний господарський суд дійшов висновку про відмову у задоволенні клопотання Фізичної особи-підприємця Туманян-Зленської Наріне Расімівни б/н від 13.02.2024 (вх.№3655/23/Д3 від 13.02.2024), про що у судовому засіданні 14.02.2024 було постановлено протокольну ухвалу.

За умовами частин першої, другої статті 269 Господарського процесуального кодексу України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Заслухавши пояснення представника позивача, обговоривши доводи апеляційної скарги, перевіривши наявні матеріали справи на предмет правильності застосування Господарським судом Одеської області норм матеріального та процесуального права, колегія суддів дійшла наступних висновків.

З матеріалів справи вбачається, що 05.12.2013 між Одеською залізницею ("Виконавець") та Фізичною особою-підприємцем Туманян-Зленською Наріне Расімівною ("Замовник") укладено договір про надання рекламних послуг №ОД/ДН-1-13-922д-НЮ (далі договір №ОД/ДН-1-13-922д-НЮ від 05.12.2013), відповідно до пунктів 1.1, 1.2 якого Виконавець приймає на себе зобов`язання надати Замовнику послуги по тимчасовому розміщенню на території та об`єктах Одеської залізниці спеціальних рекламних конструкцій Замовника з можливістю подальшого експонування на них рекламоносіїв ("послуги"), а Замовник зобов`язується прийняти і оплатити ці послуги. Умови надання послуг, а саме: адресна програма, тип спеціальних рекламних конструкцій, термін розміщення, вартість послуг, визначаються у додаткових угодах до даного договору, що є невід`ємними частинами цього договору.

В силу підпункту 2.2.15 пункту 2.2 договору №ОД/ДН-1-13-922д-НЮ від 05.12.2013 Замовник зобов`язується протягом двох тижнів після дати закінчення періоду проведення рекламної кампанії або припинення договору або відповідної додаткової угоди демонтувати рекламну конструкцію власними силами. Демонтаж рекламної конструкції посвідчується відповідним актом, складеним сторонами.

У пункті 3.4 договору №ОД/ДН-1-13-922д-НЮ від 05.12.2013 визначено, що початком надання послуг Виконавцем Замовнику вважається дата початку періоду проведення рекламної кампанії, яка визначена сторонами у додатковій угоді. Закінченням надання послуг є дата закінчення періоду проведення рекламної кампанії. Відсутність на спеціальних рекламних конструкціях реклами протягом періоду надання послуг не є підставою для звільнення Замовника від оплати послуг або перерахунку вартості послуг.

Згідно з пунктом 4.1 договору №ОД/ДН-1-13-922д-НЮ від 05.12.2013 за невиконання чи неналежне виконання зобов`язань за цим договором сторони несуть відповідальність, передбачену чинним законодавством України та цим договором.

За умовами пункту 4.8 договору №ОД/ДН-1-13-922д-НЮ від 05.12.2013 у випадку невиконання Замовником свого обов`язку, передбаченого пунктом 2.2.15 цього договору, щодо демонтажу рекламної конструкції Замовник зобов`язаний сплатити Виконавцю неустойку у розмірі 200% вартості послуг, передбаченою додатковою угодою на розміщення цієї конструкції, за кожний місяць розміщення конструкції понад період проведення рекламної кампанії або з моменту припинення дії додаткової угоди.

Сторони звільняються від відповідальності за невиконання чи неналежне виконання умов даного договору, якщо вони є результатом форс-мажорних обставин. Форс-мажорними обставинами сторони визнають обставини, які можуть призупинити повне або часткове виконання обставин по цьому договору обома чи однією із сторін, а саме: пожежа, паводок, інші стихійні лиха, терористичні акти, війни, військові операції будь-якого характеру, блокади, рішення компетентних органів влади, які знаходяться поза контролем сторін і безпосередньо впливають на можливість виконання стороною своїх зобов`язань. Сторона, в якої виникла неможливість виконання зобов`язань по цьому договору, повинна при виникненні та завершенні вищевказаних обставин, відразу, проте не пізніше п`яти робочих днів з моменту їх виникнення, у письмовій формі повідомити іншу сторону, при цьому строк виконання цього договору переноситься на термін, протягом якого діяли такі обставини. Несвоєчасне повідомлення про обставини непереборної сили позбавляє відповідну сторону права посилатися на них у майбутньому. Настання та дія форс-мажорних обставин підтверджується довідкою Торгово-промислової палати України або наданням копій відповідних наказів Укрзалізниці (пункти 5.1-5.4, 5.6 договору №ОД/ДН-1-13-922д-НЮ від 05.12.2013).

Положеннями пунктів 6.1-6.3 договору №ОД/ДН-1-13-922д-НЮ від 05.12.2013 передбачено, що договір набирає сили з 01.01.2014 і діє до 31.12.2014. Договір може бути пролонгований за погодженням сторін шляхом укладання додаткової угоди. Договір може бути достроково розірваний Виконавцем в односторонньому порядку шляхом повідомлення Замовника письмово за 10 діб до дати розірвання.

В подальшому між сторонами було укладено низку додаткових угодо до договору №ОД/ДН-1-13-922д-НЮ від 05.12.2013, в яких узгоджено умови проведення рекламної компанії.

Зокрема, додатковою угодою №32 від 31.05.2021 до договору №ОД/ДН-1-13-922д-НЮ від 05.12.2013 пролонговано даний договір до 30.06.2021 та встановлено умови проведення рекламної кампанії з 01.04.2021, а саме послуги по тимчасовому розміщенню на території та об`єктах залізничного транспорту філії "Одеська залізниця" Акціонерного товариства "Українська залізниця" 6 рекламних конструкцій за адресами: м. Одеса, вул. Балківська, за парканом (в межах ст. Одеса-Товарна); м. Одеса, вул. От. Головатого (в межах ст. Одеса-Пересип); Одеська обл., ст. Поромна, районний парк АТЗТ ІМРП 4 км пк6+48м; Одеська обл., ст. Поромна, пгт Інститут Таїрова, 3 км з`єднувальної колії Передпоромний парк ст. Поромна - Районний парк АТЗТ ІМРП; м. Одеса, вул. Середньофонтанська, 23 (подвір`я ІОЦ вздовж паркану); м. Одеса, вул. Приморська (будівля адміністративного корпусу №1 ст. Одеса-Порт). Загальна вартість послуг в місяць згідно з протоколом узгодження договірної ціни становить 10864 грн.

У матеріалах справи також містяться:

-копії актів перевірки рекламних засобів, які розташовані на території та об`єктах Регіональної філії "Одеська залізниця" Акціонерного товариства "Українська залізниця" від 04.01.2023, від 17-18.01.2023 та від 10.03.2023 з фотофіксацією рекламних засобів;

-копії виставлених відповідачці рахунків за надані послуги №1639/899 від 10.06.2021, №1740/899 від 15.07.2021, №1811/899 від 09.08.2021, №1912/899 від 20.09.2021, №2004/899 від 20.10.2021, №2099/899 від 19.11.2021, №2178/899 від 13.12.2021 та №2281/899 від 17.01.2022;

-копії підписаних без зауважень та скріплених печатками сторін актів наданих послуг б/н від 30.09.2021, б/н від 31.10.2021, б/н від 30.11.2021, б/н від 31.12.2021, б/н від 31.01.2022 та б/н від 28.02.2022 до договору №ОД/ДН-1-13-922д-НЮ від 05.12.2013;

-оформлені позивачем бухгалтерські довідки №321/899 від 27.02.2023 та №321/899 від 27.02.2023 про надання відповідачці послуг за договором №ОД/ДН-1-13-922д-НЮ від 05.12.2013 у періоди 01.01.2021-30.06.2021 та 01.07.2021-28.02.2022, в яких відображені місяць наданих послуг, вартість послуг, дата оплати, сума погашення та номери платіжних доручень;

-роздруківка адресованого партнерам, клієнтам та контрагентам Акціонерного товариства "Українська залізниця" інформаційного повідомлення про форс-мажор, розміщеного на веб-сайті вказаного товариства;

-копія листа Фізичної особи-підприємця Туманян-Зленської Наріне Расімівни №1 від 05.03.2022, в якому вона повідомила позивача про те, що у разі неможливості виконання зобов`язань перед Акціонерним товариством "Українська залізниця" у зв`язку із настанням форс-мажорних обставин та внаслідок того, що всі рекламодавці відмовилися від розповсюдження реклами відповідачки, остання перенесе виконання своїх зобов`язань до моменту завершення дії непереборної сили;

-розміщена на веб-сайті Одеської міської ради роздруківка інформаційного повідомлення про обмеження руху по вул. Приморській у м. Одесі з 02.03.2023;

-відповіді Департаменту транспорту, зв`язку та організації дорожнього руху Одеської міської ради №11-41/657 від 27.04.2023 на адвокатський запит представника відповідачки, в якому останній повідомлено про організацію руху по вул. Приморській у м. Одесі з 02.03.2023;

-відповіді Південного територіального управління Військової служби правопорядку №2191/1 від 20.05.2023 на адвокатський запит представника Фізичної особи-підприємця Туманян-Зленської Наріне Расімівни, в якому вказано про те, що у період з 26.02.2022 по 01.03.2023 підрозділами Збройних сил України було обмежено рух транспорту та пересування громадян по вул. Приморській в м. Одеса, у тому числі в місці розміщення рекламної конструкції по вул. Приморській, 1 біля адміністративного корпусу №1 ст. Одеса-Порт;

-відповіді Південного територіального управління Військової служби правопорядку №47 від 23.06.2023 на адвокатський запит представника позивача, в якому зазначено про те, що у разі надходження письмових звернень щодо отримання дозволів на заїзд (проїзд) транспортних засобів на території, на яких обмежено рух транспортних засобів та пересування громадян, військовим командуванням розглядаються відповідні звернення та приймаються рішення про надання дозволів.

Предметом спору у даній справі є вимога про стягнення з відповідачки на користь позивача 238612 грн неустойки за період з 15.03.2022 по 15.02.2023, а також про зобов`язання відповідачки звільнити об`єкти Регіональної філії "Одеська залізниця" Акціонерного товариства "Українська залізниця" від рекламних конструкцій Фізичної особи-підприємця Туманян-Зленської Наріне Расімівни, які розміщувались згідно з договором №ОД/ДН-1-13-922д-НЮ від 05.12.2013, шляхом демонтажу конструкцій, що розташовані за адресами: м. Одеса, вул. Балківська, за парканом (в межах ст. Одеса-Товарна); м. Одеса, вул. От. Головатого (в межах ст. Одеса-Пересип); Одеська область, ст. Поромна, районний парк АТЗТ ІМРП 4 км пк6+48м; Одеська область, ст. Поромна, пгт Інститут Таїрова, 3 км з`єднувальної колії Передпоромний парк ст. Поромна - Районний парк АТЗТ ІМРП; м. Одеса, вул. Середньофонтанська, 23 (подвір`я ІОЦ вздовж паркану); м. Одеса, вул. Приморська (будівля адміністративного корпусу №1 ст. Одеса-Порт).

Задовольняючи частково позовні вимоги, місцевий господарський суд виходив з безпідставності не здійснення відповідачкою демонтажу рекламних конструкцій, які розміщувалися на об`єктах Регіональної філії "Одеська залізниця" Акціонерного товариства "Українська залізниця" на підставі укладеного між сторонами договору №ОД/ДН-1-13-922д-НЮ від 05.12.2013, що припинив свою дію внаслідок спливу строку, на який він був укладений, що, в свою чергу, зумовлює обґрунтованість позовних вимог про зобов`язання Фізичної особи-підприємця Туманян-Зленської Наріне Расімівни здійснити такий демонтаж та про стягнення з останньої неустойки за невиконання відповідного обов`язку щодо демонтажу, нарахованої за період з 15.03.2022-15.02.2023, але при цьому суд першої інстанції врахував наявність підстав для зменшення заявленої до стягнення суми штрафних санкцій.

Колегія суддів погоджується з висновком Господарського суду Одеської області про часткове задоволення позову з огляду на наступне.

Стаття 15 Цивільного кодексу України передбачає право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа також має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.

Під порушенням слід розуміти такий стан суб`єктивного права, за якого воно зазнало протиправного впливу з боку правопорушника, внаслідок чого суб`єктивне право особи зменшилося або зникло як таке, порушення права пов`язано з позбавленням можливості здійснити, реалізувати своє право повністю або частково.

Вказаний вище підхід є загальним і може застосовуватись при розгляді будь-яких категорій спорів, оскільки не доведеність порушення прав, за захистом яких було пред`явлено позов у будь-якому випадку є підставою для відмови у його задоволенні.

Таким чином, у розумінні закону, суб`єктивне право на захист це юридично закріплена можливість особи використати заходи правоохоронного характеру для поновлення порушеного права і припинення дій, які порушують це право.

Захист, відновлення порушеного або оспорюваного права чи охоронюваного законом інтересу відбувається, в тому числі, шляхом звернення з позовом до суду (частина перша статті 16 Цивільного кодексу України).

Наведена позиція ґрунтується на тому, що під захистом права розуміється державно-примусова діяльність, спрямована на відновлення порушеного права суб`єкта правовідносин та забезпечення виконання юридичного обов`язку зобов`язаною стороною, внаслідок чого реально відбудеться припинення порушення (чи оспорювання) прав цього суб`єкта, він компенсує витрати, що виникли у зв`язку з порушенням його прав, або в інший спосіб нівелює негативні наслідки порушення його прав.

Позивачем є особа, яка подала позов про захист порушеного чи оспорюваного права або охоронюваного законом інтересу. Водночас позивач самостійно визначає і обґрунтовує в позовній заяві у чому саме полягає порушення його прав та інтересів, а суд перевіряє ці доводи, і в залежності від встановленого вирішує питання про наявність чи відсутність підстав для правового захисту, при цьому застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту суб`єктивного права, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення.

Чинне законодавство визначає об`єктом захисту порушене, невизнане або оспорюване право чи цивільний інтерес. Порушення права пов`язано із позбавленням його володільця можливості здійснити (реалізувати) своє право повністю або частково. При оспорюванні або невизнанні права виникає невизначеність у праві, спричинена поведінкою іншої особи.

Отже, порушення, невизнання або оспорювання суб`єктивного права є підставою для звернення особи за захистом цього права із застосуванням відповідного способу захисту.

Вирішуючи спір, суд повинен надати об`єктивну оцінку наявності порушеного права чи інтересу на момент звернення до господарського суду, а також визначити, чи відповідає обраний позивачем спосіб захисту порушеного права тим, що передбачені законодавством, та чи забезпечить такий спосіб захисту відновлення порушеного права.

Крім того, суди мають виходити із того, що обраний позивачем спосіб захист цивільних прав має бути не тільки ефективним, а й відповідати правовій природі тих правовідносин, що виникли між сторонами, та має бути спрямований на захист порушеного права.

Враховуючи вищевикладене, виходячи із приписів статті 4 Господарського процесуального кодексу України, статей 15, 16 Цивільного кодексу України, можливість задоволення позовних вимог перебуває у залежності від наявності (доведеності) наступної сукупності умов: наявність у позивача певного суб`єктивного права або інтересу, порушення такого суб`єктивного права (інтересу) з боку відповідача та належність (адекватність встановленому порушенню) обраного способу судового захисту. Відсутність (недоведеність) будь-якого з означених елементів унеможливлює задоволення позовних вимог.

Відповідно до частин першої, другої статті 11 Цивільного кодексу України цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки. Підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є договори та інші правочин.

Згідно з приписами статті 509 Цивільного кодексу України зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку; зобов`язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 цього Кодексу, у тому числі і з договорів.

Частиною першою статті 173 Господарського кодексу України встановлено, що господарським визнається зобов`язання, що виникає між суб`єктом господарювання та іншим учасником (учасниками) відносин у сфері господарювання з підстав, передбачених Господарським кодексом України, в силу якого один суб`єкт (зобов`язана сторона, у тому числі боржник) зобов`язаний вчинити певну дію господарського чи управлінсько-господарського характеру на користь іншого суб`єкта (виконати роботу, передати майно, сплатити гроші, надати інформацію тощо), або утриматися від певних дій, а інший суб`єкт (управнена сторона, у тому числі кредитор) має право вимагати від зобов`язаної сторони виконання її обов`язку.

Господарські зобов`язання можуть виникати, зокрема, з господарського договору та інших угод, передбачених законом, а також з угод, не передбачених законом, але таких, які йому не суперечать (стаття 174 Господарського кодексу України).

В силу частин першої, четвертої статті 179 Господарського кодексу України майново-господарські зобов`язання, які виникають між суб`єктами господарювання або між суб`єктами господарювання і негосподарюючими суб`єктами - юридичними особами на підставі господарських договорів, є господарсько-договірними зобов`язаннями. При укладенні господарських договорів сторони можуть визначати зміст договору, зокрема, на основі вільного волевиявлення, коли сторони мають право погоджувати на свій розсуд будь-які умови договору, що не суперечать законодавству.

Частиною сьомою статті 179 Господарського кодексу України унормовано, що господарські договори укладаються за правилами, встановленими Цивільним кодексом України з урахуванням особливостей, передбачених цим Кодексом, іншими нормативно-правовими актами щодо окремих видів договорів.

За умовами частини першої статті 627 Цивільного кодексу України відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків (частина перша статті 626 Цивільного кодексу України).

Отже, договір №ОД/ДН-1-13-922д-НЮ від 05.12.2013 став підставою виникнення у сторін за цим договором господарського зобов`язання відповідно до статей 173, 174 Господарського кодексу України (статті 11, 202, 509 Цивільного кодексу України).

Згідно з положеннями частини першої статті 193 Господарського кодексу України та статті 526 Цивільного кодексу України зобов`язання мають виконуватися належним чином відповідно до умов закону, інших правових актів, договору, а за відсутністю таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

В силу статті 530 Цивільного кодексу України зобов`язання повинні виконуватись в установлений законом або договором строк.

Відповідно до статті 631 Цивільного кодексу України строком договору є час, протягом якого сторони можуть здійснити свої права і виконати свої обов`язки відповідно до договору. Договір набирає чинності з моменту його укладення. Сторони можуть встановити, що умови договору застосовуються до відносин між ними, які виникли до його укладення. Закінчення строку договору не звільняє сторони від відповідальності за його порушення, яке мало місце під час дії договору.

Як вбачається з матеріалів справи, додатковою угодою №32 від 31.05.2021 до договору №ОД/ДН-1-13-922д-НЮ від 05.12.2013 встановлено строк дії даного договору до 30.06.2021, між тим в подальшому у період з липня місяця 2021 року по 28.02.2022 сторони щомісячно пролонгували цей договір шляхом надсилання рахунків за надані послуги, оплати таких послуг та підписання актів наданих послуг, у зв`язку з чим зазначений договір припинився 28.02.2022 внаслідок спливу строку, на який він був укладений.

При цьому факт припинення договору №ОД/ДН-1-13-922д-НЮ від 05.12.2013 саме 28.02.2022 визнається обома сторонами, у зв`язку з чим в силу вимог частини першої статті 75 Господарського процесуального кодексу України не потребує доказування.

Положеннями підпункту 2.2.15 пункту 2.2 договору №ОД/ДН-1-13-922д-НЮ від 05.12.2013 передбачено, що Замовник зобов`язується протягом двох тижнів після дати закінчення періоду проведення рекламної кампанії або припинення договору або відповідної додаткової угоди демонтувати рекламну конструкцію власними силами. Демонтаж рекламної конструкції посвідчується відповідним актом, складеним сторонами.

Отже, з огляду на припинення договору №ОД/ДН-1-13-922д-НЮ від 05.12.2013 з 01.03.2022, відповідачка повинна була демонтувати розміщені на підставі даного договору рекламні конструкції останньої в строк до 15.03.2022.

У частині третій статті 2 Господарського процесуального кодексу України однією з основних засад (принципів) господарського судочинства визначено принцип змагальності сторін, сутність якого розкрита у статті 13 цього Кодексу.

Відповідно до частин першої, другої статті 13 Господарського процесуального кодексу України судочинство у господарських судах здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених цим Кодексом.

Принцип змагальності сторін полягає в тому, що сторони у процесі зобов`язані в процесуальній формі довести свою правоту, за допомогою поданих ними доказів переконати суд в обґрунтованості своїх вимог чи заперечень.

Отже, даний принцип забезпечує повноту дослідження обставин справи та покладення тягаря доказування на сторони.

Частиною першою статті 73 Господарського процесуального кодексу України передбачено, що доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

В силу частини першої статті 76 Господарського процесуального кодексу України належними є докази, на підставі яких можна встановити обставини, які входять в предмет доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування.

Відповідно до частини першої статті 74 Господарського процесуального кодексу України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Обов`язок із доказування необхідно розуміти як закріплену в процесуальному та матеріальному законодавстві міру належної поведінки особи, що бере участь у судовому процесі, із збирання та надання доказів для підтвердження свого суб`єктивного права, що має за мету усунення невизначеності, яка виникає в правовідносинах у разі неможливості достовірно з`ясувати обставини, які мають значення для справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Необхідність доводити обставини, на які учасник справи посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, в господарському процесі є складовою обов`язку сприяти всебічному, повному та об`єктивному встановленню усіх обставин справи, що передбачає, зокрема, подання належних доказів, тобто таких, що підтверджують обставини, які входять у предмет доказування у справі, з відповідним посиланням на те, які обставини цей доказ підтверджує.

Збирання доказів у господарських справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом (стаття 14 Господарського процесуального кодексу України).

Судове рішення не може ґрунтуватися на припущеннях та містити неточності у встановленні обставин, які мають вирішальне значення для правильного вирішення спору, натомість висновки суду про встановлені обставини і правові наслідки мають бути вичерпними, відповідати дійсності і підтверджуватися достовірними доказами.

Даний висновок Південно-західного апеляційного господарського суду повністю узгоджується з правовою позицією об`єднаної палати Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду, викладеною в постанові від 05.06.2020 у справі №920/528/19.

Колегія суддів зазначає, що у матеріалах справи відсутні докази на підтвердження проведення Фізичною особою-підприємцем Туманян-Зленською Наріне Расімівною демонтажу рекламних конструкцій, які розміщувались на підставі договору №ОД/ДН-1-13-922д-НЮ від 05.12.2013.

За таких обставин, враховуючи, що договір №ОД/ДН-1-13-922д-НЮ від 05.12.2013 припинив свою дію у зв`язку з закінченням строку, на який він був укладений, що свідчить про відсутність на теперішній час між сторонами договірних правовідносин щодо розміщення спірних рекламних конструкцій, беручи до уваги відсутність у матеріалах справи будь-яких доказів укладення нового договору на право розміщення вказаних рекламних конструкцій, інших належних та допустимих доказів наявності правових підстав використання відповідачкою об`єктів позивача для розміщення таких конструкцій, а також підписаного сторонами акту демонтажу або будь-яких інших доказів на підтвердження проведення відповідачкою демонтажу спірного майна, Південно-західний апеляційний господарський суд погоджується з висновком Господарського суду Одеської області щодо наявності правових підстав для задоволення позовної вимоги про зобов`язання звільнити об`єкти Регіональної філії "Одеська залізниця" Акціонерного товариства "Українська залізниця" від рекламних конструкцій Фізичної особи-підприємця Туманян-Зленської Наріне Расімівни, які розміщувались згідно з договором №ОД/ДН-1-13-922д-НЮ від 05.12.2013, шляхом демонтажу конструкцій за адресами: м. Одеса, вул. Балківська, за парканом (в межах ст. Одеса-Товарна); м. Одеса, вул. От. Головатого (в межах ст. Одеса-Пересип); Одеська область, ст. Поромна, районний парк АТЗТ ІМРП 4 км пк6+48м; Одеська область, ст. Поромна, пгт Інститут Таїрова, 3 км з`єднувальної колії Передпоромний парк ст. Поромна - Районний парк АТЗТ ІМРП; м. Одеса, вул. Середньофонтанська, 23 (подвір`я ІОЦ вздовж паркану); м. Одеса, вул. Приморська (будівля адміністративного корпусу №1 ст. Одеса-Порт).

При цьому невиконання Фізичною особою-підприємцем Туманян-Зленською Наріне Расімівною зобов`язань щодо демонтажу рекламних конструкцій правильно кваліфіковане місцевим господарським судом як його порушення у розумінні Цивільного кодексу України, а саму відповідачку визначено такою, що прострочила виконання відповідних зобов`язань у розумінні частини першої статті 612 цього Кодексу.

За умовами частини першої статті 216 Господарського кодексу України учасники господарських відносин несуть господарсько-правову відповідальність за правопорушення у сфері господарювання шляхом застосування до правопорушників господарських санкцій на підставах і в порядку, передбачених цим Кодексом, іншими законами та договором.

В силу частин першої, другої та четвертої статті 217 Господарського кодексу України господарськими санкціями визнаються заходи впливу на правопорушника у сфері господарювання, в результаті застосування яких для нього настають несприятливі економічні та/або правові наслідки. У сфері господарювання застосовуються такі види господарських санкцій: відшкодування збитків; штрафні санкції; оперативно-господарські санкції. Господарські санкції застосовуються у встановленому законом порядку за ініціативою учасників господарських відносин.

Штрафними санкціями визнаються господарські санкції у вигляді грошової суми (неустойка, штраф, пеня), яку учасник господарських відносин зобов`язаний сплатити у разі порушення ним правил здійснення господарської діяльності, невиконання або неналежного виконання господарського зобов`язання (частина перша статті 230 Господарського кодексу України).

Суб`єкти господарювання при укладенні договору наділені законодавцем правом забезпечення виконання господарських зобов`язань шляхом встановлення окремого виду відповідальності (договірної санкції) за невиконання чи неналежне виконання договірних зобов`язань.

Відповідно до пункту 3 частини першої статті 611 Цивільного кодексу України у разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема, сплата неустойки.

Статтею 546 Цивільного кодексу України встановлено, що виконання зобов`язання може забезпечуватися, зокрема, неустойкою.

Відповідно до частини четвертої статті 231 Господарського кодексу України у разі якщо розмір штрафних санкцій законом не визначено, санкції застосовуються в розмірі, передбаченому договором. При цьому розмір санкцій може бути встановлено договором у відсотковому відношенні до суми невиконаної частини зобов`язання або у певній, визначеній грошовій сумі, або у відсотковому відношенні до суми зобов`язання незалежно від ступеня його виконання, або у кратному розмірі до вартості товарів (робіт, послуг).

Таким чином, до боржника, який порушив господарське зобов`язання, можливе застосування штрафних санкцій, передбачених статтею 231 Господарського кодексу, оскільки суб`єкти господарських відносин при укладанні договору наділені законодавцем правом забезпечення виконання господарських зобов`язань встановленням договірної санкції за невиконання або неналежне виконання договірних зобов`язань.

Пунктом 4.8 договору №ОД/ДН-1-13-922д-НЮ від 05.12.2013 передбачено, що у випадку невиконання Замовником свого обов`язку, передбаченого пунктом 2.2.15 цього договору, щодо демонтажу рекламної конструкції Замовник зобов`язаний сплатити Виконавцю неустойку у розмірі 200% вартості послуг, передбаченою додатковою угодою на розміщення цієї конструкції, за кожний місяць розміщення конструкції понад період проведення рекламної кампанії або з моменту припинення дії додаткової угоди.

Перевіривши виконаний позивачем розрахунок штрафних санкцій за договором №ОД/ДН-1-13-922д-НЮ від 05.12.2013, апеляційний господарський суд зазначає, що Акціонерним товариством "Українська залізниця" в особі Регіональної філії "Одеська залізниця" Акціонерного товариства "Українська залізниця" у зв`язку з несвоєчасним виконанням відповідачкою прийнятих на себе зобов`язань за вказаним договором правомірно нараховано неустойку за період 15.03.2022-15.02.2023 у сумі 238612 грн.

Разом з тим, встановивши за результатами розгляду даного спору правомірність заявлених позивачем вимог в частині стягнення штрафних санкцій, місцевий господарський суд зменшив розмір неустойки (з 238612 грн до 178959 грн).

Зменшуючи розмір штрафних санкцій, Господарський суд Одеської області врахував необхідність дотримання балансу інтересів обох сторін в умовах воєнного стану, а також неспівмірність заявленого до стягнення розміру неустойки з можливими негативними наслідками від порушення відповідачкою прийнятих на себе зобов`язань.

Приписами частини третьої статті 551 Цивільного кодексу України передбачено, що розмір неустойки може бути зменшений за рішенням суду, якщо він значно перевищує розмір збитків, та за наявності інших обставин, які мають істотне значення.

Тлумачення частини третьої статті 551 Цивільного кодексу України свідчить, що в ній не передбачено вимог щодо обов`язкової наявності одночасно двох умов, а тому достатнім для зменшення неустойки може бути наявність лише однієї з них.

Саме таку правову позицію викладено у низці постанов Верховного Суду, зокрема, від 15.02.2018 у справі №467/1346/15-ц, від 04.04.2018 у справі №367/7401/14-ц та від 26.09.2018 у справі №752/15421/17.

Вирішення питання про зменшення неустойки та розмір, до якого вона підлягає зменшенню, закон відносить на розсуд суду. При застосуванні правил про зменшення неустойки суди не мають якогось усталеного механізму зменшення розміру неустойки, тому кожного разу потрібно оцінювати обставини та наслідки порушення зобов`язання на предмет наявності виняткових обставин на стороні боржника.

Згідно з положеннями частини першої статті 233 Господарського кодексу України у разі, якщо належні до сплати штрафні санкції надмірно великі порівняно із збитками кредитора, суд має право зменшити розмір санкцій; при цьому повинно бути взято до уваги: ступінь виконання зобов`язання боржником; майновий стан сторін, які беруть участь у зобов`язанні; не лише майнові, але й інші інтереси сторін, що заслуговують на увагу.

Зі змісту зазначених норм вбачається, що, вирішуючи питання про зменшення розміру неустойки (штрафу, пені), яка підлягає стягненню зі сторони, що порушила зобов`язання, господарський суд повинен оцінити, чи є даний випадок винятковим, виходячи з інтересів сторін, які заслуговують на увагу; ступеню виконання зобов`язання боржником; причини (причин) неналежного виконання або невиконання зобов`язання, незначності прострочення виконання, наслідків порушення зобов`язання, невідповідності розміру стягуваної неустойки (штрафу, пені) таким наслідкам, поведінки винної особи (в тому числі вжиття чи невжиття нею заходів до виконання зобов`язання, негайне добровільне усунення нею порушення та його наслідки) тощо.

При цьому зменшення розміру заявленої до стягнення неустойки є правом суду, за відсутності у законі переліку таких виняткових обставин, господарський суд, оцінивши надані сторонами докази та обставини справи у їх сукупності, на власний розсуд вирішує питання про наявність або відсутність у кожному конкретному випадку обставин, за яких можливе зменшення пені.

Крім того, при застосуванні положень статті 551 Цивільного кодексу України та статті 233 Господарського кодексу України поняття "значно" та "надмірно" є оціночними і мають конкретизуватися у кожному окремому випадку з урахуванням того, що правила наведених статей направлені на запобігання збагаченню кредитора за рахунок боржника, а також недопущення заінтересованості кредитора у порушенні зобов`язання боржником. Вказані норми не є імперативними та застосовуються за визначених умов на розсуд суду і визначальним фактором при зменшенні розміру належної до сплати неустойки є винятковість випадку.

Законодавством не врегульований розмір (відсоткове співвідношення) можливого зменшення штрафних санкцій і дане питання вирішується господарським судом за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об`єктивному розгляді в судовому процесі всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом.

Зазначена правова позиція викладена в постанові Верховного Суду від 25.04.2018 у справі №904/12429/16.

Таким чином, на підставі частини третьої статті 551 Цивільного Кодексу України та частини першої статті 233 Господарського Кодексу України, а також виходячи з принципів добросовісності, розумності, справедливості та пропорційності, суд, в тому числі, і з власної ініціативи, може зменшити розмір неустойки (штрафних санкцій) до їх розумного розміру (постанови Верховного Суду від 30.03.2021 у справі №902/538/18, від 03.03.2021 у справі №925/74/19, від 24.02.2021 у справі №924/633/20, від 09.08.2023 у справі №921/100/22, від 09.08.2023 у справі №921/100/22 та від 20.04.2023 у справі №904/124/22).

Частина друга статті 233 Господарського кодексу України встановлює, що у разі якщо порушення зобов`язання не завдало збитків іншим учасникам господарських відносин, суд може з урахуванням інтересів боржника зменшити розмір належних до сплати штрафних санкцій.

В даній нормі під "іншими учасниками господарських відносин" слід розуміти третіх осіб, які не беруть участь в правовідносинах між боржником та кредитором, проте, наприклад, пов`язані з кредитором договірними відносинами.

Отже, якщо порушення зобов`язання учасника господарських відносин не потягло за собою значні збитки для іншого господарюючого суб`єкта, то суд може зменшити розмір належних до сплати штрафних санкцій.

Відповідно до положень статті 3, частини третьої статті 509 Цивільного кодексу України загальними засадами цивільного законодавства та, водночас, засадами на яких має ґрунтуватися зобов`язання між сторонами є добросовісність, розумність і справедливість.

Інститут зменшення неустойки судом є ефективним механізмом забезпечення балансу інтересів сторін порушеного зобов`язання.

Із мотивувальної частини рішення Конституційного Суду України №7-рп/2013 від 11.07.2013 вбачається, що неустойка має на меті стимулювати боржника до виконання основного грошового зобов`язання та не повинна перетворюватись на несправедливо непомірний тягар для споживача і бути джерелом отримання невиправданих додаткових прибутків для кредитора.

При цьому колегія суддів наголошує на відсутності правових підстав для ототожнення інституту зменшення розміру неустойки зі звільненням відповідача від відповідальності за порушення зобов`язання, оскільки зменшення судом розміру штрафних санкцій є лише передбаченим законом проявом обмеження відповідальності боржника за наявності відповідних підстав для цього, що жодним чином не суперечить принципам розумності та справедливості.

За таких обставин, враховуючи, що головною метою неустойки є стимулювання боржника до належного виконання основного зобов`язання і не лише майновий стан боржника може бути підставою для зменшення штрафних санкцій, беручи до уваги відсутність жодного доказу на підтвердження погіршення фінансового стану позивача, виникнення ускладнень у здійсненні ним господарської діяльності чи завдання останньому збитків в результаті прострочення відповідачки, колегія суддів Південно-західного апеляційного господарського суду вважає, що суд першої інстанції, користуючись правом, наданим положеннями чинного законодавства, дійшов правомірного висновку про наявність правових підстав для зменшення належної до сплати суми неустойки (з 238612 грн до 178959 грн), що є адекватною мірою відповідальності за неналежне виконання Фізичною особою-підприємцем Туманян-Зленською Наріне Расімівною зобов`язань, проявом балансу між інтересами кредитора і боржника, узгоджується з нормами закону, які регулюють можливість такого зменшення, та є засобом недопущення використання неустойки ані як інструменту позивача для отримання безпідставних доходів, ані як способу відповідачки уникнути відповідальності.

Стосовно доводів скаржниці про те, що місцевим господарським судом під час ухвалення оскаржуваного рішення безпідставно не було враховано факт наявності форс-мажорних обставин (збройної агресії проти України та воєнного стану), що є підставою для звільнення відповідачки від відповідальності за невиконання зобов`язань, прийнятих на себе за договором №ОД/ДН-1-13-922д-НЮ від 05.12.2013, колегія суддів зазначає наступне.

Згідно зі статтею 617 Цивільного кодексу України особа, яка порушила зобов`язання, звільняється від відповідальності за порушення зобов`язання, якщо вона доведе, що це порушення сталося внаслідок випадку або непереборної сили. Не вважається випадком, зокрема, недодержання своїх обов`язків контрагентом боржника, відсутність на ринку товарів, потрібних для виконання зобов`язання, відсутність у боржника необхідних коштів.

Відповідно до частини другої статті 218 Господарського кодексу України у разі якщо інше не передбачено законом або договором, суб`єкт господарювання за порушення господарського зобов`язання несе господарсько-правову відповідальність, якщо не доведе, що належне виконання зобов`язання виявилося неможливим внаслідок дії непереборної сили, тобто надзвичайних і невідворотних обставин за даних умов здійснення господарської діяльності.

Надзвичайними є ті обставини, настання яких не очікується сторонами при звичайному перебігу справ. Під надзвичайними можуть розумітися такі обставини, настання яких добросовісний та розумний учасник правовідносин не міг очікувати та передбачити при прояві ним достатнього ступеня обачливості. Ознаками форс-мажорних обставин є такі елементи: вони не залежать від волі учасників цивільних (господарських) відносин; мають надзвичайний характер; є невідворотними; унеможливлюють виконання зобов`язань за таких умов здійснення господарської діяльності.

Форс-мажорні обставини не мають преюдиційного характеру і при їх виникненні сторона, яка посилається на них як на підставу неможливості виконання зобов`язання, повинна довести наявність таких обставин не тільки самих по собі, але й те, що ці обставини були форс-мажорними саме для цього конкретного випадку виконання господарського зобов`язання. Отже, у будь-якому разі сторона зобов`язання, яка його не виконує, повинна довести, що в кожному окремому випадку саме ці конкретні обставини мали непереборний характер саме для цієї конкретної особи при виконання нею конкретних договірних зобов`язань.

Факт, що форс-мажорні обставини необхідно довести, не виключає того, що наявність форс-мажорних обставин може бути засвідчено відповідним компетентним органом (правова позиція Верховного Суду, викладена в постановах від 22.06.2022 у справі №904/5328/21 та від 25.01.2022 у справі №904/3886/21).

Наявність форс-мажорних обставин засвідчується Торгово-промисловою палатою України та уповноваженими нею регіональними торгово-промисловими палатами у відповідності до статей 14, 141 Закону України "Про торгово-промислові палати в Україні" шляхом видачі сертифіката.

При цьому колегією суддів враховується, що таке засвідчення форс-мажорних обставин (обставин непереборної сили) може вважатися достатнім доказом існування форс-мажорних обставин для сторін договору, якщо вони про це домовилися, але не пов`язує суд у випадку виникнення спору між сторонами щодо правової кваліфікації певних обставин як форс-мажорних. Відтак сертифікат торгово-промислової палати, який підтверджує наявність форс-мажорних обставин, не може вважатися беззаперечним доказом їх існування, а повинен оцінюватися судом з урахуванням встановлених обставин справи та у сукупності з іншими доказами.

Як зазначалося вище, ключовою ознакою форс-мажору є причинно-наслідковий зв`язок між форс-мажорними обставинами та неможливістю виконати конкретне зобов`язання.

Сама по собі збройна агресія проти України та воєнний стан, не можуть автоматично означати звільнення від виконання будь-ким в Україні будь-яких зобов`язань, незалежно від того, існує реальна можливість їх виконати чи ні. Воєнний стан, як обставина непереборної сили, звільняє від відповідальності лише у разі, якщо саме внаслідок пов`язаних із нею обставин особа не може виконати ті чи інші зобов`язання.

Аналогічний правовий висновок Верховного Суду викладено в постанові від 15.06.2023 у справі №910/8580/22.

Колегія суддів наголошує, що лист Торгово-промислової палати України №2024/02.0-7.1 від 28.02.2022, який розміщений на офіційному веб-сайті останньої та на який в апеляційній скарзі посилається Фізична особа-підприємець Туманян-Зленська Наріне Расімівна, є загальним офіційним документом та не містить ідентифікуючих ознак конкретного договору, виконання якого стало неможливим через наявність зазначених обставин. Зазначений лист не можна вважати сертифікатом у розумінні статті 141 Закону України "Про торгово-промислові палати в Україні", при цьому такий лист також не є документом, який був виданий за зверненням відповідного суб`єкта (відповідача), для якого могли настати певні форс-мажорні обставини, натомість він адресований "Всім, кого це стосується", тобто необмеженому колу суб`єктів, і його зміст носить загальний інформаційний характер та констатує абстрактний факт наявності форс-мажорних обставин без доведення причинно-наслідкового зв`язку у конкретному зобов`язанні.

Таким чином, лист Торгово-промислової палати України №2024/02.0-7.1 від 28.02.2022 не є безумовною підставою вважати, що форс-мажорні обставини настали для всіх без виключення суб`єктів. Кожен суб`єкт, який в силу певних обставин не може виконати свої зобов`язання за окремо визначеним договором, має доводити наявність в нього форс-мажорних обставин.

Даний висновок Південно-західного апеляційного господарського суду повністю узгоджується зі сталою правовою позицією Верховного Суду, викладеною, зокрема, в постановах від 07.06.2023 у справі №912/750/22 та від 07.06.2023 у справі №906/540/22.

Суд апеляційної інстанції зазначає, що у матеріалах справи відсутній та відповідачкою до суду першої інстанції не подано сертифікату Торгово-промислової палати України або уповноважених нею регіональних торгово-промислових палат на підтвердження визнання військової агресії Російської федерації проти України або введеного з 24.02.2022 у зв`язку з цією агресією воєнного стану, форс-мажорними обставинами, які б зумовили неможливість виконання Фізичною особою-підприємцем Туманян-Зленською Наріне Расімівною прийнятих на себе зобов`язань за договором №ОД/ДН-1-13-922д-НЮ від 05.12.2013.

Посилання апелянта на інформаційне повідомлення про форс-мажор, розміщене на веб-сайті Акціонерного товариства "Українська залізниця", колегією суддів до уваги не приймається, адже вказане повідомлення було опубліковане для інформування контрагентів позивача щодо неможливості виконання (своєчасного виконання) останнім своїх зобов`язань за договорами у зв`язку з настанням форс-мажорних обставин, а тому дане оголошення не є підставою для звільнення Фізичної особи-підприємця Туманян-Зленської Наріне Расімівни від відповідальності за порушення своїх зобов`язань, прийнятих на підставі договору №ОД/ДН-1-13-922д-НЮ від 05.12.2013.

Твердження скаржниці про обмеження руху транспорту та пересування громадян по вул. Приморській в м. Одеса, у тому числі в місці розміщення рекламної конструкції по вул. Приморській, 1 біля адміністративного корпусу № 1 ст. Одеса-Порт, апеляційним господарським судом оцінюються критично, оскільки лист Південного територіального управління Військової служби правопорядку №47 від 23.06.2023 підтверджує можливість отримання дозволів на заїзд (проїзд) транспортних засобів на території, на яких обмежено рух транспортних засобів та пересування громадян, за результатами розгляду відповідних звернень суб`єктів, між тим у матеріалах справи відсутні та відповідачкою до місцевого господарського суду не подано жодного доказу, який би свідчив про звернення Фізичної особи-підприємця Туманян-Зленської Наріне Расімівни до відповідних органів з метою отримання дозволу на проїзд (заїзд) транспортним засобом для демонтажу вищенаведеної рекламної конструкції.

За таких обставин, відповідачкою не підтверджено належними та допустимими доказами об`єктивної неможливості виконання нею прийнятих на себе зобов`язань за договором №ОД/ДН-1-13-922д-НЮ від 05.12.2013 внаслідок існування обставин непереборної сили.

Доводи апелянта про наявність зволікань позивача з приводу направлення Фізичній особі-підприємцю Туманян-Зленській Наріне Расімівні претензії щодо необхідності демонтажу конструкцій відхиляються судом апеляційної інстанції з огляду на їх необґрунтованість, оскільки обов`язок відповідачки протягом двох тижнів після дати припинення договору №ОД/ДН-1-13-922д-НЮ від 05.12.2013 власними силами здійснити демонтаж рекламних конструкцій не ставиться цим договором в залежність від факту звернення/не звернення Акціонерного товариства "Українська залізниця" в особі Регіональної філії "Одеська залізниця" Акціонерного товариства "Українська залізниця" з відповідною претензією, натомість скаржниця, діючи добросовісно, розумно та обачливо, мала розуміти правові наслідки не проведення відповідного демонтажу та, відповідно, у будь-якому разі повинна була вчинити дії, направлені на звільнення об`єктів позивача, не очікуючи від нього вимоги.

Посилання Фізичної особи-підприємця Туманян-Зленської Наріне Расімівни на те, що суд першої інстанції необґрунтовано залишив без розгляду клопотання відповідачки про зменшення штрафних санкцій, є безпідставними, тому що, як вбачається з матеріалів справи, зазначене клопотання разом з доданими до нього доказами було подане під час розгляду справи по суті та без клопотання про поновлення процесуального строку на його подання. Крім того, колегія суддів наголошує на тому, що, не зважаючи на залишення без розгляду відповідного клопотання відповідачки, місцевий господарський суд, використовуючи свої дискреційні повноваження, з власної ініціативи зменшив розмір заявленої до стягнення неустойки.

В силу статті 236 Господарського процесуального кодексу України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним та обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи.

Перевіривши відповідно до статті 270 Господарського процесуального кодексу України юридичну оцінку обставин справи та повноту їх встановлення у рішенні місцевого господарського суду, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції об`єктивно розглянув у судовому процесі обставини справи в їх сукупності; дослідив подані сторонами в обґрунтування своїх вимог та заперечень докази; правильно застосував матеріальний закон, що регулює спірні правовідносини, врахував положення статей 76-79 Господарського процесуального кодексу України, у зв`язку з чим дійшов правильного висновку про наявність правових підстав для часткового задоволення позову.

Доводи скаржниці не спростовують висновків суду першої інстанції; твердження апелянта про порушення Господарським судом Одеської області норм права при ухваленні рішення від 11.10.2023 у справі №916/1077/23 не знайшли свого підтвердження, у зв`язку з чим підстав для зміни чи скасування оскаржуваного судового акту колегія суддів не вбачає.

Витрати зі сплаті судового збору за подання апеляційної скарги відповідно до вимог статті 129 Господарського процесуального кодексу України покладаються на апелянта.

Керуючись статтями 129, 232, 233, 236, 240, 269, 270, 275, 276, 281-284 Господарського процесуального кодексу України, Південно-західний апеляційний господарський суд

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Фізичної особи-підприємця Туманян-Зленської Наріне Расімівни залишити без задоволення, рішення Господарського суду Одеської області від 11.10.2023 у справі №916/1077/23 без змін.

Витрати зі сплати судового збору за подання апеляційної скарги покласти на Фізичну особу-підприємця Туманян-Зленську Наріне Расімівну.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена у касаційному порядку у строк, який обчислюється відповідно до статті 288 Господарського процесуального кодексу України.

Повний текст постанови складено та підписано 20.02.2024 у зв`язку з перебуванням головуючого судді Таран С.В. у відпустці 19.02.2024.

Головуючий суддя С.В. Таран

Суддя І.Г. Філінюк

Суддя Л.В. Поліщук