ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ІВАНО-ФРАНКІВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

15.02.2024 м. Івано-ФранківськСправа № 909/967/23

Господарський суд Івано-Франківської області у складі судді Кобецької С. М., секретар судового засідання Сегін І. В., розглянувши у відкритому судовому засіданні справу

за позовом: Товариства з обмеженою відповідальністю "Запоріжпромобладнання 2000"

Хортицьке шосе, буд. 32-А, кв. 74, м. Запоріжжя, Запорізька обл., 69124

до відповідача: Товариства з обмеженою відповідальністю "Маінд Порт"

вул. Грюнвальдська, буд. 10, м. Івано-Франківськ, 76018

про стягнення заборгованості за договором в сумі 275 597,60 грн.

ВСТАНОВИВ:

Товариством з обмеженою відповідальністю "Запоріжпромобладнання 2000" до Господарського суду Івано-Франківської області подано позов до Товариства з обмеженою відповідальністю "Маінд Порт" про стягнення заборгованості за договором в сумі 315 597,60 грн.

17.01.2024 суд закрив провадження у справі в частині стягнення основної заборгованості в сумі 40 000,00 грн, у зв`язку із відсутністю предмет спору.

Позовними вимогами у даній справі є стягнення заборгованості за договором в сумі 275 597,60 грн, з якої 223 324,61 грн основна заборгованість, 6 453,22 грн 3% річних, 9 819,77 грн інфляційні втрати, 36 000,00 грн штрафні санкції.

До суду від позивача надійшла заява про закриття провадження б/н від 14.02.2024 (вх. № 1345/24 від 15.02.2024) в частині стягнення 109 124,61 грн заборгованості.

У зв`язку з оголошенням системою цивільної оборони по всій Україні повітряної тривоги 15.02.2024 судове засідання не відбулося, водночас суд прийняв рішення з огляду на наявність у суду всіх необхідних матеріалів (доказів) для вирішення спору по суті.

Суд встановив, що після відкриття провадження у справі, відповідач частково сплатив основну заборгованість в сумі 109 124,61 грн, що підтверджується копіями платіжних інструкцій № 32 від 08.02.2024 на суму 73 124,61 грн та № 33 від 08.02.2024 на суму 36 000,00 грн.

Отже, між сторонами відсутній предмету спору в частині стягнення основної заборгованості в сумі 109 124,61 грн і провадження у справі в цій частині слід закрити на підставі п. 2 ч. 1 ст. 231 Господарського процесуального кодексу України.

Водночас, суд роз`яснює, що у разі закриття провадження у справі повторне звернення до суду із спору між тими ж сторонами, про той же предмет і з тих же підстав не допускається (ч. 3 ст. 231 Господарського процесуального кодексу України).

Відповідно до ч. 4 ст. 231 Господарського процесуального кодексу України суд в ухвалі про закриття провадження у справі вирішує питання про розподіл між сторонами судових витрат, повернення судового збору з бюджету.

Згідно з п. 5 ч. 1 ст. 7 Закону України "Про судовий збір" сплачена сума судового збору повертається за клопотанням особи, яка його сплатила, за ухвалою суду в разі закриття провадження у справі (крім випадків, якщо провадження у справі закрито у зв`язку з відмовою позивача від позову і така відмова визнана судом).

Суд не вирішує питання про повернення судового збору з бюджету, у зв`язку з відсутністю відповідного клопотання позивача.

Позовні вимоги мотивовані тим, що між позивачем як перевізником та відповідачем як експедитором укладено договір-заявку на вантажні перевезення. Відповідач неналежним чином виконував свої зобов`язання щодо оплати послуг перевезення, внаслідок чого у відповідача виникла заборгованість. У зв`язку з порушенням відповідачем строків оплати послуг перевезення, позивач здійснив нарахування відповідачу 3% річних, інфляційних втрат та штрафних санкцій. Позовні вимоги обґрунтовано приписами статті 193, 230 Господарського кодексу України, статтями 16, 526, 530, 610, 612, 625, 909, 920 Цивільного кодексу України.

Слід сказати, що Європейський суд з прав людини у рішеннях від 26.04.2007 у справі "Олександр Шевченко проти України", від 14.10.2003 у справі "Трух проти України" звертає увагу на те, що сторони в розумні інтервали часу мають вживати заходів, щоб дізнатись про стан відомого їм судового провадження, а у рішенні від 03.04.2008 у справі "Пономарьов проти України" вказує, що на осіб, які беруть участь у справі, покладається обов`язок демонструвати готовність брати участь на всіх етапах розгляду і не допускати свідомих маніпуляцій та ухилень від отримання інформації про рух справи.

Станом на 15.02.2024 відповідач правом на подання відзиву на позов не скористався, свої пояснення стосовно позову до суду не подав. Будь-яких інших заяв, клопотань або заперечень від відповідача не надходило, водночас двічі під час розгляду справи оплачено частину основної заборгованості.

Відповідно до ч. 2 ст. 178 Господарського процесуального кодексу України у разі ненадання відповідачем відзиву у встановлений судом строк без поважних причин суд має право вирішити спір за наявними матеріалами справи. Аналогічні норми містяться в частині 9 статті 165 Господарського процесуального кодексу України.

Беручи до уваги: - приписи статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, стосовно розгляду спору впродовж розумного строку; - наявність у суду всіх необхідних матеріалів (доказів) для вирішення спору по суті спір вирішується за наявними матеріалами, запобігаючи, одночасно, безпідставному затягуванню розгляду спору та сприяючи своєчасному поновленню порушеного права.

Розглянувши матеріали справи, всебічно та повно з`ясувавши обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, об`єктивно оцінивши в сукупності всі докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, враховуючи вимоги чинного законодавства, суд вважає позов таким, що підлягає задоволенню.

Фактичні обставини вказують на те, що 17.01.2023 між Товариством з обмеженою відповідальністю "Маінд Порт" (далі - експедитор) та Товариством з обмеженою відповідальністю "Запоріжпромобладнання 2000" (далі - перевізник) укладено договір-заявку на вантажні перевезення № 4/1/23 (далі - договір-заявка).

За умовами договору-заявки перевізник має перевезти вантаж: кукурудзу, за маршрутом Кам`янець-Подільський р-н, с. Кочубеїв - Киншкунхалаш (Угорщина) шістьма вантажними зерновозами самоскидами. Сума фрахту складає 95 євро за тонну за курсом НБУ на день розвантаження. Маса вантажу - по 25 тонн на шість авто.

У договорі-заявці погоджено марки та номери автомобілів, причепів, якими буде здійснено перевезення та ПІБ водіїв, номери мобільних телефонів: 1) НОМЕР_1 / НОМЕР_2 - водій ОСОБА_1 , 2) НОМЕР_3 / НОМЕР_4 - водій ОСОБА_2 , 3) НОМЕР_5 / НОМЕР_6 - водій ОСОБА_3 , 4) НОМЕР_7 / НОМЕР_8 - водій ОСОБА_4 , 5) НОМЕР_9 / НОМЕР_10 - водій ОСОБА_5 , 6) НОМЕР_11 / НОМЕР_12 - водій

ОСОБА_6 договорі-заявці зазначено, що відповідальна особа в Україні експедитора - ОСОБА_7 та зазначено номер мобільного телефону.

Сторонам погоджено у договорі-заявці умови оплати: оплата на поточний рахунок протягом чотирьох банківських днів по скан-копіях з подальшим отриманням оригіналів документів (договір-заявка, рахунок, акт виконаних робіт).

На виконання договору-заявки позивачем надано послуги з перевезення вантажів, а відповідачем їх прийнято без жодних зауважень, що підтверджується підписаним з обох сторін актом надання послуг № 10 від 26.01.2023 на загальну суму 553 324,61 грн.

Перевезення також оформлені міжнародно-транспортними накладними: СМR № 043865, СМR № 043828, СМR № 043864, СМR № 043827, СМR № 043850, СМR № 043826, з яких вбачається факт отримання вантажу 26.01.2023.

Позивачем виставлено рахунок № 6 від 26.01.2023 на загальну суму 553 324,61 грн на оплату наданих послуг.

Курс євро Національного банку України станом на 26.01.2023 становив 39,7629 грн за одну одиницю євро, з урахуванням чого вартість однієї тонни становить: 1*95*39,7629 = 3 777,48 грн.

Сторонами у договорі-заявці передбачено, що за понаднормовий простій автомобіля з вини замовника оплачується 1 000,00 грн на території України, 2 000,00 грн на території ЄС за кожну добу простою на користь перевізника.

Позивачем виставлено відповідачу рахунок № 8 від 26.01.2023 на загальну суму 36 000,00 грн за простій автомобілів три доби (23.01.2023, 24.01.2023, 25.01.2023) - по 2000,00 грн за кожен автомобіль за одну добу.

Відповідачем частково оплачено отримані послуги: 100 000,00 грн (платіжна інструкція № 118 від 16.02.2023), 50 000,00 грн (платіжна інструкція № 143 від 03.03.2023), 50 000,00 грн (платіжна інструкція № 157 від 14.03.2023), 30 000,00 грн (платіжна інструкція № 2 від 14.04.2023), 30 000,00 грн (платіжна інструкція № 3 від 20.04.2023), 30 000,00 грн (платіжна інструкція № 8 від 08.05.2023), всього оплачено 290 000,00 грн.

В порушення взятих на себе зобов`язань відповідач надані послуги в повному обсязі не оплатив, внаслідок чого в останнього виникла заборгованість 263 324,61 грн, у зв`язку із чим позивач звернувся за захистом порушеного права до суду.

Окрім того, під час розгляду справи відповідачем оплачено заборгованість в сумах 40 000,00 грн та 109 124,61 грн відповідно.

Отже, заборгованість відповідача перед позивачем із врахуванням часткових оплат за договором-заявкою № 4/1/23 від 17.01.2023 за надані послуги складає 114 200,00 грн.

За змістом ст. 193 Господарського кодексу України, суб`єкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобов`язання належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобов`язання - відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться. До виконання господарських договорів застосовуються відповідні положення ЦК України з урахуванням особливостей, передбачених цим Кодексом.

Згідно з положеннями частин 1, 2 статті 11 Цивільного кодексу України, цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки. Підставами виникнення цивільних прав та обов`язків є договори та інші правочини.

Відповідно до ст. 205 Цивільного кодексу України, правочин може вчинятися усно або в письмовій формі. Сторони мають право обирати форму правочину, якщо інше не встановлено законом. Правочин, для якого законом не встановлена обов`язкова письмова форма, вважається вчиненим, якщо поведінка сторін засвідчує їхню волю до настання відповідних правових наслідків.

В частині 2 статті 638 Цивільного кодексу України визначено, що договір укладається шляхом пропозиції однієї сторони укласти договір (оферти) і прийняття пропозиції (акцепту) другою стороною.

За змістом ст. 207 Цивільного кодексу України, правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах (у тому числі електронних), у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони, або надсилалися ними до інформаційно-телекомунікаційної системи, що використовується сторонами. У разі якщо зміст правочину зафіксований у кількох документах, зміст такого правочину також може бути зафіксовано шляхом посилання в одному з цих документів на інші документи, якщо інше не передбачено законом. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).

Статтею 526 Цивільного кодексу України визначено, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Відповідно до ч. 1 ст. 909 Цивільного кодексу України, за договором перевезення вантажу одна сторона (перевізник) зобов`язується доставити довірений їй другою стороною (відправником) вантаж до пункту призначення та видати його особі, яка має право на одержання вантажу (одержувачеві), а відправник зобов`язується сплатити за перевезення вантажу встановлену плату.

Із змісту наявних в матеріалах справи документів вбачається, що позивач на виконання умов договору надав відповідачу послуги з перевезення на загальну суму 553 324,61 грн, які останній оплатив частково, до відкриття провадження у справі в сумі 290 00,00 грн та і під час розгляду справи в суді в сумі 149 124,61 грн (загальна сума оплати 439 124,61 грн). Відтак, вимогу позивача про стягнення з відповідача 114 200,00 грн основної заборгованості слід задовольнити.

Положеннями частини 1 статті 218 Господарського кодексу України визначено, що підставою господарсько-правової відповідальності учасника господарських відносин є вчинене ним правопорушення у сфері господарювання.

Згідно статті 610 Цивільного кодексу України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).

В силу ч. 1 ст. 612 Цивільного кодексу України, боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом.

Відповідно до статті 625 Цивільного кодексу України боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання. Боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Відтак, враховуючи положення частини 2 статті 625 Цивільного кодексу України, нарахування інфляційних втрат на суму боргу та 3% річних входять до складу грошового зобов`язання і є особливою мірою відповідальності боржника (спеціальний вид цивільно-правової відповідальності) за прострочення грошового зобов`язання, оскільки виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат (збитків) кредитора від знецінення грошових коштів внаслідок інфляційних процесів та отримання компенсації (плати) від боржника за користування утримуваними ним грошовими коштами, належними до сплати кредиторові.

Вимагати сплати суми боргу з врахуванням індексу інфляції, а також 3% річних є правом кредитора, яким останній наділений в силу нормативного закріплення зазначених способів захисту майнового права та інтересу.

Суд перевірив розрахунки 3% річних та інфляційних втрат, з урахуванням часткових проплат, не виходячи при цьому за межі визначеного позивачем періоду і встановив, що:

- за період 02.02.2023 по 16.02.2023 на суму заборгованості 553 324,61 грн 3% річних становить 636,70 грн, а розмір інфляційних втрат - 3 873,27 грн;

- за період з 17.02.2023 по 03.03.2023 на суму заборгованості 453 324,61 грн (553 324,61 грн - 100 000,00 грн) 3% річних становить 521,63 грн, розмір інфляційних втрат не нараховувався;

- за період з 04.03.2023 по 14.03.2023 на суму заборгованості 403 324,61 грн (453 324,61 грн - 50 000,00 грн) 3% річних становить 331,49 грн, розмір інфляційних втрат не нараховувався;

- за період з 15.03.2023 по 14.04.2023 на суму заборгованості 353 324,61 грн (403 324,61 грн - 50 000,00 грн) 3% річних становить 871,21 грн, а розмір інфляційних втрат - 5 299,86 грн;

- за період з 15.04.2023 по 20.04.2023 на суму заборгованості 323 324,61 грн (353 324,61 грн - 30 000,00 грн) 3% річних становить 132,87 грн, а розмір інфляційних втрат - 646,64 грн;

- за період з 21.04.2023 по 08.05.2023 на суму заборгованості 293 324,61 грн (323 324,61 грн - 30 000,00 грн) 3% річних становить 409,85 грн, розмір інфляційних втрат не нараховувався;

- за період з 09.05.2023 по 20.10.2023 на суму заборгованості 263 324,61 грн (293 324,61 грн - 30 000,00 грн) 3% річних становить 3 549,47 грн, розмір інфляційних втрат не нараховувався.

Отже, суд дійшов висновку, що розрахунки є арифметично вірними, а тому вимоги позивача про стягнення 3% річних в сумі 6 453,22 грн та інфляційних втрат в сумі 9 819,77 грн за вищезазначені періоди є обґрунтованими та підлягають задоволенню.

Відповідно до ч. 1 ст. 230 Господарського кодексу України, штрафними санкціями у цьому Кодексі визнаються господарські санкції у вигляді грошової суми (неустойка, штраф, пеня), яку учасник господарських відносин зобов`язаний сплатити у разі порушення ним правил здійснення господарської діяльності, невиконання або неналежного виконання господарського зобов`язання

Статтею 920 Цивільного кодексу України визначено, що у разі порушення зобов`язань, що випливають із договору перевезення, сторони несуть відповідальність, встановлену за домовленістю сторін, якщо інше не встановлено цим Кодексом, іншими законами, транспортними кодексами (статутами).

Сторонами у договорі-заявці передбачено, що за понаднормовий простій автомобіля з вини замовника оплачується 1 000,00 грн на території України, 2 000,00 грн на території ЄС за кожну добу простою на користь перевізника.

Позивачем виставлено відповідачу рахунок № 8 від 26.01.2023 на загальну суму 36 000,00 грн за простій автомобілів три доби (23.01.2023, 24.01.2023, 25.01.2023) - по 2000,00 грн за кожен автомобіль за одну добу.

Також в матеріалах справи наявне листування у застосунку Viber між директором позивача ОСОБА_8 та відповідальною особою від відповідача (як зазначено у договорі-заявці) Грещуком Юрієм, з якого вбачається, що після вивантаження автомобілів, 26.01.2023 року ОСОБА_8 надіслано фото документів та рахунок за простій.

Оригінали документів отримано відповідачем 31.01.2023, що підтверджується листуванням та роздруківкою інформації про посилку № 0668.

Велика Палата Верховного Суду у постанові від 21.06.2023 у справі № 916/3027/21 висловила позицію, що поняття електронного доказу є ширшим за поняття електронного документа. Електронний документ - документ, інформація в якому зафіксована у вигляді електронних даних, включаючи обов`язкові реквізити документа, в тому числі електронний підпис. Натомість електронний доказ - це будь-яка інформація в цифровій формі, що має значення для справи. Повідомлення (з додатками), відправлені електронною поштою чи через застосунки-месенджери, є електронним доказом, який розглядається та оцінюється судом відповідно до статті 86 Господарського процесуального кодексу України за своїм внутрішнім переконанням у сукупності з іншими наявними у матеріалах справи доказами. При цьому слід враховувати, що суд може розглядати електронне листування між особами у месенджері (як і будь-яке інше листування) як доказ у справі лише в тому випадку, якщо воно дає можливість суду встановити авторів цього листування та його зміст. Відповідні висновки щодо належності та допустимості таких доказів, а також обсяг обставин, які можливо встановити за їх допомогою, суд робить у кожному конкретному випадку із врахуванням всіх обставин справи за своїм внутрішнім переконанням, і така позиція суду в окремо взятій справі не може розцінюватися як загальний висновок про застосування норм права, наведених у статті 96 Господарського процесуального кодексу України, у подібних правовідносинах.

Отже, всі документи разом з листуванням між директором позивача та відповідальною особою відповідача у сукупності доводять наявність простроченої заборгованості відповідача перед позивачем.

З огляду на вищевикладене, суд дійшов висновку що вимога позивача про стягнення з відповідача штрафний санкцій в сумі 36 000,00 грн є обґрунтованою та такою, що підлягає задоволенню.

Згідно з частини 1 статті 123 Господарського процесуального кодексу України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи.

При зверненні з позовом позивач сплатив судовий збір в розмірі 4 740,00 грн (платіжне інструкція № 4032 від 20.10.2023).

11.01.2024 через електронний кабінет адвоката підсистеми Електронний суд подано заяву про намір стягнення витрат на правничу допомогу та зазначено, що відповідно до ч. 8 ст. 128 Господарського процесуального кодексу України такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду, за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву.

За правилами, встановленими п. 2 ч. 1 ст. 129 Господарського процесуального кодексу України, судовий збір покладається у спорах, що виникають при виконанні договорів та з інших підстав, - на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Судовий збір в сумі 2 500,28 грн слід покласти на відповідача, решта судового збору підлягає поверненню позивачу за його клопотанням.

Керуючись ст. 2, 74, 76, 77, 86, 96, 123, 129, 165, 178, 231, 233, 236-238, 240-242 Господарського процесуального кодексу України, суд

ВИРІШИВ:

провадження у справі № 909/967/23 в частині стягнення основної заборгованості в сумі 109 124,61 грн закрити.

позов Товариства з обмеженою відповідальністю "Запоріжпромобладнання 2000" до Товариства з обмеженою відповідальністю "Маінд Порт" про стягнення заборгованості за договором в сумі 166 472,99 грн задовольнити.

Стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю "Маінд Порт" (вул. Грюнвальдська, буд. 10, м. Івано-Франківськ, 76018; ідентифікаційний код 44294568) на користь Товариства з обмеженою відповідальністю "Запоріжпромобладнання 2000" (Хортицьке шосе, буд. 32-А, кв. 74, м. Запоріжжя, Запорізька обл., 69124; ідентифікаційний код 31230091) 114 200,00 грн основної заборгованості, 6 453,22 грн - 3% річних, 9 819,77 грн інфляційних втрат, 36 000,00 грн штрафних санкцій та 2 500,28 грн судового збору.

Наказ видати після набрання рішенням законної сили.

Рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга на рішення суду подається до Західного апеляційного господарського суду протягом двадцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повне судове рішення складено 23.02.2024.

Суддя С. М. Кобецька