УХВАЛА

13 лютого 2024 року

м. Київ

cправа № 922/479/22

Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного господарського суду:

Волковицька Н. О. - головуючий, Могил С. К., Случ О. В.,

секретар судового засідання - Мельникова Л. В.,

розглянувши касаційну скаргу Комунального підприємства «Харківводоканал»

на постанову Східного апеляційного господарського суду від 06.11.2023 (Гетьман Р. А. - головуючий суддя, судді Склярук О. І., Хачатрян В. С.) у справі

за позовом Іноземного підприємства «Малахіт»

до Комунального підприємства «Харківводоканал»

про визнання недійсною односторонньої відмови від договору та визнання дійсним договору,

(У судове засідання з`явилися представники: позивача - Скрипка А. А., відповідача - Жаворонкова Г. С.),

ВСТАНОВИВ:

1. Іноземне підприємство "Малахіт" (далі - ІП «Малахіт») звернулося до Господарського суду Харківської області з позовом до Комунального підприємства "Харківводоканал" (далі - КП «Харківводоканал»), в якому просить:

визнати недійсною односторонню відмову КП "Харківводоканал" від Договору від 05.02.202 № 195/05-ІО-А від з індивідуальним споживачем у будівлі, приміщення якої є самостійними об`єктами нерухомого майна, про надання послуг з централізованого водопостачання та водовідведення від 05.02.2020р., укладеним з ІП "Малахіт"

визнати дійсним договір від 05.02.2020 № 195/05-Ю-А з індивідуальним споживачем у будівлі, приміщення якої є самостійними об`єктами нерухомого майна, про надання послуг з централізованого водопостачання та водовідведення, укладений між КП "Харківводоканал" та ІП "Малахіт".

Не погоджуючись з відмовою відповідача від продовження дії договору, позивач вважає, що лист від 05.01.2022 № 14-10/73 прямо вказує на наміри відповідача в односторонньому порядку відмовитись від Договору. Посилаючись на норми статей 188, 193 ГК України та статей 525, 629, 654 ЦК України, позивач зазначає, що за загальним правилом, розірвання договору в односторонньому порядку не допускається, однак, окремі види договорів допускають можливість одностороннього розірвання договору. Крім того, право сторони на одностороннє розірвання договору може бути встановлене законом або безпосередньо у договорі. У випадках, коли право на односторонню відмову у сторони відсутнє, намір розірвати договір може бути реалізований лише за погодженням з іншою стороною, а в разі недосягнення сторонами домовленості щодо розірвання договору - за судовим рішенням на вимогу однієї із сторін. Однак пункт 52 Договору не містить переліку умов порушення яких може слугувати підставою для розірвання, зміни або відмови від Договору, а зазначені в листі КП «Харківводоканал» від 05.01.2022 № 14-10/73 підстави є необґрунтованими, оскільки позивачем не було допущено вказаних у даному листі порушень умов Договору.

2. Як установили суди попередніх інстанцій і свідчать матеріали справи, 05.02.2020 між відповідачем, як виконавцем, та позивачем, як споживачем, укладено договір № 195/05-Ю-А з індивідуальним споживачем у будівлі, приміщення якої є самостійними об`єктами нерухомого майна, про надання послуг з централізованого водопостачання та водовідведення (надалі - Договір), за умовами якого виконавець зобов`язується надавати споживачеві послуги з централізованого водопостачання та централізованого водовідведення (далі - послуги), а споживач зобов`язується оплачувати надані послуги за тарифами, встановленими відповідно до законодавства, у порядку, строки та на умовах, передбачених договором.

Додатком 1 до Договору передбачено, що послуги надаються відповідачем у нежитлових приміщеннях позивача за адресами: вул. Академіка Павлова, 120, вул. Морозова, 13, вул. Мала Панасівська, 1, вул. Чуваська, 6 у м. Харкові.

Позивачем до позовної заяви додано відповідні договори оренди, на підставі яких він є орендарем нежитлових приміщень в будинках, розташованих за вищевказаними адресами.

Пунктом 52 Договору встановлено, що він укладається строком на один рік. Якщо за один місяць до закінчення зазначеного строку жодна із сторін не повідомить письмово іншій стороні про відмову від договору, договір вважається продовженим на один рік.

Таким чином, сторонами було погоджено, що Договір діє до 05.02.2021, але може бути пролонгований на наступний рік у випадку відсутності письмового повідомлення однією із сторін про відмову від договору, яке має бути зроблено за один місяць до закінчення строку дії договору.

Відповідач, посилаючись на пункт 52 Договору, повідомив позивача про своє небажання продовжувати дію Договору шляхом направлення листа №14-10/73 від 05.01.2022.

Відповідно до п.96 Договору сторони погодились, що повідомлення та інші документи, що будуть здійснюватись сторонами, вважаються врученими належним чином, якщо вони: 1) були надіслані на зазначені в цьому договорі адреси для листування споживача або виконавця, що зазначені у цьому договорі; 2) були вручені особисто уповноваженому представнику сторони. В такому випадку представник сторони, якому було вручено повідомлення, зобов`язаний підписати отримане повідомлення (інший документ) або розписатися на примірнику іншої сторони із зазначенням свого прізвища, ім`я та по батькові та дату отримання. 3) були направлені за допомогою засобів поштового зв`язку цінним листом з описом вкладення. В такому випадку повідомлення (інший документ) вважається отриманим стороною за спливом 14 календарних днів від дати такого відправлення; 4) були направлені на адреси електронної пошти сторін, що визначені в цьому договорі у формі відсканованих копій підписаних сторонами документів.

Своє рішення не продовжувати дію Договору на наступний рік відповідач обґрунтував тим, що позивач допустив порушення умов Договору, які, на його думку, полягали у відсутності проектно-технічної документації на водопостачання та водовідведення об`єктів, які наведені у Договорі (пунктів 68 Договору); не обладнанні в установленому порядку засобами обліку води власних систем водопостачання з усіх джерел (пункт 73 Договору); не допуску представників КП «Харківводоканал» до проведення обстеження мереж водопостачання та водовідведення (пункти 76-77 Договору); не повідомленні виконавця про зміни на об`єкті господарської діяльності (пункт 78 Договору).

3.1. Рішенням Господарського суду Харківської області від 09.08.2023 у справі № 922/479/22 (суддя Калантай М. В.) у задоволенні позову відмовлено.

Рішення суду першої інстанції аргументоване тим, що аналіз пункту 52 Договору свідчить про те, що право будь-якої сторони відмовитися від продовження дії договору на наступний річний строк є безумовним та залежить лише від її волевиявлення щодо необхідності продовження дії (пролонгації) договору після закінчення строку, на який його було укладено. При цьому припинення дії Договору відбувається внаслідок закінчення строку дії Договору, а не безпосередньо через відмову сторони від такого договору. Отже, наслідком направлення відповідачем свого листа №14-10/73 від 05.01.2022 із повідомленням про відмову від продовження Договору на підставі пункту 52, є припинення дії договору з 06.02.2022 у зв`язку із закінченням строку, на який його було укладено.

Стосовно наведених у листі від 05.01.2022 № 14-10/73 порушень договірних умов, які, на думку відповідача, були допущені позивачем, суд зазначив, що ані умови пункту 52 Договору, ані вищевказані норми законодавства не зобов`язують виконавця доводити наявність таких порушень для виникнення у нього права на відмову від пролонгації договору. Вказане у пункті 52 Договору право сторони на відмову від договору не можна ототожнювати з правом на одностороннє розірвання договору та правом на односторонню відмову від виконання договірних зобов`язань, які передбачені частиною 1 статті 188 та частиною 7 статті 193 ГК України.

3.2. Постановою Східного апеляційного господарського суду від 06.11.2023 від 13.02.2023 у справі №922/479/22 рішення суду першої інстанції скасовано, позов задоволено.

Постанова аргументована тим, що за загальним правилом одностороння відмова від договору вважається такою, що відбулася, якщо сторона договору направила відповідну заяву (лист, повідомлення) надавши суду докази такого направлення та отримання її іншою стороною. Лист № 14-10/73 було направлено за допомогою засобів поштового зв`язку цінним листом з описом вкладення. Отже, в силу пункту 96 Договору у разі направлення повідомлення (листа) за допомогою засобів поштового зв`язку цінним листом з описом вкладення, таке повідомлення (інший документ) вважається отриманим стороною за спливом 14 календарних днів від дати такого відправлення. Матеріали справи свідчать і сторони не заперечують, що позивач отримав лист №14-10/73 13.01.2022.

Таким чином, повідомлення за місяць до закінчення строку дії договору (05.02.2022) не відбулося в порушення умов договору та чинного законодавства. Отже, дії з односторонньої відмови від договору є неправомірними, у зв`язку з чим позовна вимога в частині визнання недійсною односторонньої відмови КП «Харківводоканал» від Договору №195/05-ІО-А підлягає задоволенню.

Комунальне підприємство «Харківводоканал» займає монопольне становище на ринку централізованого водопостачання в межах території Харківської області (включаючи м. Харків). У спірних правовідносинах добросовісність надавача послуг по суті становить гарантію дотримання прав менш захищеної сторони, якою у спірних правовідносинах є отримувач послуг, який не має альтернатив вибору іншого надавача послуг.

Вимога про визнання договору дійсним підлягає задоволенню з огляду на відсутність письмового повідомлення про відмову від договору за місяць до дати закінчення його строку.

4.1. КП «Харківводоканал» звернулося до Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду із касаційною скаргою, в якій просить постанову Східного апеляційного господарського суду від 06.11.2023 від 13.02.2023 у справі №922/479/22 скасувати і залишити в силі рішення суду першої інстанції.

Підставою касаційного оскарження є пункт 1 частини другої статті 287 ГПК України.

Скаржник стверджує, що судом апеляційної інстанції неправильно застосовано положення статті 188 ГК України, статей 525, 651 ЦК України без врахування висновків Верховного Суду щодо порядку одностороннього розірвання договорів та предмету доказування у таких судових справах, що викладені у постанові Вищого господарського суду України від 17.03.2015 у справі № 910/12053/14, постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Касаційного господарського суду від 26.02.2020 у справі № 910/4391/19, у постанові Вищого господарського суду України від 28.04.2010 у справі № 8/61-Б.

5. Дослідивши доводи, викладені у касаційній скарзі, та матеріали справи, Верховний Суд дійшов висновку про наявність підстав для закриття касаційного провадження у справі № 922/479/22 з огляду на таке.

Згідно з пунктом 5 частини 1 статті 296 ГПК України суд касаційної інстанції закриває касаційне провадження, якщо після відкриття касаційного провадження на підставі пункту 1 частини 2 статті 287 цього Кодексу судом встановлено, що висновок щодо застосування норми права, який викладений у постанові Верховного Суду та на який посилався скаржник у касаційній скарзі, стосується правовідносин, які не є подібними.

Зазначена норма процесуального права спрямована на формування усталеної судової практики вирішення господарських спорів, що виникають із подібних правовідносин, а її застосування судом касаційної інстанції свідчитиме про дотримання принципу правової визначеності.

Велика Палата Верховного Суду у постанові від 12.10.2021 у справі № 233/2021/19 вказала, що на предмет подібності слід оцінювати саме ті правовідносини, які є спірними у порівнюваних ситуаціях. Встановивши учасників спірних правовідносин, об`єкт спору (які можуть не відповідати складу сторін справи та предмету позову) і зміст цих відносин (права й обов`язки сторін спору), суд має визначити, чи є певні спільні риси між спірними правовідносинами насамперед за їхнім змістом. А якщо правове регулювання цих відносин залежить від складу їх учасників або об`єкта, з приводу якого вони вступають у правовідносини, то у такому разі подібність слід також визначати за суб`єктним і об`єктним критеріями відповідно. Для встановлення подібності спірних правовідносин у порівнюваних ситуаціях суб`єктний склад цих відносин, предмети, підстави позовів і відповідне правове регулювання не обов`язково мають бути тотожними, тобто однаковими.

Отже для розгляду касаційної скарги у межах підстави, передбаченої пунктом 1 частини другої статті 287 ГПК України необхідно встановити, що суди попередніх інстанцій неправильно застосували норму права, всупереч наявним висновкам Верховного Суду щодо застосування такої норми у правовідносинах, які є подібними зі справою, яка розглядається.

Однак Верховний Суд зауважує, що справа, на яку посилається скаржник на обґрунтування підстави касаційного оскарження, стосується інших обставин, які не можна вважати релевантними щодо відносин у справі № 922/479/22.

У постанові Верховного Суду від 26.02.2020 у справі № 910/4391/19 (на яку посилається скаржник) предметом позову є стягнення орендної плати, неустойки, інфляційних втрат та 3% річних у зв`язку з неналежним виконанням договору оренди. Розглядаючи зазначену справу та направляючи її на новий розгляд, Верховний Суд викладав висновок щодо особливостей застосування приписів статті 782 ЦК України яка стосується саме орендних правовідносин. Окремо Суд вказав, що одностороння відмова від договору не підлягає обов`язковому нотаріальному посвідченню, проте суди не встановили обставини справи, які необхідні для правильного вирішення спору, зокрема, наявності або відсутності у позивача права на односторонню відмову від договору (невнесення наймачем плати за користування річчю протягом трьох місяців підряд) та отримання такого повідомлення відповідачем (для встановлення дати припинення договору оренди).

Таким чином, предмет та підстави позову у цій справі є відмінними від предмета та підстав позову та відповідно встановлених обставин у справі, яка переглядається, а висновок Верховного Суду на який посилається скаржник, викладений щодо застосування норми права, яка стосується інших правовідносин (орендних), ніж у справі № 922/479/22.

Верховний Суд також не бере до уваги посилання скаржника на неврахування судом апеляційної інстанції правових позицій, наведених у постановах Вищого господарського суду України від 17.03.2015 у справі № 910/12053/14 та від 28.04.2010 у справі № 8/61-Б, оскільки за змістом частини 4 статті 236 ГПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд має враховувати висновки щодо застосування норм права, викладені саме у постановах Верховного Суду, тоді як постанови Вищого господарського суду України не є джерелом правозастосовчої практики та не є обов`язковими для врахування при застосуванні судами норм права у розумінні цієї правової норми (аналогічний правовий висновок викладено у постановах Верховного Суду від 03.03.2020 у справі № 916/806/19, від 10.06.2020 у справі № 914/2259/17).

5. З наведеного слідує, що, звертаючись із касаційною скаргою, обґрунтованою підставою оскарження, передбаченою пунктом 1 частини 2 статті 287 ГПК України, скаржник хоча і посилався на висновок Верховного Суду, але не врахував, що відповідна постанова повинна бути прийнята у подібних відносинах. Тобто важливим було довести, що суд апеляційної інстанції не врахував, що відповідні норми матеріального або процесуального права саме у подібних відносинах застосовуються інакше і на цьому вже акцентував увагу Верховний Суд. Саме виконання зазначених вимог надає Верховному Суду повноваження у межах приписів 300 ГПК України для перегляду судових рішень.

Оскільки зазначених вимог заявник не здійснив, а висновок щодо застосування норм права, викладений у постанові Верховного Суду, на яку посилався скаржник, обґрунтовуючи вимоги, заявлені у скарзі, стосується правовідносин, які не є подібними до правовідносин у справі № 922/479/22, колегія суддів відповідно до пункту 5 частини 1 статті 296 цього Кодексу дійшла висновку про необхідність закриття касаційного провадження за касаційною скаргою Комунального підприємства «Харківводоканал» на постанову Східного апеляційного господарського суду від 06.11.2023 у справі № 922/479/22.

Відповідно до прецедентної практики ЄСПЛ спосіб, у який стаття 6 Конвенції (право на справедливий суд) застосовується до апеляційних та касаційних судів, має залежати від особливостей процесуального характеру, а також до уваги мають бути взяті норми внутрішнього законодавства та роль касаційних судів у них. З урахуванням особливого характеру ролі Верховного Суду як касаційного суду, процедура, яка застосовується у Верховному Суді, може бути більш формальною (рішення у справах: "Levages Prestations Services v. France", № 21920/93, § 45, ЄСПЛ, від 23.10.1996; "Brualla Gуmez de la Torre v. Spain", № 26737/95, § 37, 38, ЄСПЛ, від 19.12.1997).

Усталена практика ЄСПЛ наголошує, що право на касаційне оскарження не є безумовним, а тому встановлення законодавцем порядку доступу до касаційного суду не є обмеженням в отриманні судового захисту, оскільки це зумовлено виключно особливим статусом Верховного Суду, розгляд скарг яким має на меті забезпечувати сталість та єдність судової практики, а не можливість проведення "розгляду заради розгляду". При цьому процесуальні обмеження зазвичай запроваджуються для забезпечення ефективності судочинства, а право на доступ до правосуддя, як відомо, не є абсолютним правом, і певні обмеження встановлюються законом з урахуванням потреб держави, суспільства чи окремих осіб (наведену правову позицію викладено в ухвалі об`єднаної палати Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 27.11.2018 у справі № 910/4647/18).

Чинне законодавство України надає Верховному Суду право використовувати процесуальні фільтри, закріплені в пункті 5 частини 1 статті 296 ГПК України, що повністю узгоджується з прецедентною практикою ЄСПЛ, положеннями статті 129 Конституції України, завданнями і принципами господарського судочинства.

Керуючись статтями 234, 235, 296 Господарського процесуального кодексу України, Верховний Суд

УХВАЛИВ:

Касаційне провадження за касаційною скаргою Комунального підприємства «Харківводоканал» на постанову Східного апеляційного господарського суду від 06.11.2023 у справі № 922/479/22 закрити.

Ухвала набирає законної сили з моменту її оголошення та оскарженню не підлягає.

Головуючий Н. О. Волковицька

Судді С. К. Могил

О. В. Случ