ЦЕНТРАЛЬНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ
ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

30.01.2024 року м.Дніпро Справа № 904/2909/23

Центральний апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючого судді: (доповідача) Верхогляд Т.А.

суддів: Іванова О.Г., Паруснікова Ю.Б.

секретар судового засідання: Зелецький Р.Р.,

представники сторін у судове засідання не з`явились про дату та час розгляду скарги повідомлені належним чином

розглянувши апеляційну скаргу Комунального підприємства теплових мереж "Криворіжтепломережа" на ухвалу господарського суду Дніпропетровської області від 18.08.2023 року у справі № 904/2909/23 (суддя Євстигнеєва Н.М.)

за позовом Комунального підприємства теплових мереж "Криворіжтепломережа", м. Кривий Ріг Дніпропетровської області

до Фізичної особи-підприємця Мироненко Ігоря Яковича, м. Кривий Ріг Дніпропетровської області

про стягнення 275 166,17 грн,-

ВСТАНОВИВ:

Ухвалою господарського суду Дніпропетровської області від 18.08.2023 у справі №904/2909/23 заяву відповідача задоволено та закрито провадження у справі.

Ухвала мотивована тим, що позивач просить за змістом позову стягнути заборгованість за спожиті послуги, однак споживачем у цьому спорі є фізична особа Мироненко Ігор Якович, а не ФОП Мироненко. Докази протилежного у справі відсутні. Тому заявлений п.1 ч.1 ст.175 Господарського процесуального кодексу України спір не відноситься до юрисдикції господарського суду і провадження слід закрити.

Не погодившись з ухвалою суду, КПТМ "Криворіжтепломережа" звернулося до Центрального апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою, в якій просить ухвалу скасувати, справу № 904/2909/23 направити до суду першої інстанції для продовження розгляду.

Апеляційна скарга обґрунтована тим, що:

- позиція суду стосовно того, що суб`єктом права власності визначається саме фізична особа, яка може бути власником будь-якого майна, при цьому правовий статус фізичної особи-підприємця не впливає на правовий режим майна, що перебуває у власності фізичної особи, не відповідає як фактичним обставинам справи, так і матеріальному праву, яке регулює спірні правовідносини;

- спірний період охоплює період дії як договору №11570, так і нового індивідуального договору, при цьому в останньому дислокація та цільове призначення, площа приміщення залишилися незмінними, що свідчить про те, що у спірний період між сторонами існували господарські відносини;

- підприємство не контролює ведення підприємницької діяльності юридичними особами у приміщеннях, які зареєстровані за ними, оскільки не має на це повноважень;

- ОСОБА_1 на час спірних правовідносин та на день подання позову має статус фізичної особи-підприємця, договір №11570 укладався між юридичними особами, приміщення відповідача є нежитловими, що виключає використання його для проживання тощо, що підтверджує звернення позивача до належного суду;

- посилання суду на звернення ОСОБА_1 до Саксаганського районного суду м.Кривого Рогу і на справу №214/4979/23 не заслуговує на увагу, оскільки позовні вимоги у вказаній справі щодо внесення змін до договору №11570 повинні розглядатися виключно у господарському судочинстві, тому відповідна обставина не надавала будь-яких об`єктивних підстав для закриття провадження у справі №904/2909/23;

- судом при постановленні оскаржуваної ухвали мало місце порушення норм процесуального права, яке полягало у тому, що судом було прийнято непередбачену процесуальним законом заяву про закриття провадження у справі, без доказів направлення її копії позивачу; суд протиправно посилався на неї як на доказ у справі і без судового засідання та з`ясування думки позивача, на свій розсуд одноособово розглянув цю заяву, чим фактично позбавив позивача права на змагальність та диспозитивність під час розгляду господарської справи, подачі доказів, пояснень тощо;

- враховуючи, що між сторонами укладений господарський договір, сторони спору є юридичними особами, спірний період також стосується правовідносин між юридичними особами, тому позивач не зможе реалізувати право щодо стягнення заборгованості в порядку цивільного судочинства.

Відповідач у заяві від 14.11.2023 зазначає, що:

- ОСОБА_1 є власником спірних нежитлових приміщень, але як громадянин України, а не як фізична особа-підприємець;

- на час придбання приміщень лише 112,7 кв.м з них були опалювальними від внутрішньобудинкової системи;

- починаючи з 2016 року відповідач неодноразово звертався до позивача з пропозицією заключити договір саме з громадянином України ОСОБА_1 та вказати вірну опалювальну площу, але усі звернення проігноровані позивачем;

- рішенням суду від 14.12.2017 у справі №904/9485/17 визнано укладеним договір №11570 від 04.10.2017 між КПТМ та фізичною особою-підприємцем Мироненком І.Я., між тим про вказане рішення останній дізнався лише у 2018 році та втратив можливість оскаржити це рішення;

- дія договору №11570 закінчилася 04.10.2021, а з 05.11.2021 було укладено нові індивідуальні публічні договори, тобто у спірний період договір, на який посилається КПТМ, втратив свою чинність;

- скаржник повинен був укласти індивідуальний договір з власником майна, яким у даному випадку є фізична особа ОСОБА_1 ;

- чисельні письмові звернення ОСОБА_1 про підписання договору на дійсного власника та укладення окремих договорів на кожний об`єкт позивачем ігноруються;

- у спірний період відповідач не здійснював підприємницьку діяльність у спірному приміщенні, інше позивачем не доведено, наявність у громадянина, який є ФОП, нерухомості, не свідчить про використання цієї нерухомості для здійснення підприємницької діяльності, а копія декларації відповідача свідчить про отримання доходу у спірний період лише від оптової торгівлі парфумерією та косметичною продукцією, жодної іншої діяльності відповідачем не здійснювалося;

- звернення позивача до господарського суду є спробою КПТМ представити спір як господарський та позбавити відповідача прав та захисту, які надаються йому як споживачу у рамках Закону України "Про захист прав споживачів";

- враховуючи, що власником спірного приміщення є саме фізична особа Мироненко І.Я., тому відповідно до ч.2 ст.231 Господарського процесуального кодексу України даний спір відноситься до юрисдикції цивільного судочинства;

- у відповідача була відсутня будь-яка заборгованість перед позивачем до 05.11.2021, що не заперечується останнім; між тим, з 05.11.2021 позивач невірно робив нарахування, а звернення відповідача про виправлення помилок ігнорував, та лише у вересні/жовтні 2023 року надав розрахунок по приміщенням;

- ОСОБА_1 з особистої картки фізичної особи, а не рахунку ФОП, було погашено борг у повному обсязі.

29.01.2024 року у системі "Електронний суд" надійшло клопотання позивача, в якому йдеться про те, що копія заяви про закриття провадження у справі у суді першої інстанції відповідач на адресу позивача не направляв, тому суд не повинен був брати до уваги заяву, подану з порушенням ст.80 Господарського процесуального кодексу України.

Одночасно позивачем зазначено, що оскільки відповідач є власником нежитлових приміщень, тому він не отримує послуги для власних потреб як передбачено Законом України "Про житлово-комунальні послуги", а отже й цільове призначення не для потреб проживання, а для ведення господарської діяльності. При цьому використання власного майна для здійснення підприємницької діяльності є одним з напрямків розпорядження майном фізичної особи.

Також позивач вважає, що відповідач свідомо намагається ввести суд в оману з метою переведення господарського спору у площину цивільних відносин та подальшого вирішення питання про застосування до нього тарифів як для категорії "населення" або з розрахунку, що вказана справа буде закрита також у цивільному процесі, у зв`язку з тим, що відповідач має статус ФОП.

Факт не ведення особисто відповідачем підприємницької діяльності у власних приміщеннях також не може ставитися у залежність до сплат за комунальні послуги за тарифом "інші споживачі", оскільки фізична особа підприємець має право використовувати у своїй господарській діяльності власне майно. Крім того, відповідачем задекларований вид діяльності у КВЕД 68.20 "надання в оренду й експлуатацію власного чи орендованого нерухомого майна", і будь-яких заборон з боку держави використовувати свою нерухомість у спосіб надання майна в оренду відповідач суду не надав, при цьому докази використання ним вказаного майна для побутових потреб також відсутні.

Одночасно скаржник зазначає, що дія господарського договору №11570 від 14.12.2017 року припинилася з 04.11.2021 року, спірний період нарахування у позовній заяві визначений з 26.10.2021 року по 23.03.2023 року, тобто припадає як на дію господарського договору до 05.11.2021 року, так і на дію індивідуального договору після цієї дати.

Звертаючись з позовом у даній справі позивач врахував, що: відповідач був і є на теперішній час діючим підприємцем, має задекларований ним КВЕД 68.20 "Надання в оренду й експлуатацію власного чи орендованого нерухомого майна"; спірні відносини виникли по господарському договору №11570; спірні приміщення, власником яких є відповідач, мають статус нежитлових, тобто не для потреб з проживання. Отже, за змістом спірних правовідносин, суб`єктним складом сторін спору та законодавством, що застосовується до цих правовідносин, цей спір є господарським.

Щодо подання ОСОБА_1 позову до суду цивільної юрисдикції у справі №214/4976/23, то ця обставина не підтверджує доводи відповідача щодо підсудності спору суду цивільної юрисдикції. Скаржник вважає відкриття провадження у вказаній справі помилковим, у зв`язку з чим ним було подано заяву про закриття провадження у вказаній справі.

30.01.2024 року у системі "Електронний суд" позивачем подано клопотання про долучення до матеріалів справи актів обстеження нежитлового приміщення по пр.Гагаріна,52, прим.1 від 26.06.2023 року та від 21.08.2023 року. Клопотання обґрунтовано тим, що місцевий господарський суд закрив провадження у даній справі на підставі клопотання відповідача ФОП Мироненка І.Я. без об`єктивної картини фактичних обставин та позбавив позивача права на подання доказів у суді першої інстанції.

Враховуючи, що оскаржувана ухвала прийнята судом без повідомлення сторін, це підтверджує доводи скаржника про те, що він об`єктивно був позбавлений можливості надати суду вказані докази. Тому колегія суддів їх приймає до розгляду та задовольняє відповідне клопотання позивача.

У запереченнях від 30.01.2024 року представник ФОП Мироненка І.Я. зазначив, що він ніколи не звертався до КПРТМ "Криворіжтепломережа" про використання тарифу "для населення", згідно з законодавством України послуги для категорії "нежитлові приміщення" розраховуються по категорії "інші споживачі", на підставі яких ОСОБА_1 самостійно розрахував та сплатив заборгованість перед позивачем, докази чого були надані до Центрального апеляційного господарського суду.

При цьому, він не уникав від оплати за теплопостачання належних йому приміщень, але звертався до позивача з проханням надати коректні рахунки та виправити помилки. Саме невірні розрахунки позивача, ігнорування ним всіх звернень ОСОБА_1 стали причиною та предметом його позову до цивільного суду.

Причиною зупинення розгляду у цивільній справі №214/4976/23 стало визнання КПТМ невірних розрахунків та надання строку останньому для виправлення помилок.

Також відповідач зазначив, що саме у декларації за 2022 рік зазначені усі його доходи у цьому році, ця декларація підтверджує, якими саме видами діяльності займався у звітному періоді підприємець. Крім того Мироненко І.Я. володіє нерухомістю як фізична особа і саме з фізичною особою власник приміщень мав договірні відносини.

Позивач не спростовує той факт, що на протязі 2022-2023 років відповідач звертався до позивач з заявами про виправлення помилки та оформлення договору з власником приміщень громадянином України, фізичною особою. Доказування використання відповідачем нерухомості у підприємницькій діяльності, на думку останнього, покладено на позивача. Між тим, відповідні доводи позивача гуртуються на припущеннях.

За твердженням відповідача лише у цивільній справі "Криворіжтепломережа" погодилася виправити власні помилки та надати перерахунок.

Одночасно відповідач вважає, що він самостійно обчислив та сплатив надані послуги, а тому у нього відсутня заборгованість.

Згідно з протоколом автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 02.10.2023 року для розгляду справи визначено колегію суддів у складі: головуючий суддя доповідач: Верхогляд Т.А., судді: Іванов О.Г., Парусніков Ю.Б.

Ухвалою від 24.10.2023 року, після надходження справи на запит, відкрито апеляційне провадження за апеляційною скаргою та призначено її розгляд у судовому засіданні на 27.11.2023 року.

Ухвалою суду від 27.11.2023 року розгляд справи відкладено на 30.01.2024 року.

У судове засідання 30.01.2024 року представники сторін не з`явилися, про час та місце розгляду справи повідомлені належним чином. Враховуючи, що передбачений ст.273 Господарського процесуального кодексу України строк розгляду апеляційної скарги на оскаржувану ухвалу закінчився, явка сторін в судове засідання колегією суддів не визнавалась обов`язковою, про час та місце розгляду справи сторони повідомлені належним чином, підстав для відкладення розгляду справи не має, тому можливо провести апеляційний перегляд оскаржуваної ухвали за відсутності представників сторін.

Дослідивши докази, перевіривши повноту встановлення господарським судом обставин справи та правильність їх юридичної оцінки, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга підлягає задоволенню з наступних підстав.

Відповідно до ч.ч.1, 2 ст.269 Господарського процесуального кодексу України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Згідно ст. ст. 73, 74 Господарського процесуального кодексу України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Предметом даного апеляційного перегляду є ухвала місцевого господарського суду про закриття провадження у справі.

Як зазначено вище, у червні 2023 року Комунальне підприємство теплових мереж "Криворіжтепломережа" звернулося до господарського суду Дніпропетровської області з позовом про стягнення з Фізичної особи-підприємця Мироненка Ігоря Яковича заборгованості за теплову енергію у розмірі 234 033,69грн.; заборгованості за абонентське обслуговування у розмірі 945,78грн; 3 % річних у розмірі 5339,71грн.; інфляційних втрат у розмірі 34 846,99грн.

Позовні вимоги обґрунтовані неналежним виконанням відповідачем умов індивідуального договору про надання послуги з постачання теплової енергії від 05.10.2021 року у частині повної та своєчасної оплати.

Ухвалою господарського суду Дніпропетровської області від 12.06.2023 року відкрито провадження у справі у порядку спрощеного позовного провадження без виклику (повідомлення) учасників за наявними в матеріалах справи доказами.

Відповідач відзив на позов не надав, але 30 червня 2023 року від нього до господарського суду надійшла заява, в якій він просить закрити провадження у справі та повернути позовну заяву позивачу у зв`язку з поданням позову з недодержанням правил підвідомчості/підсудності.

ОСОБА_1 зазначав, що він є власником нежитлових приміщень, за адресою АДРЕСА_1 , АДРЕСА_2 , але як громадянин України, а не Фізична особа-підприємець. Крім того, він ніколи не здійснював господарську діяльність у зазначених приміщеннях. Починаючи з 2016 року відповідач неодноразово звертався до позивача з пропозицією укласти договір саме з громадянином України ОСОБА_1 (востаннє у 2023 році), однак звернення були проігноровані.

З 05.11.2021 року були укладені нові індивідуальні договори (публічні, договір приєднання), тобто у спірний період договір, на який посилається КПТМ "Криворіжтепломережа", втратив свою чинність.

Відповідач вважає, що у спірний період між КПТМ "Криворіжтепломережа" та ОСОБА_1 склалися відносини як між постачальником та споживачем послуги - фізичною особою, власником нерухомості.

Як зазначено вище, ухвалою господарського суду Дніпропетровської області від 18.08.2023 року у справі №904/2909/23 заяву відповідача задоволено та закрито провадження у справі на підставі п.1 ч.1 ст.175 Господарського процесуального кодексу України.

Колегія суддів не погоджується з такими висновками місцевого господарського суду та вважає їх передчасними, зробленими з порушенням норм процесуального права та при неповному з`ясуванні обставин, що мають значення для справи.

Так, згідно ст.125 Конституції України судоустрій в Україні будується за принципами територіальності та спеціалізації і визначається законом.

Відповідно до ст. ст. 5, 7, 8 Закону України "Про судоустрій і статус суддів" правосуддя в Україні здійснюється виключно судами та відповідно до визначених законом процедур судочинства. Кожному гарантується захист його прав, свобод та інтересів у розумні строки незалежним, безстороннім і справедливим судом, утвореним законом. Ніхто не може бути позбавлений права на розгляд його справи в суді, до юрисдикції якого вона віднесена процесуальним законом.

Судова юрисдикція - це компетенція спеціально уповноважених органів судової влади здійснювати правосуддя у формі встановленого законом виду судочинства щодо визначеного кола правовідносин (аналогічний висновок міститься у пункті 5.10 постанови Верховного Суду від 24.05.2023 року у справі № 920/336/22).

Визначення правильної юрисдикційності того чи іншого спору має важливе значення. Європейський суд з прав людини у своїй практиці неодноразово звертав увагу на те, що кожен має право на суд, встановлений законом. Тобто, відповідний орган повинен мати повноваження вирішувати питання, що належать до його компетенції, на основі принципу верховенства права (рішення від 29.04.1988 року у справі "Белілос проти Швейцарії"). Юрисдикцію суду має визначати закон (доповідь Європейської комісії від 12.10.1978 року у справі "Занд проти Австрії").

Критеріями розмежування судової юрисдикції, тобто передбаченими законом умовами, за яких певну справу належить розглядати за правилами того чи іншого виду судочинства, є суб`єктний склад правовідносин, предмет спору та характер спірних матеріальних правовідносин у їх сукупності. Крім того, таким критерієм може бути пряма вказівка в законі на вид судочинства, в якому розглядається визначена категорія справ.

Предметна та суб`єктна юрисдикція господарських судів, тобто сукупність повноважень господарських судів щодо розгляду справ, віднесених до їх компетенції, визначена ст. 20 Господарського процесуального кодексу України.

Статтею 20 Господарського процесуального кодексу України визначено предметну та суб`єктну юрисдикцію господарських судів, тобто сукупність повноважень господарських судів щодо розгляду справ, віднесених до їх компетенції.

Так, за частиною першою цієї статті господарські суди розглядають справи у спорах, що виникають у зв`язку зі здійсненням господарської діяльності (крім справ, передбачених частиною другою цієї статті), та інші справи у визначених законом випадках, зокрема: справи у спорах, що виникають при укладанні, зміні, розірванні і виконанні правочинів у господарській діяльності, крім правочинів, стороною яких є фізична особа, яка не є підприємцем, а також у спорах щодо правочинів, укладених для забезпечення виконання зобов`язання, сторонами якого є юридичні особи та (або) фізичні особи - підприємці.

Ознаками спору, на який поширюється юрисдикція господарського суду, є: наявність між сторонами господарських відносин, врегульованих Цивільним кодексом України, Господарським кодексом України, іншими актами господарського і цивільного законодавства, і спору про право, що виникає з відповідних відносин; наявність у законі норми, що прямо передбачала б вирішення спору господарським судом; відсутність у законі норми, що прямо передбачала б вирішення такого спору судом іншої юрисдикції (аналогічний висновок викладено у постанові Великої Палати Верховного Суду від 25.06.2019 у справі № 904/1083/18).

Статтею 45 Господарського процесуального кодексу України встановлено, що сторонами в судовому процесі - позивачами і відповідачами - можуть бути особи, зазначені в статті 4 цього Кодексу, тобто і фізичні особи, які не є підприємцями, а винятки, коли спори, стороною яких є фізична особа, що не є підприємцем, не підлягають розгляду у господарських судах, чітко визначені положеннями статті 20 цього Кодексу (як приклад, підпункти 5, 10, 14 пункту 1 цієї статті).

Згідно з ч.1 ст.128 Господарського кодексу України громадянин визнається суб`єктом господарювання у разі здійснення ним підприємницької діяльності за умови державної реєстрації його як підприємця без статусу юридичної особи відповідно до статті 58 цього Кодексу.

За ч.1 ст. 173 Господарського кодексу України зобов`язання, що виникає між суб`єктом господарювання та іншим учасником (учасниками) відносин у сфері господарювання з підстав, передбачених цим Кодексом, у силу якого один суб`єкт (зобов`язана сторона) зобов`язаний вчинити певну дію господарського чи управлінсько-господарського характеру на користь іншого суб`єкта (виконати роботу, передати майно, сплатити гроші, надати інформацію тощо), або відмовитися від певних дій, а інший суб`єкт (управнена сторона) має право вимагати від зобов`язаної сторони виконання її обов`язку, є господарським зобов`язанням.

Майново-господарські зобов`язання, які виникають між суб`єктами господарювання або між суб`єктами господарювання і негосподарюючими суб`єктами - юридичними особами на підставі господарських договорів, є господарсько-договірними зобов`язаннями. Господарські договори укладаються за правилами, встановленими Цивільним кодексом України, з урахуванням особливостей, передбачених Господарським кодексом України, іншими нормативно-правовими актами щодо окремих видів договорів (ст. 179 Господарського кодексу України).

Таким чином, однією з ознак господарського договору, що дозволяє відокремити його від інших видів договорів (у тому числі цивільних), є особливий суб`єктний склад. Зокрема, договір, у якому сторонами є суб`єкти господарювання (наприклад, юридична особа та громадянин, зареєстрований на час його укладення як підприємець), є господарським, відтак і зобов`язання, що з нього виникають, є господарськими.

Як вбачається з матеріалів справи, реєстрація ОСОБА_1 як суб`єкта підприємницької діяльності, підтверджується матеріалами справи, на даний час запис про припинення підприємницької діяльності у реєстрі відсутній. Відтак, відповідач є діючим суб`єктом підприємницької діяльності, що ним не заперечується.

За змістом позову предметом спору є стягнення заборгованості за спожиту теплову енергію за період з 26.10.2021 року по 23.03.2023 року з причини неналежного виконання відповідачем зобов`язання з оплати послуги з надання теплової енергії за договором №11570 постачання теплової енергії від 14.12.2017 року та індивідуальним договором про надання послуги теплопостачання від 05.10.2021 року, який набрав чинності з 05.11.2021року та є публічним договором про надання послуг з постачання теплової енергії.

Матеріали справи свідчать про те, що рішенням господарського суду Дніпропетровської області від 14.12.2017 року у справі №904/9485/17 визнано укладеним між Комунальним підприємством теплових мереж "Криворіжтепломережа" та Фізичною особою-підприємцем Мироненко Ігорем Яковичем з дати набрання цим рішенням законної сили договір на постачання теплової енергії №11570 від 04.10.2017 року у запропонованій позивачем редакції. Об`єкт теплоспоживання (нежитлове приміщення вбудоване в житловий будинок): нежитлове приміщення по пр. Гагаріна, 52, прим. 1 без приладу обліку; вул. Пушкіна,3 прим. 17 з приладом обліку; опалювальна площа 271,30 кв.м; теплове навантаження на опалення - 0,0200 Гкал/год.

Рішення господарського суду Дніпропетровської області від 14.12.2017 у справі №904/9485/17 набрало законної сили 26.12.2017, отже саме з цієї дати діє договір на постачання теплової енергії №11570.

Відповідно до ч.4 ст.75 Господарського процесуального кодексу України обставини, встановлені рішенням суду в господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, стосовно якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.

Отже, обставини, встановлені у рішенні від 14.12.2017 року у справі №904/9485/17 про визнання договору постачання теплової енергії №11570 від 04.10.2017 укладеним в редакції позивача, не підлягають доказуванню у даній справі № 904/2909/23.

Відтак, є підтвердженим, що договір, заборгованість за яким зазначена позивачем у цій справі, укладений між сторонами, які є суб`єктами господарювання, і ним же визначений об`єкт теплопостачання та опалювальна площа нежитлового об`єкту.

З 05.11.2021 року договірні відносини між Комунальним підприємством теплових мереж "Криворіжтепломережа" та споживачами - власниками квартир та нежитлових приміщень у багатоквартирному будинку врегульовані індивідуальним договором (який є публічним договором приєднання, текст якого розміщено на сайті КПТМ "Криворіжтепломережа", режим доступу http://kpts.dp.ua/dogovorte.php) про надання послуги з постачання теплової енергії від 05.10.2021, що укладений в порядку ч. 5 ст. 13 Закону України "Про житлово-комунальні послуги" від 09 листопада 2017 року №2189-VIII.

Таким чином, після 05.11.2021 року договірні відносини щодо надання Комунальним підприємством теплових мереж "Криворіжтепломережа" та Фізичною особою - підприємцем Мироненко Ігорем Яковичем продовжилися відповідно до приписів Розділу IV Закону України "Про житлово-комунальні послуги", а саме - шляхом приєднання споживача до публічного договору - "Індивідуального договору про надання послуги з постачання теплової енергії" (текст Індивідуального договору було опубліковано на офіційному веб-сайті виконавця послуги КПТМ "Криворіжтепломережа" від 05.10.2021року).

Також, відповідачем не заперечується, що спірне приміщення є нежитловим.

Таким чином, виходячи із суб`єктного складу та змісту правовідносин сторін як таких, що виникли з господарського зобов`язання, суд першої інстанції дійшов помилкового висновку про неналежність спору до господарської юрисдикції, внаслідок чого неправильно застосував п.1 ч.1 ст.231 Господарського процесуального кодексу України.

Отже доводи апеляційної скарги знайшли підтвердження під час апеляційного перегляду справи.

При цьому посилання відповідача на висновки, зроблені Верховним Судом у складі колегії суддів Касаційного господарського суду у постанові від 07.03.2023 року у справі №904/587/22 відхиляються колегією суддів, оскільки такі висновки не є релевантними до обставин цієї справи з огляду на те, що споживання теплової енергії на об`єкті, що належав фізичній особі-громадянину у справі №904/587/22, відбувалося без укладення відповідного договору взагалі, тоді як у справі №904/2909/23 доведеним є факт укладення договору про постачання теплової енергії саме між фізичною особою-підприємцем та теплопостачальною організацією. Доказів зворотного відповідачем не надано.

Посилання відповідача на те, що з 2016 року він неодноразово звертався до позивача з пропозицією переукладення договору з ним, саме як з громадянином України ОСОБА_1 , не знайшли підтвердження під час апеляційного перегляду справи та спростовуються наявними у матеріалах справи доказами, зокрема, рішенням господарського суду Дніпропетровської області від 14.12.2017 року у справі №904/9485/17.

Також, у справі містяться листи відповідача від 18.02.2022 року, 30.06.2022 року, 22.05.2023 року, 31.05.2023 року, згідно з якими він дійсно звертався до позивача з пропозиціями щодо договору №11570 (індивідуальний від 05.11.2021), але лише у листі від 31.05.2023 однією з вимог є укладення договору не з фізичною особою-підприємцем, а саме з Мироненком І.Я. ЖИРНИМ. В інших листах, наданих відповідачем, заперечень щодо зазначення у договорі №11570 або Індивідуальному договорі неналежного споживача не вказано. При цьому, згаданий лист датований 31.05.2023 року, тобто, вже після звернення КПТМ "Криворіжтепломережа" з позовом у даній справі.

Відповідно до ч. 1 ст. 74 Господарського процесуального кодексу України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Згідно з ч. 1 ст. 77 Господарського процесуального кодексу України обставини, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

За загальним правилом, доказування полягає не лише в поданні особами доказів, а й у доведенні їх переконливості, що ФОП Мироненко І.Я. зроблено не було.

Одночасно слід зазначити, що ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод визначено право людини на доступ до правосуддя, а ст. 13 Конвенції - ефективний спосіб захисту прав, і це означає, що особа має право пред`явити в суді таку вимогу на захист цивільного права, яка відповідає змісту порушеного права та характеру правопорушення. Пряма чи опосередкована заборона законом на захист певного цивільного права чи інтересу не може бути виправданою. Тому п. 1 ст. 6 Конвенції гарантує кожному право звернутися до суду з будь-якою вимогою щодо своїх цивільних прав та обов`язків. У такий спосіб здійснюється право на суд, яке включає не лише право ініціювати провадження, а й право отримати вирішення спору судом.

Відповідно до ч.1 ст. 7 Закону України "Про судоустрій і статус суддів" кожному гарантується захист його прав, свобод та інтересів у розумні строки незалежним, безстороннім і справедливим судом, утвореним відповідно до закону.

Право на розгляд справи означає право особи звернутися до суду, а також що його справа буде розглянута та вирішена судом, до підсудності якого вона віднесена. Особі має бути забезпечено можливість реалізувати зазначені права без будь-яких перепон чи ускладнень. Здатність особи безперешкодно отримати судовий захист є змістом поняття доступу до правосуддя.

Колегія суддів звертає увагу на те, що хоча Господарським процесуальним кодексом України прямо не передбачено обов`язкове направлення на адреси інших учасників справи заяв (клопотань) з процесуальних питань, до яких можливо віднести й заяву відповідача про закриття провадження у даній справі, однак, враховуючи, що вказана заява та додані до неї документи мали суттєвий вплив на розгляд справи, оскільки результатом такого розгляду стало закриття провадження у справі, а також враховуючи ненадання відповідачем відзиву на позов, що у свою чергу позбавило позивача з`ясувати позицію відповідача стосовно даного спору, суд першої інстанції з метою повного та всебічного встановлення усіх обставин справи не був позбавлений можливості повідомити інших учасників справи про наявність відповідної заяви задля надання їм можливості захистити свої права та інтереси шляхом подання заперечень, доказів тощо.

Одночасно, апеляційний суд вважає за необхідне зазначити, що умови подання доказів передбачені у ст.80 Господарського процесуального кодексу України, згідно з ч. ч. 3, 9, 10 якої відповідач повинен подати суду докази разом з поданням відзиву. Копії доказів, що подаються до суду, заздалегідь надсилаються особою, яка їх надає, іншим учасникам справи. Докази, які не додані до відзиву подаються суду з клопотанням про їх приєднання до матеріалів справи.

Щодо досліджуваної справи, то відповідач відзив на позов не подавав, при цьому звертаючись до суду з заявою про закриття та доданими до неї доказами, не заявляв суду клопотання про приєднання їх до матеріалів справи.

Колегія суддів зазначає, що обов`язком суду при розгляді справи є дотримання вимог щодо всебічності, повноти й об`єктивності з`ясування обставин справи та оцінки доказів.

Всебічність та повнота розгляду передбачає з`ясування всіх юридично значущих обставин та наданих доказів з усіма притаманними їм властивостями, якостями та ознаками, їх зв`язками, відносинами і залежностями. Таке з`ясування запобігає однобічності та забезпечує, як наслідок, постановлення законного й обґрунтованого рішення.

З`ясування відповідних обставин має здійснюватися із застосуванням критеріїв оцінки доказів, передбачених ст. 86 Господарського процесуального кодексу України - щодо відсутності у жодного доказу заздалегідь встановленої сили та оцінки кожного доказу окремо, а також вірогідності і взаємного зв`язку доказів у їх сукупності.

У п. п. 1-3 ч.1 ст.237 Господарського процесуального кодексу України встановлено, що при ухваленні рішення суд вирішує, зокрема, питання - чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення і якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; яку правову норму належить застосувати до цих правовідносин.

У даному випадку місцевий господарський суд наведеного не врахував та без встановлення усіх обставин, закрив провадження у справі, фактично ухилившись від розгляду позову по суті, внаслідок чого позбавив позивача можливості реалізувати своє право на отримання судового захисту.

Відповідно до п.4 ч.1 ст. 280 Господарського процесуального кодексу України підставами для скасування ухвали суду, що перешкоджає подальшому провадженню у справі, і направлення справи для продовження розгляду до суду першої інстанції є: 1) неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи; 2) недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції вважає встановленими; 3) невідповідність висновків суду обставинам справи; 4) порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права, які призвели до постановлення помилкової ухвали.

За приписами ч.3 ст.271 Господарського процесуального кодексу України у випадках скасування судом апеляційної інстанції ухвал про відмову у відкритті провадження у справі або заяви про відкриття справи про банкрутство, про повернення позовної заяви або заяви про відкриття справи про банкрутство, зупинення провадження у справі, закриття провадження у справі, про залишення позову без розгляду або залишення заяви у провадженні справи про банкрутство без розгляду справа (заява) передається на розгляд суду першої інстанції.

З огляду на викладене апеляційна скарга Комунального підприємства теплових мереж "Криворіжтепломережа" на ухвалу господарського суду Дніпропетровської області від 18.08.2023 року у даній справі є обґрунтованою та такою, що підлягає задоволенню.

Отже, наявні підстави для скасування оскаржуваної ухвали суду першої інстанції на підставі ст.280 Господарського процесуального кодексу України, з подальшим направленням справи до суду першої інстанції для продовження розгляду.

У зв`язку із скасуванням ухвали місцевого господарського та передачу справи до суду першої інстанції, розподіл сум судового збору повинен бути здійснений судом першої інстанції за результатами розгляду справи згідно із загальними правилами ст. 129 Господарського процесуального кодексу України.

Керуючись ст. ст. 269, 275, 277, 280-283 Господарського процесуального кодексу України, суд, -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Комунального підприємства теплових мереж "Криворіжтепломережа" задовольнити.

Ухвалу господарського суду Дніпропетровської області від 18.08.2023 року у справі № 904/2909/23 скасувати.

Справу №904/2909/23 направити до господарського суду Дніпропетровської області для продовження розгляду.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена у касаційному порядку протягом двадцяти днів з дня складання повного судового рішення.

Повний текст постанови складений 16.02.2024.

Головуючий суддя: Т.А. Верхогляд

Суддя: Ю.Б.Парусніков

Суддя: О.Г.Іванов