ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД МИКОЛАЇВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
======================================================================
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

20 лютого 2024 року Справа № 915/754/21(915/1625/23)

м. Миколаїв

Господарський суд Миколаївської області у складі судді Ржепецького В.О., розглянувши за правилами спрощеного позовного провадження без виклику сторін за наявними матеріалами справи

за позовом ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_1 , АДРЕСА_1 )

до відповідача: Комунального підприємства "Теплопостачання та водо-каналізаційне господарство" (55000, Миколаївська область, м. Южноукраїнськ, вул. Дружби народів, буд. 8; адреса електронної пошти: ; ідентифікаційний код 31948866)

про: поновлення на роботі, стягнення заробітної плати за час вимушеного прогулу та визнання бездіяльності протиправною,

В С Т А Н О В И В:

ОСОБА_1 звернувся до Господарського суду Миколаївської області з позовною заявою від 12.10.2023 до Комунального підприємства "Теплопостачання та водо-каналізаційне господарство" та Секретаря Южноукраїнської міської ради Акуленко Олександра Анатолійовича, якою просить суд:

1) визнати поважними причини пропуску позовної давності за позовом до Комунального підприємства "Теплопостачання та водо-каналізаційне господарство" та Секретаря Южноукраїнської міської ради Акуленко Олександр Анатолійович;

2) визнати протиправним та скасувати наказ т.в.о. директора Комунального підприємства "Теплопостачання та водо-каналізаційне господарство" () №172 від 02.09.2022 про скорочення штату працівників;

3) поновити позивача на роботі в Комунальному підприємстві "Теплопостачання та водо-каналізаційне господарство" на посаді диспетчера (технологічна диспетчерська) аварійно-диспетчерської служби КП ТВКГ з моменту звільнення;

4) стягнути з Комунального підприємства "Теплопостачання та водо-каналізаційне господарство" на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час вимушеного прогулу з дати звільнення останнього до дня поновлення на посаді диспетчера (технологічна диспетчерська) аварійно-диспетчерської служби КП ТВКГ;

5) визнати протиправною бездіяльність відповідача 2 щодо не запропонування позивачу посади директора КП ТВКГ.

Згідно витягу з протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 18.10.2023 справі присвоєно єдиний унікальний номер 915/1625/23 та визначено головуючим у справі суддю Ржепецького В.О.

Ухвалою від 23.10.2023 суд постановив: відмовити у відкритті провадження у справі в частині позовних вимог до Секретаря Южноукраїнської міської ради Акуленко Олександра Анатолійовича про визнання бездіяльності протиправною; прийняти позовну заяву до розгляду та відкрити провадження у справі №915/1625/23 в частині позовних вимог до Комунального підприємства "Теплопостачання та водо-каналізаційне господарство" про поновлення на роботі та стягнення заробітної плати за час вимушеного прогулу; справу №915/1625/23 розглядати в межах справи №915/754/21 про банкрутство Комунального підприємства "Теплопостачання та водо-каналізаційне господарство" (55000, Миколаївська обл., м.Южноукраїнськ, вул. Дружби Народів, 8, ідентифікаційний код 31948866), присвоїти їй номер №915/754/21(915/1625/23); справу розглядати за правилами спрощеного позовного провадження без виклику сторін за наявними матеріалами. Судом встановлено сторонам процесуальні строки для подання суду заяв по суті справи.

17.11.2023 позивачем подано до господарського суду заяву про зміну предмету позову.

Позивач просить суд викласти прохальну частину позову в такій редакції:

1. Визнати поважними причини пропущення позовної давності за моїм позовом до Комунального підприємства "Теплопостачання та водо-каналізаційне господарство", секретаря Южноукраїнської міської ради Акуленко О.А. про поновлення на роботі, стягнення заробітної плати за час вимушеного прогулу та визнання бездіяльності протиправною та поновити строк позовної давності для звернення до суду за захистом мого порушеного права.

2.Визнати протиправним та скасувати наказ тимчасово виконуючого обов`язки директора Комунального підприємства "Теплопостачання та водо-каналізаційне господарство" () №172 від 07 вересня 2022 року "Про скорочення штату працівників.".

3.Визнати протиправним, недійсним та скасувати наказ т.в.о. директора Комунального підприємства "Теплопостачання та водо-каналізаційне господарство" () №101-ОС "Про припинення трудового договору" від 09.12.2022 року;

4. Визнати протиправним, недійсним та скасувати штатний розклад комунального підприємства "Теплопостачання та водо-каналізаційне господарство" на 2022 рік, що введено в дію з 01.12.2022 року та затверджено 19.08.2022 року тимчасово виконуючим обов`язки директора Комунального підприємства "Теплопостачання та водо-каналізаційне господарство" ОСОБА_2 .

5.Поновити ОСОБА_1 на посаді диспетчера (технологічна диспетчерська) аварійно-диспетчерської служби у комунальному підприємстві "Теплопостачання та водо-каналізаційне господарство" () з моменту звільнення.

6.Стягнути з Комунального підприємства "Теплопостачання та водоканалізаційне господарство" () на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час вимушеного прогулу з дати звільнення до дня поновлення на посаді диспетчера (технологічна диспетчерська) аварійно-диспетчерської служби КП ТВКГ.

Позивач просить суд визнати поважними причини пропуску позовної давності посилаючись на те, що у зв`язку з відсутністю у нього через безробіття грошових коштів на послуги адвоката, дану нову позовну заяву ним було підготовлено особисто, протягом розумного строку, після отримання 03.10.2023 постанови Миколаївського апеляційного суду від 26 вересня 2023 року по справі № 486/64/23 та необхідність проходження медичних досліджень через хворобу.

Позовні вимоги обґрунтовано тим, що скорочення посади диспетчера (технологічна диспетчерська) аварійно-диспетчерської служби КП ТВКГ та звільнення позивача з роботи, є протиправними та такими , що здійснено не у спосіб та не в порядку, що передбачений законодавством України, виходячи з такого:

- змін в організації виробництва і праці в КП ТВКГ не відбулося, оскільки рішення про проведення вказаних змін прийнято з перевищенням повноважень т.в.о. директора КП ТВКГ, а саме з порушенням порядку, встановленого п.7.3.7 Статуту КП ТВКГ. Таким чином законних підстав для скорочення та звільнення мене з посади диспетчера (технологічна диспетчерська) аварійно-диспетчерської служби КП ТВКГ не було;

- т.в.о. директора КП ТВКГ ОСОБА_2 затвердив з 01 грудня 2022 року штатний розклад КП ТВКГ, скоротивши посаду диспетчера (технологічна диспетчерська) аварійно-диспетчерської служби КП ТВКГ без обов`язкового попереднього погодження з Наглядовою радою. Тим самим, на думку позивача, ОСОБА_3 вийшов за межі своїх повноважень, наданих йому Статутом КП ТВКГ, оскільки прийняв рішення одноособово, в тому числі від імені Наглядової ради підприємства;

- відповідачами 1, 2 у ході скорочення не виконано вимог ч. 2 ст. 40 та ч. 3 ст. 49-2 КЗпП України, а саме: не запропоновано позивачу вакантну посаду директора КП ТВКГ як особі, яка відповідає усім вимогам , що пред`являються до вказаної посади, враховуючи, що посада директора КП ТВКГ була вакантною весь період з дня попередження позивача про звільнення - до 05.09.2023 року;

- наказ №101-ОС «Про припинення трудового договору» від 09.12.2022 року є похідним від протиправного наказу №172 від 07.09.2022 року «Про скорочення штату працівників» та видано відповідачем 1 з виходом за межі компетенції директора КП ТВКГ, передбаченої п.7.3.7 Статуту комунального підприємства (а саме попередньо, в обов`язковому порядку не погодив штатний розклад КП ТВКГ з Наглядовою радою).

Крім того, наказ №101-ОС «Про припинення трудового договору» від 09.12.2022 року підлягає скасуванню, оскільки відповідачами 1, 2 до його видання не було дотримано порядок скорочення працівників, передбачений ч.2 ст. 40 та ч. 3 ст. 49-2 КЗпП України;

- штатний розклад комунального підприємства "Теплопостачання та водо-каналізаційне господарство" на 2022 рік, введений в дію з 01.12.2022 року незаконно затверджено 19.08.2022 року тимчасово виконуючим обов`язки директора Комунального підприємства "Теплопостачання та водо-каналізаційне господарство" ОСОБА_2 з виходом за межі компетенції директора КП ТВКГ, передбаченої п.7.3.7 Статуту комунального підприємства (а саме попередньо, в обов`язковому порядку не погодив штатний розклад КП ТВКГ з Наглядовою радою). Вказаним штатним розкладом передбачено скорочення посади Позивача- диспетчера (технологічна диспетчерська) аварійно-диспетчерської служби КП ТВКГ.

Ухвалою від 22.11.2023 судом постановлено: прийняти до розгляду заяву позивача від 17.11.2023 про зміну предмету позову; запропонувати відповідачу надати суду в 5-денний строк з дня отримання ухвали письмові пояснення по суті позову з урахуванням заяви позивача від 17.11.2023 про зміну предмету позову

28.11.2023 відповідачем подано до господарського суду відзив на позовну заяву.

Відповідач просить у задоволені позову відмовити.

Заперечення відповідача обґрунтовано наступним:

1) підприємство самостійно визначає свою організаційну структуру, встановлює чисельність працівників і штатний розпис. На момент введення відповідних змін до штатного розкладу наказом №73 від 11.04.2022 з 15 червня 2022 року у статуті підприємства відсутній склад наглядової ради з посадових осіб цього підприємства, відповідне рішення Южноукраїнською міською радою не затверджувалося. Рішенням Южноукраїнської міської ради №334 від 22.04.2021 "Про внесення змін до складу Наглядової ради Комунального підприємства "Теплопостачання та водо-каналізаційне господарство", затвердженого рішенням Южноукраїнської міської ради №1223 від 23.08.2018, було затверджено Наглядову раду у складі представників інших підприємств, громадських організацій та депутатського корпусу. Проте, Южноукраїнською міською радою не було визначено та затверджено, без регламентації, порядку утворення, організації її діяльності, порядку призначення членів ради як того вимагає ч. 7 ст. 78 Господарського кодексу України. Тобто, наглядова рада існує лише на папері і жодних функцій не виконує;

2) відповідно до наказу №58-ОС від 18.07.2022 ОСОБА_1 переведено на посаду диспетчера (технологічна диспетчерська). Наказом № 101-ОС від 09.12.2022 ОСОБА_1 звільнено з посади диспетчера аварійно-диспетчерської служби за п. 1 ст. 40 КЗпП України у зв`язку із скороченням чисельності та штату працівників. З даним наказом ОСОБА_1 ознайомлений під підпис 12.12.2022. Згідно штатного розкладу Комунального підприємства «Теплопостачання та водо-каналізаційне господарство» на 2022 рік, який введено в дію з 1 грудня 2022 року наказом № 172 від 07.09.2022р., затверджено т.в.о. директора КП «ТВКГ» 19.08.2022 та погоджено міським головою, посади диспетчерів (технологічних диспетчерських) відсутні. Підставою винесення даного наказу стали обставини щодо банкрутства КП «ТВКГ», заходи щодо зменшення (оптимізації) витрат, що входять до собівартості комунальних витрат, зміни в організації виробництва і праці, спрямовані на підвищення ефективності роботи персоналу і вдосконалення окремих трудових функцій, приведення штатної чисельності у відповідність до фінансових можливостей підприємства та зменшення адміністративних витрат. Таким чином, підприємство зазнало змін в організації виробництва і праці, а саме відбулося скорочення чисельності та штату працівників у кількості 36,5 одиниць. 23.09.2022 ОСОБА_1 попереджено про наступне звільнення наказом № 176 від 13.09.2022. На протязі двомісячного терміну попередження, ОСОБА_1 відповідно до повідомлень № 01/1291 від 19.09.2022р., № 01/1402 від 05.10.2022р., № 01/1530 від 21.10.2022 тричі пропонувалися вільні посади та він не забажав працевлаштовуватися.

Заявою від 17.11.2023 позов доповнюється новими немайновими вимогами, при цьому обставини, які наводяться позивачем в їх обґрунтування, пов`язані з недотриманням відповідачем положень ч. 2 ст. 40, ч. 3 ст. 49-2 КЗпП України, п. 7.3.7 Статуту є складовими підстав позову, з яким позивач звернувся до господарського суду, що відповідає положенням ч. 3 ст. 46 ГПК України.

Ухвалою від 18.12.2023 суд постановив: провести розгляд справи №915/754/21(915/1625/23) поза межами встановленого ст. 248 ГПК України строку, у розумний строк, тривалість якого обумовлюється забезпеченням принципу рівності та змагальності сторін; повторно запропонувати відповідачу надати суду в 5-денний строк з дня отримання ухвали письмові пояснення по суті позову з урахуванням заяви позивача від 17.11.2023 про зміну предмету позову.

09.01.2024 відповідачем подано до господарського суду додаткові пояснення.

Зокрема, відповідач зазначає, що відповідно до ч. 2 ст. 40 КЗпП України звільнення з підстав, зазначених у пунктах 1, 2 і 6 цієї статті, допускається, якщо неможливо перевести працівника, за його згодою, на іншу роботу.

На протязі двомісячного терміну попередження, ОСОБА_1 відповідно до повідомлень № 01/1291 від 19.09.2022р., № 01/1402 від 05.10.2022р., № 01/1530 від 21.10.2022р. тричі пропонувалися вільні посади та він не забажав працевлаштовуватися, про що зазначено у відзиві КП «ТВКГ» № 01/1508 від 28.11.2023р. та додано копії повідомлень. На момент звільнення у зв`язку із змінами в організації виробництва і праці на КП «ТВКГ» фактично працювало 244 працівника. Відповідно до наказу № 172 від 07.09.2022р. «Про скорочення штату працівників» скороченню підлягало 36,5 штатних одиниць, з яких 21,5 працівник, на решту скорочених посад прийнятих працівників не було (тобто вони були вільними). Виходячи з вищевикладеного, масового вивільнення на підприємстві не відбувалося, оскільки відповідно до статті 48 Закону України "Про зайнятість населення" масовим вивільненням з ініціативи роботодавця є протягом одного місяця вивільнення 10 і більше відсотків працівників у роботодавця з чисельністю працівників від 101 до 300. Відповідачем також повідомлено, що згідно довідки ППО КП «ТВКГ» № 19/118 від 08.01.2024 ОСОБА_1 не був членом ППО КП «ТВКГ».

За правилами ст. 248 ГПК України, суд розглядає справи у порядку спрощеного позовного провадження протягом розумного строку, але не більше шістдесяти днів з дня відкриття провадження у справі.

Відповідно до ч.ч.1, 5 ст.236 ГПК України, судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи.

При цьому судом враховано положення Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, а також практику Європейського суду з прав людини, які відповідно до ст.17 Закону України „Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини" є джерелом права.

Пунктом 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, ратифікованої Законом України від 17 липня 1997 року №475/97-ВР "Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів № 2, 4, 7 та 11 до Конвенції", визначено, що кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру або встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення.

Однак, Конвенція в першу чергу також гарантує "процесуальну" справедливість розгляду справи, а вже потім дотримання розумного строку, що на практиці розуміється як змагальні провадження, у процесі яких у суді на рівних засадах заслуховуються аргументи сторін (Star Cate Epilekta Gevmata and Others v. Greece (Star Cate Epilekta Gevmata та інші проти Греції) (dйc.)). Справедливість проваджень завжди оцінюється їх розглядом узагалом для того, щоб окрема помилка не порушувала справедливість усього провадження (Miroпubovs and Others v. Latvia (Миролюбов та інші проти Латвії), § 103).

З огляду на практику ЄСПЛ, суд не вправі допустити юридичну помилку виключно з метою дотримання розумного строку розгляду справи, так як в такому разі не буде досягнуто завдання господарського судочинства, а рішення суду не буде відповідати критеріям законності.

Так, ідея справедливого судового розгляду включає основоположне право на змагальні провадження.

Бажання економити час і прискорити провадження не обґрунтовує невиконання такого фундаментального принципу, як право на змагальні провадження (Niderцst-Huber v. Switzerland (Нідерьост-Хубер проти Швейцарії), § 30).

В той же час обґрунтованість тривалості проваджень повинна бути оцінена з урахування наступних критеріїв, заснованих практикою Суду: складність справи, внесок заявника і відповідних органів влади, а також предмет спору (Comingersoll S.A. v. Portugal [GC] (Комінгерсоль проти Португалії) [ВП]; Frydlender v. France [GC] (Фрайдлендер проти Франції) [ВП], § 43; Sьrmeli v. Germany [GC] (Сюрмелі проти Німеччини) [ВП], § 128).

Складність справи стосується як фактичної, так і правової сторони (Katte Katte Klitsche de la Grange v. Italy (Катте Клітше де ла Грандж проти Італії), § 55; Papachelas v. Greece [GC] (Папахелас проти Греції) [ВП] § 39). Вона може стосуватись, наприклад, втручання декількох сторін у справу (H. v. the United Kingdom (Х. проти Сполученого Королівства), § 72), або різноманітних доказів, що мають бути досліджені (Humen v. Poland [GC] (Гумен проти Польщі) [ВП], § 63). Складність національних проваджень маже виправдати їх тривалість (Tierce v. San Marino (Тьєрс проти Сан-Марино), § 31).

Держави-учасниці мають організувати правові системи таким чином, щоб їх суди могли гарантувати право кожного на отримання остаточного рішення у справах, що стосуються цивільних прав і обов`язків упродовж відповідного терміну (Scordino v. Italy (Скордіно проти Італії) (no. 1) [ВП], § 183, і Sьrmeli v. Germany (Сюрмелі проти Німеччини) [ВП], § 129).

Розглянувши матеріали справи, дослідивши та оцінивши усі подані у справу докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об`єктивному розгляді всіх обставин справи в їх сукупності, та враховуючи, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, суд встановив наступне.

Згідно Статуту комунального підприємства «Теплопостачання та водо-каналізаційне господарство», затвердженого рішенням Южноукраїнської міської ради від 18 жовтня 2018 року №1294 (далі - Статут), підприємство створене з метою задоволення потреб та інтересів територіальної громади міста, найбільш ефективного використання майна території Южноукраїнська (п.п. 2.1.1, 2.1.3) (т. 1 а.с.50-55).

Відповідно до п. 7.1. Статуту, поточне (оперативне) управління Підприємством здійснює директор Підприємства, який призначається на посаду міським головою шляхом укладання з ним контракту.

Директор підприємства затверджує штатний розпис (з обов`язковим попереднім погодженням з наглядовою радою та міським головою) (п. 7.3.7. Статуту).

Директор підприємства несе відповідальність за формування та виконання фінансових планів; заступники директора підприємства, керівники та спеціалісти підрозділів, а також інші працівники приймаються на роботу і звільняються директором підприємства, згідно з чинним законодавством України (п.п.7.3.9, 7.4. Статуту).

Згідно копії розпорядження Южноукраїнського міського голови №10-р від 14 січня 2022 року «Про призначення тимчасово виконуючого обов`язки директора комунального підприємства «Теплопостачання та водо-каналізаційне господарство» ОСОБА_2 призначено тимчасово виконуючим обов`язки директора КП ТВКГ з 17 січня 2022 року до призначення на посаду директора підприємства у встановленому законодавством порядку за результатами конкурсного відбору.

Відповідно до наказу №58-ОС від 18.07.2022 ОСОБА_1 переведено на посаду диспетчера (технологічна диспетчерська).

Наказом т.в.о.директора КП "ТВКГ" №172 від 07.09.2022 посаду диспетчера (технологічна диспетчерська) скорочено з посиланням на листи виконавчого комітету Южноукраїнської міської ради №15/02-34/3650 від 15.11.2021 та №15/02-34/1370 від 24.05.2022, враховуючи фінансове становище підприємства (збитки, недостатність обігових коштів) в цілях проведення змін в організації виробництва і праці, спрямовані на підвищення ефективності роботи персоналу і вдосконалення окремих трудових функцій, приведення штатної чисельності у відповідність до фінансових можливостей підприємства та зменшення адміністративних витрат (т.1 а.с. 33).

23.09.2022 ОСОБА_1 попереджено про наступне звільнення наказом №176 від 13.09.2022.

На протязі двомісячного терміну попередження, ОСОБА_1 відповідно до повідомлень № 01/1291 від 19.09.2022, № 01/1402 від 05.10.2022, № 01/1530 від 21.10.2022 пропонувалися вільні посади.

Наказом № 101-ОС від 09.12.2022 ОСОБА_1 звільнено з посади диспетчера аварійно-диспетчерської служби за п. 1 ст. 40 КЗпП України у зв`язку із скороченням чисельності та штату працівників.

З даним наказом ОСОБА_1 ознайомлений під підпис 12.12.2022.

Підставою винесення даного наказу стали обставини щодо банкрутства КП ТВКГ, заходи щодо зменшення (оптимізації) витрат, що входять до собівартості комунальних витрат, зміни в організації виробництва і праці, спрямовані на підвищення ефективності роботи персоналу і вдосконалення окремих трудових функцій, приведення штатної чисельності у відповідність до фінансових можливостей підприємства та зменшення адміністративних витрат.

Згідно штатного розкладу Комунального підприємства «Теплопостачання та водо-каналізаційне господарство» на 2022 рік, який введено в дію з 1 грудня 2022 року наказом № 172 від 07.09.2022, затвердженого т.в.о. директора КП «ТВКГ» 19.08.2022 та погодженого міським головою, посади диспетчерів (технологічних диспетчерських) відсутні.

Позивач вважає, що скорочення посади диспетчера (технологічна диспетчерська) аварійно-диспетчерської служби КП ТВКГ та звільнення його з роботи, є протиправними та такими, що здійснено не у спосіб та не в порядку, що передбачений законодавством України, що слугувало підставою звернення позивача до господарського суду за захистом порушених прав та інтересів.

Надаючи правову оцінку доводам позовної заяви, господарський суд виходить з того, що наведені правовідносини врегульовано чинним законодавством наступним чином.

Статтею 15 ЦК України визначено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист цивільного інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного судочинства. Способи захисту цивільних прав та інтересів визначені ч. 2 ст. 16 ЦК України.

Відповідно до статті 43 Конституції України, кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується. Громадянам гарантується захист від незаконного звільнення.

Однією із гарантій забезпечення права громадян на працю є передбачений у статті 5-1 КЗпП України, правовий захист від необґрунтованої відмови у прийнятті на роботу і незаконного звільнення, а також сприяння у збереженні роботи.

Частиною 2 ст. 2 КЗпП України передбачено, що працівники реалізують право на працю шляхом укладення трудового договору про роботу на підприємстві, в установі, організації або з фізичною особою.

Статтею 21 КЗпП України визначено, що трудовим договором є угода між працівником і власником підприємства, установи, організації або уповноваженим ним органом чи фізичною особою, за якою працівник зобов`язується виконувати роботу, визначену цією угодою, з підляганням внутрішньому трудовому розпорядкові, а власник підприємства, установи, організації або уповноважений ним орган чи фізична особа зобов`язується виплачувати працівникові заробітну плату і забезпечувати умови праці, необхідні для виконання роботи, передбачені законодавством про працю, колективним договором і угодою сторін. Працівник має право реалізувати свої здібності до продуктивної і творчої праці шляхом укладення трудового договору на одному або одночасно на декількох підприємствах, в установах, організаціях, якщо інше не передбачене законодавством, колективним договором або угодою сторін.

Відповідно до статті 23 КЗпП України, трудовий договір може бути безстроковим, що укладається на невизначений строк, на визначений строк, встановлений за погодженням сторін та таким, що укладається на час виконання певної роботи.

За змістом п. 1 ч. 1 ст.40 КЗпП самостійними підставами, серед інших, змін в організації виробництва та праці визначено, зокрема, скорочення чисельності працівників і окремо скорочення штату працівників.

Так, чисельність працівників - це списковий склад працівників, і скорочення чисельності працівників передбачає зменшення їх кількості (лист Міністерства праці та соціальної політики України від 7 квітня 2011 року № 114/06/187-11).

Штат працівників - це сукупність посад, установлених штатним розписом підприємства. Тому скорочення штату являє собою зміну штатного розпису за рахунок ліквідації певних посад або зменшення кількості штатних одиниць за певними посадами. Факторами, якими може бути зумовлена потреба скорочення чисельності або штату працівників є, зокрема: наміри роботодавця матеріально стимулювати працівників для здійснення потрібного обсягу робіт меншою кількістю персоналу через суміщення професій (посад), розширення зони обслуговування або збільшення обсягу виконуваної роботи, для чого працівникам встановлюються відповідні доплати за рахунок утвореної економії фонду заробітної плати; вдосконалення виробництва за допомогою автоматизації виробничих процесів, упровадження яких зумовлює зменшення кількості працівників певних професій і спеціальностей, потрібних для виконання роботи; перепрофілювання підприємства; зменшення обсягу виробництва продукції; інші несприятливі фактори та кризові явища у соціально-економічному розвитку суспільства.

Звільнення з підстав, зазначених у пункті 1 статті 40 КЗпП України, допускається, якщо неможливо перевести працівника, за його згодою, на іншу роботу.

У пункті 19 постанови Пленуму Верховного Суду України від 06 листопада 1992 року № 9 "Про практику розгляду судами трудових спорів" судам роз`яснено, що, розглядаючи трудові спори, пов`язані зі звільненням за пунктом 1 статті 40 КЗпП України, суди зобов`язані з`ясувати, чи дійсно у відповідача мали місце зміни в організації виробництва і праці, зокрема, ліквідація, реорганізація або перепрофілювання підприємства, установи, організації, скорочення чисельності або штату працівників, чи додержано власником або уповноваженим ним органом норм законодавства, що регулюють вивільнення працівника, які є докази щодо змін в організації виробництва і праці, про те, що працівник відмовився від переведення на іншу роботу або що власник або уповноважений ним орган не мав можливості перевести працівника з його згоди на іншу роботу на тому ж підприємстві, в установі, організації, чи не користувався вивільнюваний працівник переважним правом на залишення на роботі та чи попереджувався він за 2 місяці про наступне вивільнення.

Однією з найважливіших гарантій для працівників при скороченні чисельності або штату є обов`язок власника підприємства чи уповноваженого ним органу працевлаштувати працівника.

Згідно ч.ч. 1-3 ст. 49-2 КЗпП України про наступне вивільнення працівників персонально попереджають не пізніше ніж за два місяці та одночасно з попередженням про звільнення у зв`язку із змінами в організації виробництва і праці власник або уповноважений ним орган пропонує працівникові іншу роботу на тому самому підприємстві, в установі, організації, крім випадків, передбачених цим Кодексом.

За змістом частини третьої статті 49-2 КЗпП України роботодавець є таким, що належно виконав вимоги частини другої статті 40, частини третьої статті 49-2 КЗпП України щодо працевлаштування працівника, якщо запропонував йому наявну на підприємстві роботу, тобто вакантну посаду чи роботу за відповідною професією чи спеціальністю, чи іншу вакантну роботу, яку працівник може виконувати з урахуванням його освіти, кваліфікації, досвіду тощо. При цьому роботодавець зобов`язаний запропонувати всі вакансії, що відповідають зазначеним вимогам, які існують на цьому підприємстві, незалежно від того, в якому структурному підрозділі працівник, який вивільнюється, працював.

Отже обов`язок по працевлаштуванню працівника покладається на власника з дня попередження про вивільнення до дня розірвання трудового договору.

Таким чином, однією з гарантій для працівників при скороченні чисельності або штату є обов`язок власника підприємства чи уповноваженого ним органу працевлаштувати працівника.

Відповідний правовий висновок викладений у постанові Великої Палати Верховного Суду від 18 вересня 2018 року у справі № 800/538/17.

Господарський суд відзначає, що твердження позивача щодо обставин, пов`язаних із проведенням відповідачем процедури реорганізації, оцінюються ним з урахуванням нормативного регулювання даних правовідносин Господарським кодексом України, а також відповідних правових позицій Верховного Суду у подібних правовідносинах.

Так, відповідно до ч. 1 ст. 62 ГК України, підприємство - самостійний суб`єкт господарювання, створений компетентним органом державної влади або органом місцевого самоврядування, або іншими суб`єктами для задоволення суспільних та особистих потреб шляхом систематичного здійснення виробничої, науково-дослідної, торговельної, іншої господарської діяльності в порядку, передбаченому цим Кодексом та іншими законами.

Згідно з частиною третьою статті 64 Господарського кодексу України підприємство самостійно визначає свою організаційну структуру, встановлює чисельність працівників і штатний розпис. Право визначити чисельність і штат працівників належить тільки власникові або уповноваженому їм органу.

Зокрема, власник на свій розсуд має право чисельність працівників певної спеціальності та кваліфікації, чисельність одних посад зменшити, здійснити звільнення працівників, одночасно приймаючи рішення про прийняття на роботу працівників іншої спеціальності та кваліфікації, збільшити чисельність інших посад. При цьому повинні додержуватися правила щодо переведення звільнених працівників на іншу роботу за наявності вакантних робочих місць (посад) і згоди працівників, а також правила про завчасне сповіщення виборного органу первинної профспілкової організації про звільнення працівників з причин економічного, технологічного, структурного характеру або у зв`язку з ліквідацією, реорганізацією підприємства.

Таким чином, кожне підприємство, з урахуванням волі власника, виходячи з належного підприємству майна, вправі самостійно визначати свою організаційну структуру, штатний розклад і чисельність працівників.

Скорочення чисельності або штату працівників може бути зумовлене, зокрема, вдосконаленням виробництва, суміщенням професій, зменшенням обсягу виробництва продукції, перепрофілюванням підприємства, установи, організації тощо.

Згідно з правовими позиціями Верховного Суду, викладеними, зокрема, у постановах від 16 січня 2018 року у справі № 519/160/16-ц (провадження № 61-312св17), від 06 лютого 2018 року у справі № 696/985/15-ц (провадження № 61-1214св18), від 12 червня 2019 року у справі № 297/868/18 (провадження № 61-393св19), від 28 квітня 2021 року у справі № 373/2133/17 (провадження № 61-8393св20), від 27 травня 2021 року у справі № 201/6689/19, суд не може вдаватися до обговорення та оцінки питання про доцільність і правомірність скорочення штату та чисельності працівників.

Право визначати чисельність і штат працівників належить винятково власнику або уповноваженому ним органу, суд зобов`язаний тільки з`ясувати наявність підстав для звільнення (чи відбувалося скорочення штату або чисельності працівників) та дотримання відповідної процедури, передбаченої ст. 40 КЗпП.

В постановах від 28 березня 2019 року у справі № 755/3495/16-ц (провадження № 61-1350св17) та від 22 січня 2020 року у справі № 451/706/18 (провадження № 61-17296св19) Верховний Суд зазначив, що частиною третьою статті 64 ГК України визначено, що підприємство самостійно визначає організаційну структуру, встановлює чисельність працівників і штатний розпис. Частиною другою статті 65 ГК України передбачено, що власник здійснює свої права щодо управління підприємством безпосередньо або через уповноважені ним органи відповідно до статуту підприємства. При цьому саме втручання в господарську та іншу діяльність підприємства не допускається, крім випадків, передбачених законодавством України.

Отже, не є належним способом захисту оскарження працівником рішення про визначення структури підприємства чи установи, про зміну в організації виробництва і праці, скорочення чисельності або штату працівників, оскільки прийняття такого рішення є виключною компетенцією власника такого підприємства чи установи або уповноваженого ними органу та є складовою права на управління діяльністю підприємством чи установою.

Правом працівника залишається оспорювати власне саме правомірність його звільнення.

Таким чином доводи позивача в цій частині не можуть бути підставою для висновку про неправомірність дій відповідача в процесі виконання вимог наведеної норми.

Крім того, господарський суд звертає увагу, що стаття 2 ГПК України визначає, що завданням господарського судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів, пов`язаних із здійсненням господарської діяльності, та розгляд інших справ, віднесених до юрисдикції господарського суду, з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав і законних інтересів фізичних та юридичних осіб, держави.

Здійснюючи правосуддя, господарський суд захищає права та інтереси фізичних і юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором (частина перша статті 5 ГПК України).

Відповідно до частини першої статті 14 ГПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у господарських справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Позовом у процесуальному сенсі є звернення до суду з вимогою про захист своїх прав та інтересів, який складається із двох елементів: предмета і підстави позову.

Предметом позову є певна матеріально-правова вимога позивача до відповідача, а підставою позову - факти, які обґрунтовують вимогу про захист права чи законного інтересу. При цьому особа, яка звертається до суду з позовом, самостійно визначає у позовній заяві, яке її право чи охоронюваний законом інтерес порушено особою, до якої пред`явлено позов, та зазначає, які саме дії необхідно вчинити суду для відновлення порушеного права. У свою чергу, суд має перевірити доводи, на яких ґрунтуються позовні вимоги, у тому числі щодо матеріально-правового інтересу у спірних відносинах, і у разі встановлення порушеного права з`ясувати, чи буде воно відновлено у заявлений спосіб.

У статті 4 ГПК України передбачено, що право на звернення до господарського суду в установленому цим Кодексом порядку гарантується. Ніхто не може бути позбавлений права на розгляд його справи у господарському суді, до юрисдикції якого вона віднесена законом. Юридичні особи та фізичні особи-підприємці, фізичні особи, які не є підприємцями, державні органи, органи місцевого самоврядування мають право на звернення до господарського суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав та законних інтересів у справах, віднесених законом до юрисдикції господарського суду, а також для вжиття передбачених законом заходів, спрямованих на запобігання правопорушенням.

Згідно зі статтею 45 ГПК України сторонами в судовому процесі - позивачами і відповідачами - можуть бути особи, зазначені у статті 4 цього Кодексу. Позивачами є особи, які подали позов або в інтересах яких подано позов про захист порушеного, невизнаного чи оспорюваного права або охоронюваного законом інтересу. Відповідачами є особи, яким пред`явлено позовну вимогу.

Суд зобов`язаний з`ясувати характер спірних правовідносин (предмет і підстави позову), наявність/відсутність порушеного права чи інтересу та можливість його поновлення/захисту в обраний спосіб (подібний правовий висновок викладено у постановах Верховного Суду від 22.01.2019 у справі № 912/1856/16 та від 14.05.2019 у справі № 910/11511/18).

Гарантоване статтею 55 Конституції України й конкретизоване у законах України право на судовий захист передбачає можливість звернення до суду за захистом порушеного права, але вимагає, щоб твердження позивача про порушення було обґрунтованим. Таке порушення прав має бути реальним, стосуватися індивідуально виражених прав або інтересів особи, яка стверджує про їх порушення.

Отже, захисту підлягає наявне законне порушене право (інтерес) особи, яка є суб`єктом (носієм) порушених прав чи інтересів та звернулася за таким захистом до суду. Тому для того, щоб особі було надано судовий захист, суд встановлює, чи особа дійсно має порушене право (інтерес), і чи це право (інтерес) порушено відповідачем.

Відсутність порушеного права чи невідповідність обраного позивачем способу його захисту способам, визначеним законодавством, встановлюється при розгляді справи по суті та є підставою для прийняття судом рішення про відмову в позові (подібний правовий висновок викладено у постанові Верховного Суду від 15.08.2019 у справі № 1340/4630/18).

У частині шостій статті 43 Конституції України передбачено, що громадянам гарантується захист від незаконного звільнення.

Подання даної позовної заяви, як витікає з її змісту, було покликане відновити право на працю, яке на думку позивача було порушено відповідачем в процесі реалізації положень ст. 40 КЗпП України.

При цьому, господарський суд відзначає, що відповідно до положень зазначеної норми, власник є таким, що належно виконав вимоги частини другої статті 40, частини третьої статті 49-2 КЗпП України щодо працевлаштування працівника, якщо запропонував йому наявну на підприємстві роботу, тобто вакантну посаду чи роботу за відповідною професією чи спеціальністю, чи іншу вакантну роботу, яку працівник може виконувати з урахуванням його освіти, кваліфікації, досвіду тощо.

Таким чином, право працівника не порушено якщо власником забезпечено вимогу закону про його працевлаштування.

Згідно з правовою позицією Верховного Суду України, викладеною у постанові від 25 травня 2016 року № 6-3048цс15, однією з найважливіших гарантій для працівників при скороченні чисельності або штату є обов`язок власника підприємства чи уповноваженого ним органу працевлаштувати працівника.

Як витікає з матеріалів справи та не спростовується сторонами ОСОБА_1 відповідно до повідомлень № 01/1291 від 19.09.2022, № 01/1402 від 05.10.2022, № 01/1530 від 21.10.2022 пропонувалися вільні посади та він не виявив бажання працевлаштовуватися.

З наведеного витікає, що відповідачем виконано обов`язок щодо працевлаштування працівника, а відтак право позивача, на захист якого було подано цей позов не порушено.

Надаючи правову оцінку доводам позовної заяви про те, що право позивача було порушено у зв`язку з недотриманням в повній мірі власником підприємства обов`язку працевлаштувати працівника, а саме: не запропоновано всіх вакантних посад, зокрема, вакантної посади директора КП ТВКГ, яку передбачено штатним розкладом КП ТВКГ, що введено в дію з 01 грудня 2022 року, суд зазначає наступне.

Згідно частини другої статті 40 КЗпП звільнення з підстав, зазначених у пунктах 1, 2 і 6 цієї статті, допускається, якщо неможливо перевести працівника, за його згодою, на іншу роботу.

У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 22 вересня 2021 року у справі № 490/372/21 (провадження № 61-10171св21) зазначено, що: "за приписами частини першої статті 40, частин першої та третьої статті 49-2 КЗпП вбачається, що власник або уповноважений ним орган одночасно з попередженням про звільнення у зв`язку зі змінами в організації виробництва і праці зобов`язаний запропонувати працівникові всі наявні вакантні посади, які він може обіймати відповідно до своєї кваліфікації. Тобто, роботодавець зобов`язаний запропонувати всі вакансії, які відповідають зазначеним вимогам, що існують на цьому підприємстві, незалежно від того, в якому структурному підрозділі працівник, який вивільнюється, працював. З огляду на викладене, оскільки обов`язок із працевлаштування працівника покладається на власника з дня попередження про вивільнення до дня розірвання трудового договору, за змістом частини третьої статті 49-2 КЗпП роботодавець є таким, що виконав цей обов`язок, якщо працівникові були запропоновані всі інші вакантні посади (інша робота), які з`явилися на підприємстві протягом усього періоду і існували на день звільнення".

Відповідно до п. 7.1. Статуту, поточне (оперативне) управління підприємством здійснює директор підприємства, який призначається на посаду міським головою шляхом укладання з ним контракту.

Відповідно до ст. 9 Закону України №2259-ІХ «Про внесення змін до деяких законів України щодо функціонування державної служби та місцевого самоврядування у період дії воєнного стану», у період дії воєнного стану сільський, селищний, міський голова може призначати осіб на посади та звільняти з посад в органах місцевого самоврядування, керівників комунальних підприємств, установ, організацій, що належать до сфери управління відповідного органу місцевого самоврядування, у порядку, визначеному частинами п`ятою, шостою статті 10 цього Закону.

Частиною 5 ст. 10 цього ж Закону встановлено, що у період дії воєнного стану особи призначаються на посади державної служби, посади в органах місцевого самоврядування, посади керівників суб`єктів господарювання державного сектору економіки, комунальних підприємств, установ, організацій керівником державної служби або суб`єктом призначення, сільським, селищним, міським головою, головою районної, районної у місті, обласної ради, начальником відповідної військової адміністрації без конкурсного відбору, обов`язковість якого передбачена законом, на підставі поданої заяви, заповненої особової картки встановленого зразка та документів, що підтверджують наявність у таких осіб громадянства України, освіти та досвіду роботи згідно з вимогами законодавства, встановленими щодо відповідних посад.

Відтак, повноваження щодо призначення керівника Комунального підприємства "Теплопостачання та водо-каналізаційне господарство" станом на момент виникнення спірних правовідносин мав голова Южноукраїнської міської ради, а не відповідач, в тому числі - в особі тих чи інших органів управління.

З наведеного витікає, що у питанні визначення у який спосіб підлягають судовому захисту порушені права позивача в цій частині, в тому числі, хто є їх порушником - тобто від законодавчо визначених повноважень якої особи, залежало чи будуть ці права порушені чи ні, слід виходити з того, що відповідач такими повноваженнями не володів, а тому не може відповідати за їх порушення.

При цьому, суд відзначає, що ухвалою від 23.10.2023 в цій справі було відмовлено у відкритті провадження у справі в частині позовних вимог до Секретаря Южноукраїнської міської ради Акуленка Олександра Анатолійовича про визнання бездіяльності протиправною.

Отже, господарський суд констатує, що в цій частині позивачем не доведено, що його права порушено відповідачем - Комунальним підприємством "Теплопостачання та водо-каналізаційне господарство", а відтак останній не може бути в судовому порядку примушений до їх поновлення.

Як було зазначено раніше, стаття 2 ГПК України визначає, що завданням господарського судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів, пов`язаних із здійсненням господарської діяльності, та розгляд інших справ, віднесених до юрисдикції господарського суду, з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав і законних інтересів фізичних та юридичних осіб, держави.

Відповідно до частини першої статті 14 ГПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у господарських справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

У статті 4 ГПК України передбачено, що право на звернення до господарського суду в установленому цим Кодексом порядку гарантується. Ніхто не може бути позбавлений права на розгляд його справи у господарському суді, до юрисдикції якого вона віднесена законом. Юридичні особи та фізичні особи-підприємці, фізичні особи, які не є підприємцями, державні органи, органи місцевого самоврядування мають право на звернення до господарського суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав та законних інтересів у справах, віднесених законом до юрисдикції господарського суду, а також для вжиття передбачених законом заходів, спрямованих на запобігання правопорушенням.

Згідно зі статтею 45 ГПК України сторонами в судовому процесі - позивачами і відповідачами - можуть бути особи, зазначені у статті 4 цього Кодексу. Позивачами є особи, які подали позов або в інтересах яких подано позов про захист порушеного, невизнаного чи оспорюваного права або охоронюваного законом інтересу. Відповідачами є особи, яким пред`явлено позовну вимогу.

Суд зобов`язаний з`ясувати характер спірних правовідносин (предмет і підстави позову), наявність/відсутність порушеного права чи інтересу та можливість його поновлення/захисту в обраний спосіб (подібний правовий висновок викладено у постановах Верховного Суду від 22.01.2019 у справі № 912/1856/16 та від 14.05.2019 у справі № 910/11511/18).

Гарантоване статтею 55 Конституції України й конкретизоване у законах України право на судовий захист передбачає можливість звернення до суду за захистом порушеного права, але вимагає, щоб твердження позивача про порушення було обґрунтованим. Таке порушення прав має бути реальним, стосуватися індивідуально виражених прав або інтересів особи, яка стверджує про їх порушення.

Отже, захисту підлягає наявне законне порушене право (інтерес) особи, яка є суб`єктом (носієм) порушених прав чи інтересів та звернулася за таким захистом до суду. Тому для того, щоб особі було надано судовий захист, суд встановлює, чи особа дійсно має порушене право (інтерес), і чи це право (інтерес) порушено відповідачем.

Таким чином, господарський суд доходить висновку про необґрунтованість позовних вимог позивача до Комунального підприємства "Теплопостачання та водо-каналізаційне господарство" в цій частині, а з урахуванням наведеного раніше в цьому рішенні - висновку про необґрунтованість позову в цілому.

Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також вірогідність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів) (ст. 86 ГПК).

Статтями 73, 74 Господарського процесуального кодексу України передбачено, що доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Відповідно до статті 76 ГПК України, належними є докази, на підставі яких можна встановити обставини, які входять в предмет доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування. Предметом доказування є обставини, які підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.

Як слідує з положень ст. 77, 78 ГПК України, обставини, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Достовірними є докази, створені (отримані) за відсутності впливу, спрямованого на формування хибного уявлення про обставини справи, які мають значення для справи.

Відповідно до змісту ст. 86 ГПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також вірогідність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

Аналізуючи питання обсягу дослідження доводів учасників справи та їх відображення у судовому рішенні, суд може спиратись на висновки, що зробив Європейський суд з прав людини від 18 липня 2006 року у справі "Проніна проти України", в якому Європейський суд з прав людини зазначив, що пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень.

Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі ст. 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи.

У рішенні Європейського суду з прав людини "Серявін та інші проти України" вказано, що усталеною практикою Європейського суду з прав людини, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (див. рішення у справі Руїс Торіха проти Іспанії (Ruiz Torija v. Spain) від 09 грудня 1994 року, серія А, №303-А. пункт 29). Хоча національний суд має певну свободу розсуду щодо вибору аргументів у тій чи іншій справі та прийняття доказів на підтвердження позицій сторін, орган влади зобов`язаний виправдати свої дії, навівши обґрунтування своїх рішень (див. рішення у справі Суомінен проти Фінляндії (Suominen v. Finland), №37801/97, пункт 36, від 01 липня 2003 року). Ще одне призначення обґрунтованого рішення полягає в тому, щоб продемонструвати сторонам, що вони були почуті. Крім того, вмотивоване рішення дає стороні можливість оскаржити його та отримати його перегляд вищою інстанцією. Лише за умови винесення обґрунтованого рішення може забезпечуватись публічний контроль здійснення правосуддя (див. рішення у справі Гірвісаарі проти Фінляндії (Hirvisaari v. Finland), №49684/99, пункт 30, від 27 вересня 2001 року).

З огляду на вищевикладене, суд вважає, що ним надано вичерпну відповідь на всі питання, що входять до предмету доказування у даній справі та виникають при кваліфікації спірних відносин.

Беручи до уваги все вищенаведене в сукупності, господарський суд відмовляє в задоволенні позову про визнання протиправним та скасування наказу №172 від 07.09.2020 «Про скорочення штату працівників», про визнання протиправним, недійсним та скасування наказу №101-ОС від 09.12.2022 «Про припинення трудового договору», про визнання протиправним, недійсним та скасування штатного розкладу на 2022 рік та поновлення на роботі.

Оскільки позовні вимоги про стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу є похідними від наведених позовних вимог, у задоволенні яких відмовлено, то вони також задоволенню не підлягають.

Щодо вимоги позивача про визнання поважними причин пропуску позовної давності звернення до суду з даним позовом та поновлення строку позовної давності для звернення до суду за захистом порушеного права суд зазначає наступне.

Стаття 233 КЗпПУ визначає, що працівник може звернутися з заявою про вирішення трудового спору безпосередньо до районного, районного у місті, міського чи міськрайонного суду в тримісячний строк з дня, коли він дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права, а у справах про звільнення - в місячний строк з дня вручення копії наказу про звільнення або з дня видачі трудової книжки. Для звернення власника або уповноваженого ним органу до суду в питаннях стягнення з працівника матеріальної шкоди, заподіяної підприємству, установі, організації, встановлюється строк в один рік з дня виявлення заподіяної працівником шкоди.

У ст. 256 Цивільного кодексу України вказано, що позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Відповідно до ст. 257 Цивільного кодексу України загальна позовна давність встановлюється у три роки.

Згідно з ч. 1 ст. 261 Цивільного кодексу України перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила.

За умовами ст. 267 Цивільного кодексу України позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові. Якщо суд визнає поважними причини пропущення позовної давності, порушене право підлягає захисту.

Тобто перш ніж застосовувати позовну давність, господарський суд повинен з`ясувати та зазначити в судовому рішенні, чи порушене право або охоронюваний законом інтерес позивача, за захистом якого той звернувся до суду. У разі коли такі право чи інтерес не порушені, суд відмовляє в позові з підстав його необґрунтованості. І лише якщо буде встановлено, що право або охоронюваний законом інтерес особи дійсно порушені, але позовна давність спливла і про це зроблено заяву іншою стороною у справі, суд відмовляє в позові у зв`язку зі спливом позовної давності - за відсутності наведених позивачем поважних причин її пропущення.

Відповідно до п. 2 ч. 5 ст. 238 ГПК України, у резолютивній частині рішення зазначаються, зокрема, відомості про розподіл судових витрат.

Згідно із п. 2 ч. 1 ст. 129 ГПК України, у спорах, що виникають при виконанні договорів та з інших підстав судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Відповідно до ч. 3 ст. 129 ГПК України, якщо інше не передбачено законом, у разі залишення позову без задоволення, закриття провадження у справі або залишення без розгляду позову позивача, звільненого від сплати судового збору, судовий збір, сплачений відповідачем, компенсується за рахунок держави в порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України.

Позивач у даній справі звільнений від сплати судового збору, інших судових витрат сторонами до відшкодування не заявлено, отже розподіл судових витрат не здійснюється.

Керуючись ст. ст. 73, 74, 76-79, 86, 129, 219, 220, 233, 238, 240, 241, 252 Господарського процесуального кодексу України, суд -

В И Р І Ш И В:

1.В задоволені позову відмовити.

2.Рішення набирає законної сили після закінчення двадцятиденного строку з дати складення повного судового рішення.

3.Рішення може бути оскаржене в порядку та у строки, визначені статтею 256 і підпунктом 17.5 пункту 17 Розділу ХІ "Перехідні положення" Господарського процесуального кодексу України.

Сторони та інші учасники справи:

позивач: ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_1 , АДРЕСА_1 )

відповідач: Комунальне підприємство "Теплопостачання та водо-каналізаційне господарство" (55000, Миколаївська область, м. Южноукраїнськ, вул. Дружби народів, буд. 8; адреса електронної пошти: ; ідентифікаційний код 31948866).

Повний текст судового рішення складено та підписано судом 20.02.2024.

Суддя В.О.Ржепецький