ПІВДЕННО-ЗАХІДНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
_____________________________________________________________________________________________
П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

08 лютого 2024 року м. ОдесаСправа № 916/2852/23
Південно-західний апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючого судді Разюк Г.П.,

суддів: Колоколова С.І., Савицького Я.Ф.

при секретарі судового засідання Полінецькій В.С.

за участю представників сторін:

від позивача - Племениченко Г.В. свідоцтво про право на заняття адвокатською діяльністю №002791 серія ОД від 16.03.16, ордер серія ВН №1243105 від 27.12.2023

від відповідача Таранова Н.В. свідоцтво про право на заняття адвокатською діяльністю №0033083 від 18.10.2017

розглянув у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу Центру «Катюша» у формі товариства з обмеженою відповідальністю

на рішення Господарського суду Одеської області від 09.11.2023, проголошене суддею Лічманом Л.В. о 10:33 у м. Одесі, повний текст якого складено 20.11.2023

у справі № 916/2852/23

за позовом Фізичної особи-підприємця Крутія Артура Миколайовича

до скаржника

про визнання недійсним одностороннього правочину та

В С Т А Н О В И В:

У липні 2023 року Фізична особа-підприємець (далі ФОП) Крутій Артур Миколайович звернувся до Господарського суду Одеської області з позовною заявою до Центру ,,Катюша» у формі товариства з обмеженою відповідальністю (далі-ТОВ Центр ,,Катюша), в якій просив суд визнати недійсним повідомлення від 06.06.2023 про розірвання договору оренди, укладеного між сторонами щодо оренди твердого покриття (мощення) - 100 кв.м, яке знаходиться за адресою: 65091, м. Одеса, вул. Розкидайлівська, 56. Крім того, позивач просив вирішити питання щодо розподілу судових витрат.

В обґрунтування позову ФОП Крутій Артур Миколайович посилався на приписи ст.ст.1,3,11,15,16,202,215,627,628, 651,525,526,651 ЦК України, ст.188 ГК України та зазначав про те, що 04.07.2023 на телефон позивача направлено повідомлення про розірвання договору оренди, укладеного між сторонами, яке нібито підписано 06.06.2023. В ньому вказано про розірвання договору оренди твердого покриття з 06.07.2023 та наголошено, що об`єкт оренди підлягає поверненню орендодавцю у належному стані з вказаної дати, водночас зазначене повідомлення не відправлено позивачу засобами поштової кореспонденції за 30 днів до розірвання договору, що є порушенням умов п.9.1 орендної угоди та є підставою для визнання його недійсним.

Ухвалою Господарського суду Одеської області від 12.07.2023 за заявою позивача вжито заходів забезпечення позову шляхом заборони ТОВ Центр ,,Катюша» або іншим особам на час розгляду справи та до набрання законної сили рішенням у справі № 916/2852/23 вчиняти будь-які дії щодо демонтажу об`єктів ФОП Крутія Артура Миколайовича, які знаходяться за адресою: АДРЕСА_1 , у зв`язку зі спором, який виник внаслідок складання ТОВ Центром ,,Катюша» повідомлення про розірвання договору від 06.06.2023.

Рішенням Господарського суду Одеської області від 09.11.2023 у позові відмовлено та скасовано заходи забезпечення позову, вжиті ухвалою Господарського суду Одеської області від 12.07.2023 у даній справі.

Рішення суду першої інстанції про відмову у задоволенні позовних вимог ґрунтується на посиланні на правову позицію, викладену в постанові Верховного Суду від 07.03.2023 у справі № 909/1199/21 та в постанові Об`єднаної палати Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 05.07.2019 у справі №916/1684/18, та встановлені того, що:

-договір у зв`язку з направленням ТОВ Центр «Катюша» повідомлення від 06.06.2023 не було розірвано, оскільки по-перше, згідно до ч.1 ст.291 ГК України сторона за орендною угодою не може відмовитись від неї в односторонньому порядку, а по-друге, не отримавши відповідь на повідомлення від 06.06.2023, орендар для розірвання Договору мав передати спір на вирішення суду, чого не зробив;

-законодавець в ст.202 ЦК України під правочином розуміє дію особи, спрямовану на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків, а оскільки оформлення повідомлення ТОВ Центр «Катюша» від 06.06.2023, як вже вказано вище, не має наслідком розірвання Договору, а, отже, і припинення цивільних прав, які в ньому закріплено, ФОП Крутій А.М. помилково вважає його одностороннім правочином.

Господарський суд зазначив, що оспорюване повідомлення не є одностороннім правочином та не порушує будь-яких прав орендаря, за захистом яких він звернувся до суду, в зв`язку з чим у позові відмовив.

Також місцевим господарським судом зазначено, що наведені під час розгляду справи доводи сторін на остаточний результат розгляду справи або мотиви, з яких суд відмовив у позові, ніяким чином не впливають, а тому залишаються без правової оцінки суду.

Із зазначеним рішенням місцевого господарського суду не погодився відповідач, який звернувся до Південно-західного апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою та просить змінити мотивувальну частину оскаржуваного рішення та зазначити, що договір оренди твердого покриття (мощення) від 01.08.2022 було дострокового розірвано з 06.07.2023.

На думку скаржника, оскаржуване рішення суду першої інстанції ухвалено з частковим порушенням норм матеріального права, неповним з`ясуванням обставин справи, що мають значення для справи, постановленням висновків, які часткового не відповідають фактичним обставинам справи і підлягають зміні в мотивувальній частині, зокрема щодо висновку суду про не розірвання договору шляхом направлення відповідного повідомлення стороною договору.

Скаржник зазначає про те, що у постановах Верховного Суду від 18.10.2023 у справі №910/5139/22, від 08.10.2023 у справі №910/11397/18 та від 11.01.2023 у справі №559/2850/20 викладена правова позиція про те, що якщо сторони під час укладення договору погодили, що такий договір може бути розірвано в односторонньому порядку, то потреби для звернення до суду не має.

Апелянт зазначає, що суд першої інстанції зробив помилковий висновок про неможливість розірвання договору оренди без звернення до суду з урахуванням відсутності відповіді орендаря про дострокове розірвання договору від 06.06.2023, посилаючись на обов`язок дотримання ст. 188 ГК України, оскільки вказаний порядок може застосовуватись якщо інший порядок не передбачений договором між сторонами.

При цьому на переконання скаржника, ним було дотримано процедуру дострокового розірвання укладеного між сторонами договору, однак судом першої інстанції не надано належної оцінки наданим відповідачем доказам на підтвердження зазначених обставин, та неправомірно зазначено, що вони не потребують цього з огляду на висновок суд про неможливість дострокового розірвання договору оренди у позасудовому порядку. На переконання скаржника договір оренди, укладений між ним та ФОП Крутієм А.М., було розірвано у досудовому врегульованому договором порядку з 06.07.2023.

Позивач надіслав відзив на апеляційну скаргу, в якому зазначає про те, що апелянт ігнорує правові позиції, наведені судом в оскаржуваному рішенні щодо того, що одностороння відмова від договору оренди не допускається, а на вимогу однієї із сторін договору оренди він може бути достроково розірваний з підстав встановлених ст. 188 ЦК України, а саме через позов до суду. Також позивач вважає, що не є релевантним посилання апелянта на постанови Верховного Суду від 18.10.2023 у справі №910/5139/22 та від 08.10.2023 у справі №910/11397/18, оскільки висновки, викладені в них стосуються договору поставки, відносно якого відсутні обмеження щодо можливості односторонньої відмови на відміну від договору оренди, одностороння відмова від якого не допускається відповідно до ч. 1 ст. 291 ГК України.

Крім того, позивач надіслав до суду апеляційної інстанції клопотання про стягнення з відповідача судових витрат на професійну правничу допомогу у зв`язку з розглядом даної справи у розмірі 15 000грн., до якого було додано ордер на надання правової допомоги, свідоцтво про право на заняття адвокатською діяльністю, копія договору про надання правової допомоги №07/25/23 від 04.07.2023, копія додаткової угоди № 1 від 27.12.2023, копія детального опису робіт, виконаних адвокатом, від 27.12.2023 та копія акту приймання передачі виконаних робіт від 27.12.2023.

Колегія суддів розглянула матеріали справи, доводи апеляційної скарги, відзиву на неї, заслухала пояснення присутніх у судовому засіданні представників сторін, перевірила законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги та дійшла до наступного висновку.

Як вбачається з матеріалів справи, між ТОВ Центром ,,Катюша (орендодавець) та ФОП Крутієм А.М. (орендар) укладено договір оренди твердого покриття (мощення), предметом якого є тимчасове платне користування на умовах оренди твердим покриттям (мощенням) 100 кв.м, яке знаходиться за адресою: 65091, м.Одеса, вул. Розкидайлівська, 56, строком з 01.08.2022 до 31.07.2023 включно.

Відповідно до п. 3.1 договору об`єкт надається в оренду з 01.08.2022 по 31.07.2023.

Згідно із п. 3.3 договору якщо між сторонами не виникло розбіжностей і змін до договору, то цей договір пролонгується автоматично на 1 рік.

Умовами договору передбачено, що орендар має право використовувати об`єкт оренди, не порушуючи при цьому умов даного договору та чинного законодавства України. При цьому орендар зобов`язується: своєчасно сплачувати у повному обсязі орендну плату; використовувати об`єкт оренди відповідно до мети тимчасового користування, що визначена даним договором; не використовувати об`єкт оренди для зберігання майна та речей, що заборонені чинним законодавством України та (або) на зберігання яких у орендаря не має необхідних прав та (або) дозвільних документів; виконувати вказівки та рекомендації орендодавця; у разі пошкодження об`єкту оренди за власний рахунок повністю відновити об`єкт оренди у найкоротший строк, але в будь-якому разі не пізніше дати, визначеної орендодавцем, або сплатити вартість ремонтних робіт у визначений орендодавцем строк; у разі знищення об`єкту оренди сплатити на користь орендодавця вартість об`єкту оренди; відшкодувати орендодавцю збитки, завдані неналежною експлуатацією об`єкту оренди; сплатити оренду плату за період до дня підписання акту приймання-передачі (повернення) об`єкту з оренди включно…

Відповідно до п.9.1 договору він може бути розірваний за ініціативою однієї із сторін шляхом направлення іншій стороні письмового повідомлення про розірвання договору за 30 (тридцять) календарних днів до дати розірвання договору. У такому разі договір вважається розірваним на наступний день після закінчення 30 (тридцяти) календарних днів. Строк у 30 (тридцять) календарних днів починається з дня направлення стороною іншій стороні письмового повідомлення про розірвання договору.

Позивач зазначає, що 04.07.2023 на його телефон надійшло повідомлення про розірвання договору оренди, яке нібито підписано 06.06.2023. В ньому вказано про розірвання договору оренди твердого покриття з 06.07.2023 та наголошено, що об`єкт оренди підлягає поверненню орендодавцю у належному стані, при цьому, це повідомлення не було відправлено ФОП Крутію А.М. засобами поштової кореспонденції за 30 днів до розірвання договору, що є порушенням умов п.9.1 орендної угоди та є підставою для визнання повідомлення про розірвання договору оренди недійсним. Зазначені обставини стали підставою для звернення позивача до суду із цим позовом.

Відповідач вважав, що вказані позивачем обставини не відповідають дійсності, а позивач порушує умови договору та приписи ст.ст.11, 525, 526 ,627 ЦК України та ст.193 ГК України, безпідставно не звільняє отримане в користування майно за договором, який на підставі ст.ст.651,654,782 ЦК України є розірваним з моменту одержання орендарем повідомлення орендодавця про відмову від договору.

Правовідносини сторін регулюються наступними нормами права.

Згідно з частинами першою та другою статті 651 ЦК України зміна або розірвання договору допускається лише за згодою сторін, якщо інше не встановлено договором або законом. Договір може бути змінено або розірвано за рішенням суду на вимогу однієї із сторін у разі істотного порушення договору другою стороною та в інших випадках, встановлених договором або законом.

Зміна та розірвання господарських договорів в односторонньому порядку не допускаються, якщо інше не передбачено законом або договором (частина стаття 188 ГК України).

Отже розірвання договору в односторонньому порядку та одностороння відмова від зобов`язання, якщо це встановлено договором або законом, є правовими наслідками порушення зобов`язання, але самостійними правовими категоріями.

Окрім того, відповідно до частини другої статті 214 ЦК України особи, які вчинили дво- або багатосторонній правочин, мають право за взаємною згодою сторін, а також у випадках, передбачених законом, відмовитися від нього, навіть і в тому разі, якщо його умови повністю ними виконані.

Частина третя статті 651 ЦК України визначає, що у разі односторонньої відмови від договору у повному обсязі або частково, якщо право на таку відмову встановлено договором або законом, договір є відповідно розірваним або зміненим.

Ці поняття (одностороння відмова в зобов`язання, розірвання договору в односторонньому порядку, одностороння відмова від договору) пов`язані між собою тим, що вони стосуються можливості однієї зі сторін договору припинити дію договору. Проте, між ними є різниця:

-одностороння відмова від зобов`язання - означає, що сторона відмовляється від виконання свого зобов`язання за договором, але договір залишається чинним. Сторона зобов`язання управомочена договором або законом здійснити односторонню відмову від зобов`язання за цей вид порушення;

-одностороння відмова від договору - це односторонній правочин направлений на припинення дії договору в цілому, якщо право на таку відмову встановлено договором або законом. Для реалізації права на відмову від договору стороні не потрібно звертатися до суду;

-розірвання договору в односторонньому порядку (розірвання договору на вимогу однієї із сторін) - це можливість однієї зі сторін припинити дію договору в разі порушення іншою стороною договору та в інших випадках, встановлених договором або законом. Заінтересована сторона має право передати спір на вирішення суду, якщо сторони не досягли згоди щодо зміни (розірвання) договору або у разі неодержання відповіді.

Згідно з частиною другою статті 4 ГК України особливості регулювання майнових відносин суб`єктів господарювання визначаються цим Кодексом.

У справі, що розглядається, між сторонами виникли орендні відносини. Особливості припинення договору оренди визначені у статті 291 ГК України.

Одностороння відмова від договору оренди не допускається (ч. 1). Договір оренди може бути розірваний за згодою сторін. На вимогу однієї із сторін договір оренди може бути достроково розірваний з підстав, передбачених Цивільним кодексом України для розірвання договору найму, в порядку, встановленому статтею 188 цього Кодексу (ч. 3).

Отже, відмова від договору оренди не допускається в силу закону і сторони не можуть відступити від цього положення, керуючись свободою договору (абзац другий частини третьої статті 6 ЦК України).

Натомість на вимогу однієї із сторін договір оренди може бути достроково розірваний. Сторона, яка має бажання розірвати договір оренди, повинна мати підстави, передбачені Цивільним кодексом України для розірвання договору найму, та дотриматися порядку, встановленого статтею 188 ГК України.

За статтею 188 ГК України сторона договору, яка вважає за необхідне змінити або розірвати договір, повинна надіслати пропозиції про це другій стороні за договором (ч. 2). Сторона договору, яка одержала пропозицію про зміну чи розірвання договору, у двадцятиденний строк після одержання пропозиції повідомляє другу сторону про результати її розгляду (ч. 3). У разі якщо сторони не досягли згоди щодо зміни (розірвання) договору або у разі неодержання відповіді у встановлений строк з урахуванням часу поштового обігу, заінтересована сторона має право передати спір на вирішення суду (ч. 4). Якщо судовим рішенням договір змінено або розірвано, договір вважається зміненим або розірваним з дня набрання чинності даним рішенням, якщо іншого строку набрання чинності не встановлено за рішенням суду (ч. 5) (Аналогічна правова позиція викладена в постанові Верховного Суду від 7.03.2023 у справі № 909/1199/21

Як вірно зазначив суд першої інстанції у справі, що розглядається, пунктом 9.1 договору оренди встановлено не право сторін на односторонню відмову від договору, що не допускається відповідно до частини першої статті 291 ГК України, а право на дострокове розірвання в односторонньому порядку з будь-яких підстав (тобто, навіть за відсутності факту порушення договору).

Пункт 9.1 договору не містить ані підстав розірвання договору, ані визначених положень щодо можливості відхилення від загального порядку розірвання господарських договорів.

Реалізація права на розірвання договору оренди здійснюється з дотриманням порядку, встановленого статтею 188 ГК України.

Це означає, що якщо одна сторона надіслала повідомлення про дострокове розірвання договору оренди, а інша не відповіла, і сторони не дійшли згоди щодо розірвання договору, то у такому разі заінтересована сторона має право передати спір на вирішення суду. І лише, якщо судовим рішенням договір розірвано, такий договір вважається розірваним з дня набрання чинності даним рішенням.

У справі, що розглядається, суд першої інстанції вірно не встановив обставин, які б підтверджували, що орендар погодився на розірвання договору на вимогу орендодавця. Спір про розірвання договору в суді не розглядався, тому твердження скаржника про те, що договір оренди, укладений між ним та ФОП Крутієм А.М. є розірваним після спливу 30 календарних днів з дня надсилання повідомлення суперечить нормам статті 188 ГК України, що регулює порядок розірвання господарських договорів.

Отже аргументи скаржника про те, що договір оренди, укладений між ним та ФОП Крутієм А.М. було розірвано у досудовому, врегульованому договором порядку, не знайшли свого підтвердження. При цьому, означене ніяким чином не позбавляє відповідача можливості звернутись з відповідним позовом до суду та розірвати договір у судовому порядку.

Також безпідставним є і посилання скаржника на правову позицію у зазначених ним в апеляційній скарзі постановах Верховного Суду, оскільки висновки, викладені в них стосуються інших договорів, відносно яких відсутні обмеження щодо можливості односторонньої відмови від договору, на відміну від договору оренди, одностороння відмова від якого не допускається відповідно до ч. 1 ст. 291 ГК України.

З огляду на вищевикладені обставини, колегія суддів доходить до висновку про відсутність підстав для зміни мотивувальної частини оскаржуваного рішення, про яку просить відповідач у апеляційній скарзі, а отже апеляційну скаргу слід залишити без задоволення, а оскаржуване рішення без змін.

Щодо клопотання позивача про стягнення витрат на професійну правничу допомогу у зв`язку з розглядом даної справи в розмірі 15 000 грн.

Згідно зі ст. 123 ГПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать, зокрема витрати на професійну правничу допомогу.

За змістом ст. 1 Закону України "Про адвокатуру та адвокатську діяльність" договір про надання правової допомоги - це домовленість, за якою одна сторона (адвокат, адвокатське бюро, адвокатське об`єднання) зобов`язується здійснити захист, представництво або надати інші види правової допомоги другій стороні (клієнту) на умовах і в порядку, що визначені договором, а клієнт зобов`язується оплатити надання правової допомоги та фактичні витрати, необхідні для виконання договору.

Пунктом 9 частини 1 статті 1 Закону України "Про адвокатуру та адвокатську діяльність" встановлено, що представництво - це вид адвокатської діяльності, що полягає в забезпеченні реалізації прав і обов`язків клієнта в цивільному, господарському, адміністративному та конституційному судочинстві, в інших державних органах, перед фізичними та юридичними особами, прав і обов`язків потерпілого під час розгляду справ про адміністративні правопорушення, а також прав і обов`язків потерпілого, цивільного відповідача у кримінальному провадженні.

Інші види правової допомоги - це види адвокатської діяльності з надання правової інформації, консультацій і роз`яснень з правових питань, правового супроводу діяльності клієнта, складення заяв, скарг, процесуальних та інших документів правового характеру, спрямованих на забезпечення реалізації прав, свобод і законних інтересів клієнта, недопущення їх порушень, а також на сприяння їх відновленню в разі порушення (п. 6 ч. 1 ст.1 вказаного Закону).

Відповідно до ст. 19 Закону України "Про адвокатуру та адвокатську діяльність" видами адвокатської діяльності, зокрема, є: надання правової інформації, консультацій і роз`яснень з правових питань, правовий супровід діяльності юридичних і фізичних осіб, органів державної влади, органів місцевого самоврядування, держави; складення заяв, скарг, процесуальних та інших документів правового характеру; представництво інтересів фізичних і юридичних осіб у судах під час здійснення цивільного, господарського, адміністративного та конституційного судочинства, а також в інших державних органах, перед фізичними та юридичними особами.

Однією з основних засад (принципів) господарського судочинства є відшкодування судових витрат сторони, на користь якої ухвалене судове рішення (п.12 ч. 3 ст. 2 ГПК України).

Практична реалізація цього принципу в частині відшкодування витрат на професійну правничу допомогу відбувається в такі етапи:

1) попереднє визначення суми судових витрат на професійну правничу допомогу (ст. 124 ГПК України);

2) визначення розміру судових витрат на професійну правничу допомогу, що підлягають розподілу між сторонами (ст. 126 ГПК України): - подання (1) заяви (клопотання) про відшкодування судових витрат на професійну правничу допомогу разом з (2) детальним описом робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, і здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги, та (3) доказами, що підтверджують здійснення робіт (наданих послуг) і розмір судових витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи; - зменшення суми судових витрат на професійну правничу допомогу, що підлягають розподілу;

3) розподіл судових витрат (ст. 129 ГПК України).

Частинами 1, 3 статті 124 ГПК України передбачено, що разом з першою заявою по суті спору кожна сторона подає до суду попередній (орієнтовний) розрахунок суми судових витрат, які вона понесла і які очікує понести у зв`язку із розглядом справи. Попередній розрахунок розміру судових витрат не обмежує сторону у доведенні іншої фактичної суми судових витрат, які підлягають розподілу між сторонами за результатами розгляду справи.

За приписами ч. ч. 1, 2 ст. 126 ГПК України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. Для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на професійну правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу професійну правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката, визначається згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.

Разом з тим розмір судових витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду, за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву. У разі неподання відповідних доказів протягом встановленого строку така заява залишається без розгляду (ч. 8 ст. 129 ГПК України).

Для визначення розміру витрат на професійну правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги (ч. 3 ст. 126 ГПК України).

Водночас за змістом ч. 4 ст. 126 ГПК України розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.

Згідно з усталеною практикою Європейського суду з прав людини, у тому числі в рішенні від 28.11.2002 "Лавентс проти Латвії" (Lavents v. Latvia) за заявою №58442/00 щодо судових витрат, зазначено що за статтею 41 Конвенції суд відшкодовує лише витрати, стосовно яких було встановлено, що вони справді були необхідними і становлять розумну суму (рішення ЄСПЛ у справах "Ніколова проти Болгарії" та "Єчюс проти Литви", п. п. 79 і 112).

Не є обов`язковими для суду зобов`язання, які склалися між адвокатом та клієнтом на підставі укладеного ними договору у контексті вирішення питання про розподіл судових витрат. Вирішуючи останнє, суд повинен оцінювати витрати, що мають бути компенсовані за рахунок іншої сторони, ураховуючи як те, чи були вони фактично понесені, так і їх необхідність (аналогічний висновок викладено у постанові Великої Палати Верховного Суду від 12.05.2020 у справі №904/4507/18, у постанові Верховного Суду від 15.06.2021 у справі №912/1025/20).

При визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, з огляду на конкретні обставини справи та фінансовий стан обох сторін. Ті самі критерії застосовує ЄСПЛ, присуджуючи судові витрати на підставі статті 41 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року. Так, у справі "Схід/Захід Альянс Лімітед" проти України" (заява №19336/04) зазначено, що заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їхній розмір - обґрунтованим (п. 268).

Тобто нормами процесуального законодавства передбачено такі основні критерії визначення та розподілу судових витрат як їх дійсність, обґрунтованість, розумність і співмірність відповідно до ціни позову, з урахуванням складності та значення справи для сторін (п. п. 33-34, 37 додаткової постанови Великої Палати Верховного Суду від 07.07.2021 у справі №910/12876/19).

У пункті 4.16 постанови від 30.11.2020 у справі № 922/2869/19 Верховний Суд вказав, що висновки "суд має право зменшити розмір витрат на професійну правничу допомогу адвоката, які підлягають розподілу між сторонами, за клопотанням іншої сторони" та "суд має право зменшити суму судових витрат, встановивши їх неспіврозмірність, незалежно від того, чи подавалося відповідачами відповідне клопотання" не є тотожними за своєю суттю, і фактично другий висновок відповідає викладеному в пункті 6.1 постанови об`єднаної палати Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 03.10.2019 у справі № 922/445/19, що "під час вирішення питання про розподіл судових витрат господарський суд за наявності заперечення сторони проти розподілу витрат на адвоката або з власної ініціативи, керуючись критеріями, що визначені частинами 5-7, 9 статті 129 Господарського процесуального кодексу України, може не присуджувати стороні, на користь якої ухвалено судове рішення, всі її витрати на професійну правову допомогу. Суд має враховувати, що розмір відшкодування судових витрат, не пов`язаних зі сплатою судового збору, не повинен бути непропорційним до предмета спору. У зв`язку з наведеним суд з урахуванням конкретних обставин, зокрема ціни позову, може обмежити такий розмір з огляду на розумну необхідність судових витрат для конкретної справи". За таких обставин, колегія суддів у справі №922/2869/19 вказала, що висновки судів про часткову відмову стороні, на користь якої ухвалено рішення, у відшкодуванні витрат на професійну правничу допомогу адвоката з підстав не пов`язаності, необґрунтованості та непропорційності до предмета спору не свідчать про порушення норм процесуального законодавства, навіть, якщо відсутнє клопотання про зменшення розміру витрат на професійну правничу допомогу адвоката, які підлягають розподілу між сторонами. У такому разі, суди мають таке право відповідно до ч. 5 ст. 129 ГПК України та висновків об`єднаної палати про те, як саме повинна застосовуватися відповідна норма права.

Як вбачається з матеріалів справи, у відзиві на апеляційну скаргу позивачем було зазначено, що попередній (орієнтовний) розрахунок суми судових витрат, які він очікує понести в зв`язку із розглядом даної справи складається із витрат з надання правничої допомоги адвоката, що становлять 15 000,00 грн.

На підтвердження зазначених витрат на надання правничої допомоги адвокатом позивач надав клопотання про стягнення витрат на правничу допомогу та наступні документи:

- копію договору про надання правової допомоги №07/25/23 від 04.07.2023;

- копію додаткової угоди №1 від 27.12.2023 договору про надання правової допомоги №07/25/23 від 04.07.2023;

- копію акту приймання-передачі виконаних робіт від 27.12.2023 на суму 15 000 грн.;

- копію детального опису робіт, виконаних адвокатом від 27.12.2023:

- копію ордеру на надання правничої (правової) допомоги серія ВН №1243105 від 27.12.2022 виданого на представництво в Південно західному апеляційному господарському суді на підставі договору про договору про надання правової допомоги №07/25/23 від 04.07.2023;

- копію свідоцтва про право на зайняття адвокатською діяльністю серія ОД №002791 від 16.03.2016.

В договорі про надання правової допомоги №07/25/23 від 04.07.2023 встановлено, що цей договір укладений між ФОП Крутій А.М. (довіритель) та адвокатом Племениченко Г.В. (повірнений) та за ним довіритель доручає, а повірений приймає на себе обов`язок надати правову допомогу шляхом складання всіх процесуальних документів та представництва інтересів у справі №916/2852/23.

Відповідно до п. 4.1 договору, сторони погодили, що довіритель договору сплачує повіреному гонорар в розмірі 25 000 грн.

Згідно з п. 4.4 детальний опис робіт, які виконанні адвокатом на виконання умов цього договору, складається повіреним та підтверджується довірителем шляхом підписання та скріплення печаткою. Вказаний опис робіт разом може міститься в акті виконаних робіт, які є підставою для сплати гонорару.

Відповідно п. 8.1 даний договір укладається на строк до фактичного виконання предмету даного договору , який вказаний в п. 1 даного договору.

27.12.2023 сторони уклали додаткову угоду №1 до договору про надання правової допомоги №07/25/23 від 04.07.2023, якою вирішили викласти пункти договору у наступній редакції:

« 1.1 клієнт доручає, а адвокат, відповідно до чинного законодавства України, приймає на себе зобов`язання в якості правової допомоги здійснювати представницькі повноваження, захищати права і законні інтереси Клієнта з питання надання правової допомоги в Південно-західному апеляційному господарському суді у справі №916/2852/23.

4.1. довіритель сплачує повіреному гонорар у розмірі 15 000 грн.».

27.12.2023 між ФОП Крутій А.М. та адвокатом Племениченко Г.В. складено та підписано акт приймання-передачі виконаних робіт, в якому сторони визначили та підтвердили, що на виконання умов договору, повіреним були виконані,а довірителем прийняті в повному обсязі наступні роботи із визначеною далі вартістю:

- отримання документів з Електронного суду, ознайомлення з ними - 2000 грн.;

- пошук та аналіз судової практики Верховного Суду з розгляду аналогічних справ, формування правової позиції у справі з урахуванням висновків Верховного Суду 3000 грн.;

- написання відзиву на апеляційну скаргу у даній справі 4000 грн.;

-формування пакету документів, додатків до апеляційної скарги та направлення копій документів стороні у справі 1 500 грн.;

- подача відзиву на апеляційну скаргу 1 500 грн;

- підготовка та подача до суду апеляційної інстанції клопотання про стягнення витрат на правову допомогу та додатків 2 000 грн.

- участь у судовому засіданні 1 000 грн.

Таким чином загальна вартість вказаних в акті робіт склала 15 000 грн.

У детальному описі робіт від 27.12.2023, складеному між сторонами, міститься перелік робіт аналогічний тому, що викладено в акт приймання-передачі виконаних робіт від 27.12.2023.

Представник відповідача у судовому засіданні заперечував проти задоволення клопотання, проте письмово заперечення щодо заявленого розміру витрат на професійну правничу допомогу не надходило, разом з тим наведена представником позивачем сума адвокатських послуг, згідно із зазначеним актом приймання-передачі виконаних робіт, на думку колегії суддів, є частково необґрунтованою, завищеною та нерозумною, оскільки у даній справі в суді апеляційної інстанції адвокату позивача не потрібно було вивчати додаткові джерела права, законодавство, що регулює спір у справі, оскільки його позиція, викладена у відзиві на апеляційну скаргу, базується на висновках суду першої інстанції, яка міститься в оскаржуваному рішенні, отже відсутні підстави для стягнення 3000 грн., заявлених представником позивача за пошук та аналіз судової практики Верховного Суду з розгляду аналогічних справ, формування правової позиції у справі з урахуванням висновків Верховного Суду.

Також колегією суддів апеляційного господарського суду враховано, що представником позивача не подавалась апеляційна скаргу у даній справи, а отже безпідставною та не обґрунтованою є визначена ним сума у розмірі 1 500 грн. за формування пакету документів, додатків до апеляційної скарги, та направлення копій документів стороні у справі.

Крім того, колегія судів вважає безпідставним заявлення до стягнення з відповідача, представником позивача 1500 грн. за подачу відзиву на апеляційну скаргу, оскільки підготовку та надсилання документів до суду та сторонам не належить до жодного виду правової допомоги, а відповідні витрати належать до інших судових витрат, що підтверджується документами вартості відповідного поштового відправлення. Більш того, з матеріалів справи вбачається, що відзив на апеляційну скаргу було подано до суду апеляційної інстанції за допомогою системі «Електронний Суд», що не потребує таких витрат.

Те саме стосується і клопотання про стягнення витрат на правову допомогу підготовленого адвокатом для позивача та поданого до суду, яке не є діяльністю та видом послуг, спрямованих на надання правничої допомоги, та пов`язаної саме із розглядом справи та апеляційної скарги в суді апеляційної інстанції, а тому стягнення 2 000 грн. за підготовку та подачу до суду апеляційної інстанції клопотання про стягнення витрат на правову допомогу та додатків є безпідставним.

Таким чином, колегія суддів апеляційного господарського суду надавши оцінку співмірності суми витрат зі складністю та обсягом наданих послуг, відповідності цієї суми критеріям реальності, розумності розміру витрат, дійшла висновку про наявність підстав для задоволення клопотання представника позивача про стягнення витрат на професійну правничу допомогу частково у розмірі 7 000 грн..

На підставі ст. ст. 129, 269, 270, 275, 276, 282-284 Господарського процесуального кодексу України, апеляційний господарський суд,

П О С Т А Н О В И В:

І. Рішення Господарського суду Одеської області від 09.11.2023 у справі №916/2852/23 залишити без змін, апеляційну скаргу Центру «Катюша» у формі товариства з обмеженою відповідальністю без задоволення.

ІІ. Клопотання представника Фізичної особи-підприємця Крутія Артура Миколайовича про стягнення судових витрат на професійну правничу допомогу задовольнити частково.

Стягнути з Центру «Катюша» у формі товариства з обмеженою відповідальністю на користь Фізичної особи-підприємця Крутія Артура Миколайовича 7 000,00 грн. витрат на професійну правничу допомогу.

В задоволенні решти клопотання відмовити.

Доручити Господарському суду Одеської області видати відповідний наказ.

ІІІ. Судові витрати Центру «Катюша» у формі товариства з обмеженою відповідальністю, пов`язані з розглядом справи в суді апеляційної інстанції, покласти на скаржника.

Відповідно до ст. 284 ГПК України постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена у касаційному порядку протягом 20 днів, які обчислюються у відповідності до ст. 288 ГПК України.

Повний текст постанови складено 12.02.2024 о 12.15

Головуючий суддя Г.П. Разюк

Суддя С.І. Колоколов

Суддя Я.Ф. Савицький