ПІВДЕННО-ЗАХІДНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
_____________________________________________________________________________________________
П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

06 лютого 2024 року м. ОдесаСправа № 916/1269/23
Південно-західний апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючого судді Л.В. Поліщук,

суддів: К.В. Богатиря, С.В. Таран,

секретар судового засідання - І.С. Мисько,

за участю представників сторін:

від позивача: І.В. Шкробтак

від відповідача: не з`явився

розглянувши у відкритому судовому засіданні в режимі відеоконференції апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю «СТАВАНГЕР»

на рішення Господарського суду Одеської області від 09.08.2023 (суддя Ю.М. Невінгловська, м.Одеса, повний текст складено 11.08.2023)

у справі №916/1269/23

за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «НОВІ ПРОДУКТИ УКРАЇНА»

до відповідача: Товариства з обмеженою відповідальністю «СТАВАНГЕР»

про стягнення 303224,64 грн,

В С Т А Н О В И В :

Короткий зміст та обґрунтування позовних вимог

У березні 2023 року Товариство з обмеженою відповідальністю «НОВІ ПРОДУКТИ УКРАЇНА» (надалі - ТОВ «НОВІ ПРОДУКТИ УКРАЇНА») звернулося до Господарського суду Одеської області з позовною заявою до Товариства з обмеженою відповідальністю «СТАВАНГЕР» (надалі - ТОВ «СТАВАНГЕР») про стягнення вартості втраченого вантажу у розмірі 303224,64 грн.

Позовні вимоги мотивовані тим, що відповідачем не було доставлено ввірений йому вантаж до вантажоодержувача, а також не надано йому жодних належним чином оформлених документів, які б свідчили про поважність причин нездійснення доставки вантажу, що свідчить про грубе порушення відповідачем, як перевізником, умов договору. При цьому відповідачем лише було повідомлено позивача в усній формі, без надання підтверджуючих документів, про знищення вантажу позивача внаслідок військових дій.

Посилаючись на статті 629, 224, 225, 919, 924 Цивільного кодексу України, статтю 314 Господарського кодексу України, статті 185, 188 Податкового кодексу України, позивач вважає, що у нього наявні документальні та законодавчі підстави вимагати від відповідача відшкодування вартості втраченого вантажу у розмірі 303224,64 грн, включаючи суму ПДВ.

Короткий зміст рішення суду першої інстанції

Рішенням Господарського суду Одеської області від 09.08.2023 позов задоволено частково. Стягнуто з ТОВ «СТАВАНГЕР» на користь ТОВ «НОВІ ПРОДУКТИ УКРАЇНА» вартість втраченого вантажу у розмірі 252687,20 грн та витрати по сплаті судового збору у розмірі 3790,31 грн. У задоволенні решти позову відмовлено.

Ухвалюючи рішення суд першої інстанції виходив з того, що з урахуванням сукупності обставин, які підтверджують прийняття відповідачем до перевезення відповідного вантажу на загальну суму 252687,20 грн, відповідач внаслідок порушення умов договору та заявки на перевезення завдав позивачу збитків на загальну суму 252687,20 грн, розмір яких є доведеним та відповідачем належним чином не спростований.

При цьому суд вказав, що позивач неправомірно включив суми ПДВ до розміру збитків, оскільки виходячи із приписів підпунктів «а» та «б» пункту 185.1. статті 185, пункту 188.1. статті 188 Податкового кодексу України кошти, які надходять платнику податку як відшкодування збитків за пошкоджене майно, не включаються до бази оподаткування ПДВ, у зв`язку з чим в цій частині в позові відмовив.

Короткий зміст та обґрунтування вимог апеляційної скарги

Не погодившись з ухваленим рішенням суду, ТОВ «СТАВАНГЕР» звернулося до Південно-західного апеляційного господарського суду із апеляційною скаргою, в якій просило рішення Господарського суду Одеської області від 09.08.2023 у справі №916/1269/23 скасувати та ухвалити нове рішення, яким у задоволенні позовних вимог відмовити в повному обсязі.

Доводи апеляційної скарги зводяться до того, що апелянт заперечує факт укладення з відповідачем заявки на перевезення, оскільки остання не підписана сторонами, а також заперечує своє відношення до перевезення вантажу за такою заявкою.

Так, в обґрунтування доводів апеляційної скарги скаржник послався на те, що:

-між позивачем та відповідачем заявка №78470 від 22.02.2022 не укладалась, адже остання не містить жодного підпису та жодної печатки, відповідач не погоджував ніякої заявки через тендерний майданчик Logist Office, а тому дана заявка взагалі не є належним доказом у розумінні процесуального законодавства;

-суд першої інстанції без належного аргументування, за відсутності будь-яких доказів зі сторони позивача та за наявності заперечень відповідача пов`язав відповідача, водія ОСОБА_1 та транспортний засіб DAF ХF 105.410 НОМЕР_1 , причеп НОМЕР_2 ;

-товарно-транспортна накладна №Прм-22849 від 23.02.2022, окрім надрукованого найменування відповідача, не містить жодних інших відміток чи інформації, пов`язаної з відповідачем;

-позивачем не надано пояснення, а судом не надано належної оцінки того, що в товарно-транспортній накладній №Прм-22849 від 23.02.2022 року (яку надав та завірив сам позивач) наявний підпис відповідальної особи вантажоодержувача про отримання вантажу в графі - «прийняв»;

-позивачем не доведено факт наявності між сторонами договірних відносин саме щодо перевезення відповідачем вантажу за товарно-транспортною накладною №Прм-22849 від 23.02.2022, тобто відсутні підстави вважати, що збитки, понесені позивачем, виникли в результаті протиправної поведінки відповідача та з його вини;

-відповідачем не надано пояснення причин відсутності акту про відсутність (невідповідність) вантажу, що є підставою для матеріальної відповідальності перевізника;

-враховуючи наявні в матеріалах справи докази відсутні підстави вважати, що збитки, понесені позивачем, виникли в результаті протиправної поведінки відповідача та з його вини.

Позиція позивача щодо апеляційної скарги

У відзиві на апеляційну скаргу позивач погодився з мотивами оскаржуваного рішення суду, у зв`язку з чим просив залишити його без змін, а апеляційну скаргу - без задоволення.

Заяви, клопотання, інші процесуальні дії в суді апеляційної інстанції

Апеляційна скарга зареєстрована судом 28.08.2023 за вх.№2680/23.

Відповідно до протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 28.08.2023 для розгляду справи сформовано колегію суддів у складі: головуючого судді Л.В. Поліщук, суддів: К.В. Богатиря, С.В. Таран.

У зв`язку з тим, що на час надходження апеляційної скарги матеріали справи №916/1269/23 на адресу Південно-західного апеляційного господарського суду не надходили, ухвалою суду від 04.09.2023 відкладено вирішення питання щодо можливості відкриття, повернення, залишення без руху або відмови у відкритті апеляційного провадження за апеляційною скаргою ТОВ «СТАВАНГЕР» на рішення Господарського суду Одеської області від 09.08.2023 у справі №916/1269/23 до надходження матеріалів справи на адресу Південно-західного апеляційного господарського суду. Доручено Господарському суду Одеської області надіслати матеріали справи №916/1269/23 на адресу Південно-західного апеляційного господарського суду.

12.09.2023 до суду апеляційної інстанції надійшли матеріали справи №916/1269/23.

Ухвалою Південно-західного апеляційного господарського суду від 18.09.2023 відкрито апеляційне провадження за апеляційною скаргою ТОВ «СТАВАНГЕР» на рішення Господарського суду Одеської області від 09.08.2023 у справі №916/1269/23. Встановлено позивачу строк до 05.10.2023 для подання відзиву на апеляційну скаргу. Роз`яснено учасникам справи про їх право в строк до 05.10.2023 подати до суду будь-які заяви чи клопотання з процесуальних питань, оформлені відповідно до статті 170 Господарського процесуального кодексу України, разом з доказами направлення копій таких заяв чи клопотань іншим учасникам справи.

03.10.2023 ТОВ «НОВІ ПРОДУКТИ УКРАЇНА» подано відзив на апеляційну скаргу (вх.№2680/23/Д1 від 10.10.2023), в якому позивачем також заявлено клопотання (вх.№3249/23 від 10.10.2023) про участь в судовому засіданні в режимі відеоконференції поза межами приміщення суду з використанням власних технічних засобів.

З огляду на положення Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод та практику Європейського суду з прав людини, ухвалою суду від 16.10.2023 вирішено розглянути апеляційну скаргу ТОВ «СТАВАНГЕР» на рішення Господарського суду Одеської області від 09.08.2023 у справі №916/1269/23 поза межами строку, встановленого у частині першій статті 273 Господарського процесуального кодексу України, у розумний строк. Розгляд справи №916/1269/23 призначено на 12.12.2023 о 10:30 год.

Окрім того, ухвалою суду від 16.10.2023 клопотання ТОВ «НОВІ ПРОДУКТИ УКРАЇНА» (вх.№3249/23 від 10.10.2023) задоволено та постановлено провести судове засідання 12.12.2023 о 10:30 год у справі №916/1269/23 в режимі відеоконференції, забезпечивши участь у вказаному судовому засіданні представника ТОВ «НОВІ ПРОДУКТИ УКРАЇНА» - адвоката Шкробтака Івана Валерійовича в режимі відеоконференції поза межами приміщення суду за допомогою власних технічних засобів відповідно до Положення про порядок функціонування окремих підсистем (модулів) Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи.

12.12.2023 від представника ТОВ «СТАВАНГЕР» - адвоката Берестового Євгена Вікторовича надійшло клопотання про перенесення судового засідання у справі №916/1269/23, яке мотивоване участю адвоката у судовому засіданні 12.12.2023 о 14:00 год у іншій справі №496/6774/23, розгляд якої Біляївським районним судом Одеської області було призначено раніше, ніж розгляд справи №916/1269/23, на підтвердження чого надано відповідні докази.

В судове засідання, яке відбулось 12.12.2023, представник ТОВ «НОВІ ПРОДУКТИ УКРАЇНА» на зв`язок не вийшов, у телефонному режимі повідомив про технічні проблеми, про що секретарем судового засідання складено відповідну довідку.

Ухвалою Південно-західного апеляційного господарського суду від 12.12.2023 розгляд справи відкладено на 16.01.2024 о 12:30.

У судовому засіданні 16.01.2024 представники сторін надали усні пояснення, відповідно до яких підтримали свої правові позиції у справі.

З метою повного, всебічного та об`єктивного розгляду справи в судовому засіданні 16.01.2024 протокольною ухвалою суду оголошено перерву до 06.02.2024 об 11:30 год, а також забезпечено представнику позивача можливість участі у наступному судовому засіданні в режимі відеоконференції.

Про дату, час та місце проведення судового засідання представник скаржника повідомлений належним чином, про що свідчить наявна в матеріалах справи відповідна розписка, однак участі у судовому засіданні 06.02.2024 не приймав.

Приймаючи до уваги, що матеріали справи містять обсяг відомостей, достатній для розгляду апеляційної скарги, обов`язкова явка учасників справи в судове засідання апеляційної інстанції Південно-західним апеляційним господарським судом не визнавалась, правова позиція скаржника викладена ним письмово в апеляційній скарзі та висловлена в судовому засіданні 16.01.2024, частиною 12 статті 270 Господарського процесуального кодексу України передбачено, що неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи, колегія суддів апеляційного господарського суду вважає за можливе розглянути апеляційну скаргу за відсутності в судовому засіданні представника скаржника.

За умовами частин першої, другої статті 269 Господарського процесуального кодексу України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Заслухавши представника скаржника у судовому засіданні 16.01.2024 та представника позивача, дослідивши матеріали справи, доводи апеляційної скарги та відзиву на неї, перевіривши правильність застосування місцевим господарським судом норм матеріального та процесуального права, апеляційна інстанція встановила наступне.

Фактичні обставини справи

29.11.2019 між ТОВ «СТАВАНГЕР», як перевізником, та ТОВ «НАПОЇ ПЛЮС», найменування якого у наступному було змінено на ТОВ «НОВІ ПРОДУКТИ УКРАЇНА», як замовником, було укладено договір на перевезення вантажів автомобільним транспортом №2911-1 (надалі - договір), за умовами пункту 1.1. якого замовник доручає, а перевізник приймає на себе обов`язки з доставки ввірених йому вантажів, що належать замовнику, автомобільним транспортом на території України.

Кількість і вид вантажу, маршрути прямування, вантажовідправники, графік подачі транспорту, сума фрахту обумовлюються разовими заявками (додатками, що мають юридичну силу при виникненні спорів до підписання акта виконаних робіт) додатково перед кожним конкретним перевезенням (пункт 1.2. договору).

Умовами пункту 2.1. договору визначено, що перевезення здійснюються згідно Правил перевезення вантажів автомобільним транспортом в Україні (затвердженими наказом Міністерства транспорту України №363 від 14.10.97р. зі змінами та доповненнями, внесеними наказом Міністерства транспорту України від 23.03.98р. №90).

У пункті 2.2. договору сторони погодили, що перевезення вантажів здійснюються перевізником на підставі замовлень, здійснених засобами телефонного або факсимільного зв`язку.

Відповідно до пункту 3.1. договору перевізник зобов`язаний подавати в пункт призначення транспортні засоби в технічно справному стані, які задовольняють замовника і не суперечать вимогам Правил перевезень вантажів автомобільним транспортом в Україні. Перевізник має право самостійно обирати тип напівпричепа для перевезення продукції, враховуючи температурні умови зберігання і транспортування продукції, наданої для перевезення, залишаючись при цьому відповідальним за доставку за призначенням вантажу належної якості та кількості (з дотриманням умов транспортування та зберігання).

Також у пункті 3.1. договору сторони погодили умови зберігання і транспортування продукції (напоїв безалкогольних/алкогольних, води питної артезіанської, напоїв слабоалкогольних).

Крім того, перевізник зобов`язаний: забезпечити своєчасну доставку транспортних засобів для завантаження, а також вантажу в пункт призначення (пункт 3.2. договору); підтвердити прийняття до виконання заявки замовника (пункт 3.3. договору); інформувати замовника про затримки з доставкою вантажу (пункт 3.4. договору); забезпечити збереження вантажу з моменту його прийняття для перевезення до моменту його здачі в пункті призначення (пункт 3.5. договору).

Пунктом 3.9. договору на замовника покладено обов`язок забезпечити своєчасне та повне оформлення товарно-транспортних документів у встановленому порядку і відповідно до чинного законодавства.

Порядок розрахунків визначено сторонами у розділі 4 договору. За умовами пунктів 4.1., 4.2. договору розрахунки за фактично виконані роботи проводяться після надання оригіналів документів (рахунків-фактур, актів виконаних робіт та копії (й) третього (іх) примірника (ів) товарно-транспортної (их) накладної (их), які свідчать про здійснення перевезення вантажу) протягом десяти банківських днів з моменту надання перевізником таких документів, але в будь-якому разі за умови здійснення перевізником у встановленому законодавством порядку реєсстрації в Єдиному реєстрі податкових накладних оформлених відповідно до вимог чинного законодавства податкових накладних. Перевізник зобов`язаний надавати документи до 15 числа місяця, наступного за звітним. Форма розрахунків - безготівкова, відповідно до затверджених сторонами розцінок, або інша форма розрахунків, допустима відповідно до чинного законодавства.

У розділі 5 договору передбачено відповідальність сторін. Так, згідно із пунктом 5.7. договору у разі невиконання перевізником умов пункту 3.5. цього договору (включаючи, але не обмежуючись, замерзанням товару у процесі доставки), останній сплачує на користь замовника 100% вартості недоставленого та/або пошкодженого вантажу, а також компенсує замовнику всі документально підтверджені санкції з боку третіх осіб.

Договір набирає чинності з моменту його підписання і діє постійно до факту письмового розірвання цього договору обома сторонами (пункт 6.2. договору).

Пунктом 6.5. договору визначено, що факсимільна копія договору і заявки має юридичну силу на нарівні з оригіналом договору.

22.02.2022 сторонами оформлено відповідну заявку на перевезення вантажу позивача №78470 за наступним маршрутом: Жашків - Одеса; ПІП водія: ОСОБА_1 НОМЕР_3 ; номер автомобіля: DAF XF 105.410 НОМЕР_1 ; номер причепу: SАМRО SТ 39МНРА НОМЕР_2 ; найменування вантажу: готова продукція (внутр); дата завантаження: 23.02.2022 00:00; час прибуття на завантаження: 23.02.2022 18:00; дата вивантаження: 24.02.2022 00:00.

Вказане замовлення було підтверджено перевізником на тендерному майданчику пошуку транспорту для вантажовласників і вантажу для перевізників, що підтверджується наявною в матеріалах справи скріншотом інтернет-сторінки сайту Logist Office, з якої вбачається підтвердження ТОВ «СТАВАНГЕР» замовлення за такими параметрами: дата завантаження: 23.02.2022 00:00; дата вивантаження: 24.02.2022 00:00; дата подачі авто: 23.02.2022 18:00; маршрут: Шашків - Одеса, категорія маршруту: готова продукція (внутр); ПІБ водія: ОСОБА_1; марка авто: DAF; номер авто: НОМЕР_1 .

Із вказаного замовлення та скріншоту інтернет-сторінки сайту Logist Office вбачається, що вантаж мав бути вивантажений 24.02.2022.

23.02.2022 позивачем - ТОВ «НОВІ ПРОДУКТИ УКРАЇНА» сформовано накладну на внутрішнє переміщення №Прм-22849 зі складу-відправника: Склад готової продукції (дистрибуція) - Черкаська обл., м.Жашків, вул. Перемоги, 10, на склад отримувача: ТОВ «ТТ.» - м.Одеса, вул. Моторна, 6, такого товару: напою безалкогольного енергетичного сильногазованого «Піт-Буль» 0,5 л (12 П) НМ у кількості 29808 шт. на загальну суму 250387,20 грн; піддону Євро 1200х800 зворотня тара (ДСТУ 9557-87) у кількості 23 шт. на загальну суму 2300,00 грн, всього на загальну суму 252687,20 грн.

23.02.2022 згідно товарно-транспортної накладної №Прм-22849 від 23.2.2022, в якій автомобільним перевізником зазначено ТОВ «СТАВАНГЕР», водієм ОСОБА_1 (номер водійського посвідчення НОМЕР_3 ) на транспортному засобі DAF XF 105.410 сідловий тягач-Е НОМЕР_1 з причепом SAMRO ST 39MHPA НОМЕР_2 було прийнято до перевезення від вантажовідправника ТОВ «НОВІ ПРОДУКТИ УКРАЇНА» у пункті навантаження (Черкаська обл., м.Жашків, вул. Перемоги, 10) на адресу вантажоотримувача - ТОВ «ТТ.» (м.Одеса, вул. Моторна, 6) разом з видатковою накладною Прм-22849 від 23.02.2022 наступний вантаж: - напій безалкогольний енергетичний сильногазований «Піт-Буль» 0,5 л. (12 П) НМ на загальну суму 250387,20 грн та піддон Євро 1200х80 зворотня тара (ДСТУ 9557-87) на загальну суму 2300грн, всього на загальну суму 252687,20 грн.

Проте, як вказує позивач, відповідачем не було доставлено ввірений йому вантаж до вантажоодержувача, а також не надано йому жодних належним чином оформлених документів, які б свідчили про поважність причин нездійснення доставки вантажу, що свідчить про грубе порушення відповідачем, як перевізником, умов договору, що стало підставою для звернення позивача до господарського суду з відповідним позовом про стягнення з відповідача 303224,64 грн вартості втраченого вантажу, включаючи суму ПДВ.

Позиція суду апеляційної інстанції

Відповідно до частин першої, другої статті 11 Цивільного кодексу України цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки. Підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є договори та інші правочин.

Згідно з приписами статті 509 Цивільного кодексу України зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку; зобов`язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 цього Кодексу, у тому числі і з договорів.

Частиною першою статті 173 Господарського кодексу України встановлено, що господарським визнається зобов`язання, що виникає між суб`єктом господарювання та іншим учасником (учасниками) відносин у сфері господарювання з підстав, передбачених Господарським кодексом України, в силу якого один суб`єкт (зобов`язана сторона, у тому числі боржник) зобов`язаний вчинити певну дію господарського чи управлінсько-господарського характеру на користь іншого суб`єкта (виконати роботу, передати майно, сплатити гроші, надати інформацію тощо), або утриматися від певних дій, а інший суб`єкт (управнена сторона, у тому числі кредитор) має право вимагати від зобов`язаної сторони виконання її обов`язку.

Господарські зобов`язання можуть виникати, зокрема, з господарського договору та інших угод, передбачених законом, а також з угод, не передбачених законом, але таких, які йому не суперечать (стаття 174 Господарського кодексу України).

В силу частин першої, четвертої статті 179 Господарського кодексу України майново-господарські зобов`язання, які виникають між суб`єктами господарювання або між суб`єктами господарювання і негосподарюючими суб`єктами - юридичними особами на підставі господарських договорів, є господарсько-договірними зобов`язаннями. При укладенні господарських договорів сторони можуть визначати зміст договору, зокрема, на основі вільного волевиявлення, коли сторони мають право погоджувати на свій розсуд будь-які умови договору, що не суперечать законодавству.

Відповідно до частини сьомої статті 179 Господарського кодексу України господарські договори укладаються за правилами, встановленими Цивільним кодексом України з урахуванням особливостей, передбачених цим Кодексом, іншими нормативно-правовими актами щодо окремих видів договорів.

За умовами частини першої статті 627 Цивільного кодексу України відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків (частина перша статті 626 Цивільного кодексу України).

При визначені правової природи договору суд враховує його умови, права та обов`язки сторін, а також предмет.

Згідно із частинами першою та другою статті 306 Господарського кодексу України перевезенням вантажів у цьому Кодексі визнається господарська діяльність, пов`язана з переміщенням продукції виробничо-технічного призначення та виробів народного споживання залізницями, автомобільними дорогами, водними та повітряними шляхами, а також транспортування продукції трубопроводами.

Суб`єктами відносин перевезення вантажів є перевізники, вантажовідправники та вантажоодержувачі.

Перевезення вантажу, пасажирів, багажу, пошти здійснюється за договором перевезення (частина перша статті 908 Цивільного кодексу України).

Згідно з положеннями статті 909 Цивільного кодексу України та статті 307 Господарського кодексу України за договором перевезення вантажу одна сторона (перевізник) зобов`язується доставити довірений їй другою стороною (відправником) вантаж до пункту призначення та видати його особі, яка має право на одержання вантажу (одержувачеві), а відправник зобов`язується сплатити за перевезення вантажу встановлену плату. Договір перевезення вантажу укладається у письмовій формі. Укладення договору перевезення вантажу підтверджується укладенням перевізного документа (транспортної накладної, коносамента тощо) відповідно до вимог законодавства.

За змістом частини другої статті 908 Цивільного кодексу України, що кореспондується з вимогами частини п`ятої статті 307 Господарського кодексу України, загальні умови перевезення визначаються цим Кодексом, іншими законами, транспортними кодексами (статутами), іншими нормативно-правовими актами та правилами, що видаються відповідно до них. Умови перевезення вантажу, пасажирів і багажу окремими видами транспорту, а також відповідальність сторін щодо цих перевезень встановлюються договором, якщо інше не встановлено цим Кодексом, іншими законами, транспортними кодексами (статутами), іншими нормативно-правовими актами та правилами, що видаються відповідно до них.

Правовідносини сторін у цій справі виникли між сторонами з договору перевезення №2911-1 від 29.11.2019.

У цій справі відповідач заперечує факт укладення між сторонами заявки на перевезення №78470 від 22.02.2022, оскільки така заявка не підписана сторонами, а таож заперечує своє відношення до перевезення вантажу за такою заявкою.

Колегія суддів вважає, що наведені доводи апелянта є неспроможними, оскільки у пункті 2.2. договору сторони погодили умову про те, що перевезення вантажів здійснюється перевізником на підставі замовлень, здійснених засобами телефонного або факсимільного зв`язку, а тому, як правильно зазначено судом першої інстанції, умовами укладеного між сторонами договору взагалі не передбачено вимоги щодо підписання такої заявки.

Окрім того, замовлення на перевезення було підтверджено перевізником на тендерному майданчику пошуку транспорту для вантажовласників і вантажу для перевізників, що підтверджується наявним в матеріалах справи скріншотом інтернет-сторінки сайту Logist Office, з якої вбачається підтвердження ТОВ «СТАВАНГЕР» замовлення за такими параметрами: дата завантаження: 23.02.2022 00:00; дата вивантаження: 24.02.2022 00:00; дата подачі авто: 23.02.2022 18:00; маршрут: Жашків - Одеса, категорія маршруту: готова продукція (внутр); ПІБ водія: ОСОБА_1 ; марка авто: DAF; номер авто: НОМЕР_1 .

Відхиляючи доводи апелянта про те, що він не погоджував ніякої заявки через тендерний майданчик Logist Office, тоді як місцевий господарський суд не надав належної правової оцінки скріншоту заявки з сайту тендерного майданчику Logist Office, колегія суддів зазначає таке.

Статтею 13 Господарського процесуального кодексу України встановлено, що судочинство у господарських судах здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених цим Кодексом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом.

Відповідно до статті 73 Господарського процесуального кодексу України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи (частина перша). Ці дані встановлюються такими засобами: 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3)показаннями свідків.

Згідно із статтею 77 Господарського процесуального кодексу України обставини, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування (частина перша).

Допустимість доказів має загальний і спеціальний характер. Загальний характер полягає в тому, що незалежно від категорії справ слід дотримуватися вимоги щодо отримання інформації з визначених законом засобів доказування з додержанням порядку збирання, подання і дослідження доказів. Спеціальний характер полягає в обов`язковості певних засобів доказування для окремих категорій справ чи заборона використання деяких з них для підтвердження конкретних обставин справи.

У рішенні Європейського суду з прав людини у справі «Шабельник проти України» (заява № 16404/03) від 19.02.2009 зазначається, що хоча стаття 6 (Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод) гарантує право на справедливий судовий розгляд, вона не встановлює ніяких правил стосовно допустимості доказів як таких, бо це передусім питання, яке регулюється національним законодавством (див. рішення у справі «Шенк проти Швейцарії» від 12.07.1998 та у справі «Тейшейра ді Кастру проти Португалії» від 09.06.1998).

Належними є докази, на підставі яких можна встановити обставини, які входять в предмет доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування. Предметом доказування є обставини, які підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення (стаття 76 Господарського процесуального кодексу України).

Принцип належності доказів полягає в тому, що господарський суд приймає до розгляду лише ті докази, які мають значення для справи. Правило належності доказів обов`язкове не лише для суду, а й для осіб, які є суб`єктами доказування (сторони, треті особи), і подають докази суду. Питання про належність доказів остаточно вирішується судом.

Відповідно до приписів статті 91 Господарського процесуального кодексу України письмовими доказами є документи (крім електронних документів), які містять дані про обставини, що мають значення для правильного вирішення спору. Письмові докази подаються в оригіналі або в належним чином засвідченій копії, якщо інше не передбачено цим Кодексом. Якщо для вирішення спору має значення лише частина документа, подається засвідчений витяг з нього. Учасники справи мають право подавати письмові докази в електронних копіях, посвідчених електронним цифровим підписом, прирівняним до власноручного підпису відповідно до закону. Електронна копія письмового доказу не вважається електронним доказом. Копії документів вважаються засвідченими належним чином, якщо їх засвідчено в порядку, встановленому чинним законодавством. Учасник справи, який подає письмові докази в копіях (електронних копіях), повинен зазначити про наявність у нього або іншої особи оригіналу письмового доказу. Учасник справи підтверджує відповідність копії письмового доказу оригіналу, який заходиться у нього, своїм підписом із зазначенням дати такого засвідчення.

Згідно з частиною першою статті 96 Господарського процесуального кодексу України електронними доказами є інформація в електронній (цифровій) формі, яка містить дані про обставини, що мають значення для справи, зокрема, електронні документи (в тому числі текстові документи, графічні зображення, плани, фотографії, відео- та звукозаписи тощо). Такі дані можуть зберігатися, зокрема на портативних пристроях (картах пам`яті, мобільних телефонах тощо), серверах, системах резервного копіювання, інших місцях збереження даних в електронній формі (в тому числі в мережі Інтернет). Електронні докази подаються в оригіналі або в електронній копії, засвідченій електронним цифровим підписом, прирівняним до власноручного підпису відповідно до Закону України «Про електронний цифровий підпис». Законом може бути передбачено інший порядок засвідчення електронної копії електронного доказу (частина друга статті 96 Господарського процесуального кодексу України). Учасники справи мають право подавати електронні докази в паперових копіях, посвідчених в порядку, передбаченому законом. Паперова копія електронного доказу не вважається письмовим доказом (частина третя статті 96 Господарського процесуального кодексу України).

Учасник справи, який подає копію електронного доказу, повинен зазначити про наявність у нього або іншої особи оригіналу електронного доказу (частина четверта статті 96 Господарського процесуального кодексу України).

Якщо подано копію (паперову копію) електронного доказу, суд за клопотанням учасника справи або з власної ініціативи може витребувати у відповідної особи оригінал електронного доказу. Якщо оригінал електронного доказу не поданий, а учасник справи або суд ставить під сумнів відповідність поданої копії (паперової копії) оригіналу, такий доказ не береться судом до уваги (частина п`ята статті 96 Господарського процесуального кодексу України).

Враховуючи описані вимоги процесуального законодавства та здійснивши аналіз положень законодавства, зокрема, статей 73, 77, 91, 96 Господарського процесуального кодексу України, учасник справи на обґрунтування своїх вимог і заперечень має право подати суду електронний доказ в таких формах: 1) оригінал; 2) електронна копія, засвідчена електронним цифровим підписом; 3) паперова копія, посвідчена в порядку, передбаченому законом. Паперова копія електронного доказу не вважається письмовим доказом, однак є однією з форм, у якій учасник справи має право подати електронний доказ (частина третя статті 96 Господарського процесуального кодексу України), який, в свою чергу, є засобом встановлення даних, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи (пункт 1 частини другої статті 73 Господарського процесуального кодексу України). Таким чином, подання електронного доказу в паперовій копії саме по собі не робить такий доказ недопустимим. Суд може не взяти до уваги копію (паперову копію) електронного доказу, у випадку якщо оригінал електронного доказу не поданий, а учасник справи або суд ставить під сумнів відповідність поданої копії (паперової копії) оригіналу.

Аналогічна правова позиція викладена в постанові Верховного Суду від 29.01.2021 у справі №922/51/20.

Дослідженням наявного в матеріалах справи скріншоту інтернет-сторінки сайту Logist Office колегією суддів встановлено, що цей скріншот - не є електронним доказом, а є лише формою фіксування електронного доказу.

Водночас згідно із частиною третьою статті 96 Господарського процесуального кодексу України позивач не був позбавлений права подати до суду роздрукований скріншот, як паперову копію електронного доказу, завірену у встановленому порядку.

Відповідно до частини першої статті 74 Господарського процесуального кодексу України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Обов`язок із доказування необхідно розуміти як закріплену в процесуальному та матеріальному законодавстві міру належної поведінки особи, що бере участь у судовому процесі, із збирання та надання доказів для підтвердження свого суб`єктивного права, що має за мету усунення невизначеності, яка виникає в правовідносинах у разі неможливості достовірно з`ясувати обставини, які мають значення для справи.

Необхідність доводити обставини, на які учасник справи посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, в господарському процесі є складовою обов`язку сприяти всебічному, повному та об`єктивному встановленню усіх обставин справи.

Із приписів частин третьої, п`ятої статті 96 Господарського процесуального кодексу України вбачається, що праву учасника справи подати до суду паперову копію електронного доказу відповідає право суду витребувати у відповідної особи оригінал електронного доказу за клопотанням учасника справи або з власної ініціативи, зокрема, в тому випадку, якщо суд ставить під сумнів відповідність поданої копії (паперової копії) оригіналу.

Тобто суд може перевірити копію електронного документа за клопотанням учасника справи, витребувавши його оригінал, наприклад, провівши огляд та дослідження веб-сайту в приміщенні суду з відповідного пристрою.

Проте відповідач клопотання про витребування оригіналу електронного доказу не заявляв, а місцевий господарський суд, не ставлячи під сумнів скріншот заявки з сайту тендерного майданчику Logist Office, не витребовував у позивача оригінал електронного доказу.

Враховуючи, що згідно із вимогами статті 14 Господарського процесуального кодексу України збирання доказів у господарських справах не є обов`язком суду, колегія суддів вважає, що не є порушенням норм процесуального права не дослідження оригіналу електронного доказу за наявності в матеріалах справи паперової копії цього доказу та за відсутності обґрунтованих сумнівів у їх відповідності оригіналу.

Права, обов`язки і відповідальність власників автомобільного транспорту - Перевізників та вантажовідправників і вантажоодержувачів - Замовників визначають Правила перевезень вантажів автомобільним транспортом в Україні, затверджені наказом Міністерства транспорту України від 14.10.1997 №363 (надалі - Правила). Ці Правила не регламентують перевезення небезпечних, великовагових, великогабаритних вантажів, пошти та перевезення вантажів у міжнародному сполученні.

Наведені Правила визначають товарно-транспортну накладну як єдиний для всіх учасників транспортного процесу документ, призначений для обліку товарно-матеріальних цінностей на шляху їх переміщення, розрахунків за перевезення вантажу та обліку виконаної роботи, та є одним із документів, що може використовуватися для списання товарно-матеріальних цінностей, оприбуткування, складського, оперативного та бухгалтерського обліку, що може бути складений у паперовій та/або електронній формі та має містити обов`язкові реквізити, передбачені цими Правилами.

Згідно із пунктом 11.1. Правил основним документом на перевезення вантажів є товарно-транспортна накладна, форму якої наведено в додатку 7 до цих Правил. Товарно-транспортну накладну суб`єкт господарювання може оформлювати без дотримання форми, наведеної в додатку 7 до цих Правил, за умови наявності в ній інформації про назву документа, дату і місце його складання, найменування (прізвище, ім`я, по батькові) Перевізника та/або експедитора, замовника, вантажовідправника, вантажоодержувача, найменування та кількість вантажу, його основні характеристики та ознаки, які дають можливість однозначно ідентифікувати цей вантаж, автомобіль (марка, модель, тип, реєстраційний номер), причіп/напівпричіп (марка, модель, тип, реєстраційний номер), пункти навантаження та розвантаження із зазначенням повної адреси, посади, прізвища та підписів відповідальних осіб вантажовідправника, вантажоодержувача, водія та/або експедитора.

Товарно-транспортну накладну на перевезення вантажів автомобільним транспортом виписує Замовник (вантажовідправник) у трьох примірниках. Замовник (вантажовідправник) засвідчує всі примірники товарно-транспортної накладної підписом (пункт 11.3. Правил).

Після прийняття вантажу згідно з товарно-транспортною накладною водій (експедитор) підписує всі її примірники (пункт 11.4. Правил).

Перевізник здає вантажі у пункті призначення вантажоодержувачу згідно з товарно-транспортною накладною (пункт 13.1. Правил).

До міжміських перевезень вантажів належать перевезення, які виконуються за межі міста (іншого населеного пункту) на відстань більш як 50 км (пункт 28.1. Правил).

Строки доставки вантажів при міжміських перевезеннях обумовлюються спільно Перевізником і Замовником, виходячи із дорожніх умов між пунктами приймання вантажу для перевезення і видачі його в пункті призначення. Ці строки письмово фіксуються в заявці або разовому договорі (пункт 28.3. Правил).

При неможливості здати вантаж вантажоодержувачу внаслідок причини, яка не залежить від Перевізника, він повинен повідомити про це Замовника, який зобов`язаний дати йому розпорядження про іншого вантажоодержувача в обумовлені Договором строки. При неодержанні такого розпорядження, а також при неможливості доставити вантаж до нового місця призначення Перевізник повертає вантаж Замовнику (пункт 28.5. Правил).

Як було встановлено колегією суддів, 23.02.2022 згідно товарно-транспортної накладної №Прм-22849 від 23.2.2022, в якій автомобільним перевізником зазначено ТОВ «СТАВАНГЕР», водієм ОСОБА_1 (номер водійського посвідчення НОМЕР_3 ) на транспортному засобі DAF XF 105.410 сідловий тягач-Е НОМЕР_1 з причепом SAMRO ST 39MHPA НОМЕР_2 було прийнято до перевезення від вантажовідправника ТОВ «НОВІ ПРОДУКТИ УКРАЇНА» у пункті навантаження (Черкаська обл., м.Жашків, вул. Перемоги, 10) на адресу вантажоотримувача - ТОВ «ТТ.» (м.Одеса, вул. Моторна, 6) разом з видатковою накладною №Прм-22849 від 23.02.2022 наступний вантаж: напій безалкогольний енергетичний сильногазований «Піт-Буль» 0,5 л. (12 П) НМ на загальну суму 250387,20 грн та піддон Євро 1200х80 зворотня тара (ДСТУ 9557-87) на загальну суму 2300грн, всього на загальну суму 252687,20 грн.

Зазначений факт підтверджується підписом відповідальної особи вантажовідправника (комірника складу готової продукції Загородньої Н.О.) у графі «здав» та підпис водія у графі «прийняв» у товарно-транспортній накладній №Прм-22849 від 23.02.2022.

Отже, товарно-транспортна накладна №Прм-22849 від 23.02.2022 містить підписи відповідальних осіб вантажовідправника та водія, як визначено у пункті 11.1. Правил.

Вартість товару, яка перевозилася, підтверджується також накладною на внутрішнє переміщення №Прм-22849 від 23.02.2022, яка виступала супровідним документом до товарно-транспортної накладної та яка підписана водієм із зазначенням «претензій до завантаження не маю».

Таким чином, колегія суддів, оцінюючи наявні в матеріалах справи докази, а саме: здійснення позивачем, як замовником, заявки на перевезення вантажу та її підтвердження відповідачем, як перевізником, на тендерному майданчику Logist Office, оформлення накладної на внутрішнє переміщення №Прм-22849 від 23.02.2022, яка виступала супровідним документом до товарно-транспортної накладної №Прм-22849 від 23.02.2022, зазначення у товарно-транспортній накладній №Прм-22849 від 23.02.2022 відомостей про перевізника (ТОВ «СТАВАНГЕР»), автомобіля (DAF XF 105.410 НОМЕР_1 ) та причепу (SAMRO ST 39MHPA НОМЕР_2 ), ПІБ водія ( ОСОБА_1 ) та номеру посвідчення водія ( НОМЕР_3 ), дати завантаження вантажу (23.02.2023), пункти навантаження (Черкаська обл., м.Жашків, вул. Перемоги, 10) та вивантаження (м.Одеса, вул. Моторна, 6), вантажовідправника (ТОВ «НОВІ ПРОДУКТИ УКРАЇНА») і вантажоодержувача (ТОВ «ТТ.»), найменування та вартості вантажу (напій безалкогольний енергетичний сильногазований «Піт-Буль» 0,5 л. (12 П) НМ на загальну суму 250387,20 грн та піддон Євро 1200х80 зворотня тара (ДСТУ 9557-87) на загальну суму 2300грн, всього на загальну суму 252687,20 грн), тобто відомостей, які були зазначені у заявці замовника на перевезення та підтверджені перевізником на тендерному майданчику Logist Office, а також у накладній на внутрішнє переміщення №Прм-22849 від 23.02.2022, дійшла висновку про доведеність позивачем прийняття відповідачем до перевезення відповідного вантажу на загальну суму 252687,20 грн.

У статті 919 Цивільного кодексу України передбачено обов`язок перевізника доставити вантаж, пасажира, багаж, пошту до пункту призначення у строк, встановлений договором, якщо інший строк не встановлений транспортними кодексами (статутами), іншими нормативно-правовими актами та правилами, що видаються відповідно до них, а в разі відсутності таких строків - у розумний строк.

Вантаж, не виданий одержувачеві на його вимогу протягом тридцяти днів після спливу строку його доставки, якщо більш тривалий строк не встановлений договором, транспортними кодексами (статутами), вважається втраченим (частина друга статті 919 Цивільного кодексу України).

Відповідно до статті 920 Цивільного кодексу України у разі порушення зобов`язань, що випливають із договору перевезення, сторони несуть відповідальність, встановлену за домовленістю сторін, якщо інше не встановлено цим Кодексом, іншими законами, транспортними кодексами (статутами).

В матеріалах справи відсутні докази (підписані уповноваженим представником вантажоодержувача товаросупровідні документи) про передання перевізником (ТОВ «СТАВАНГЕР») вантажоодержувачу (ТОВ «ТТ.») прийнятого до перевезення вантажу, як і відсутні докази щодо повернення такого вантажу замовнику (ТОВ «НОВІ ПРОДУКТИ УКРАЇНА»), що свідчить про порушення відповідачем свого обов`язку з доставки прийнятого до перевезення вантажу.

З урахуванням того, що вантаж не виданий одержувачеві протягом тридцяти днів після спливу строку його доставки (24.02.2022), то прийнятий до перевезення відповідачем вантаж вважається втраченим.

Твердження відповідача стосовно того, що позивачем не надано пояснення, а судом не надано належної оцінки тому факту, що в товарно-транспортній накладній №Прм-22849 від 23.02.2022 наявний підпис уповноваженої особи вантажоодержувача про отримання вантажу в графі - «прийняв», що нівелює сам факт втрати вантажу та є підтвердженням того, що за вказаною товарно-транспортною накладною вантаж прийнятий вантажоодержувачем, колегія суддів відхиляє з огляду на таке.

У судовому засіданні апеляційної інстанції 16.01.2024 досліджувалось питання наявності підпису в графі «прийняв» товарно-транспортної накладної №Прм-22849 від 23.02.2022. Як пояснив представник позивача, зазначений підпис належить водію.

Разом з тим, колегією суддів дослідженням матеріалів справи встановлено, що накладна на внутрішнє переміщення №Прм-22849 від 23.02.2022 в графі «отримав» не містить підпису уповноваженої особи отримувача.

Крім того, як вбачається із роздруківки електронного листа представника ТОВ «СТАВАНГЕР» Дмитра Поліщука від 19.01.2023 з його електронної пошти ІНФОРМАЦІЯ_1 (тел. НОМЕР_4 ) на електронну адресу представника ТОВ «НОВІ ПРОДУКТИ УКРАЇНА» Івана Шкробтака ( ІНФОРМАЦІЯ_2 ), між представниками сторін велися перемовини з приводу врегулювання спору стосовно втраченого вантажу. Зокрема, в листі вказані дані транспортного засобу, ідентичні тому, які зазначені у товарно-транспортній накладній №Прм-22849 від 23.02.2022, а також мова йшла про відправку за маршрутом Жашків - Одеса.

При цьому доказом того, що Дмитро Поліщук є представником ТОВ «СТАВАНГЕР» свідчить наявне в матеріалах справи повідомлення №13464 про надання адвокату доступу до справи за допомогою Електронного кабінету Користувача ЄСІТС, відповідно до якого адвокат Поліщук Дмитро Олександрович (т. НОМЕР_4, email: ІНФОРМАЦІЯ_1 ) 29.03.2023 отримав доступ до справи №916/1269/23 на підставі ордеру на надання правничої (правової) допомоги ТОВ «СТАВАНГЕР» () ВТ №1035029 від 29.03.2023.

Також апеляційний суд погоджується з висновком суду першої інстанції, що та обставина, що між сторонами не було складено акту, який є підставою для матеріальної відповідальності на вимогу розділу 15 Правил, не може бути підставою для звільнення відповідача від відповідальності за завдані збитки, оскільки іншими доказами позивачем доведено, що відповідачем було прийнято до перевезення вантаж позивача та взято зобов`язання із його доставки.

Колегія суддів відзначає, що 17.10.2019 набув чинності Закон України від 20.09.2019 № 132-IX «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо стимулювання інвестиційної діяльності в Україні», яким було внесено зміни до Господарського процесуального кодексу України, зокрема, змінено назву статті 79 Господарського процесуального кодексу України з «Достатність доказів» на нову - «Вірогідність доказів», викладено її у новій редакції, та фактично впроваджено в господарський процес стандарт доказування «вірогідності доказів».

Стандарт доказування «вірогідності доказів», на відміну від «достатності доказів», підкреслює необхідність співставлення судом доказів, які надає позивач та відповідач. Тобто, з введенням в дію нового стандарту доказування необхідним є не надання достатньо доказів для підтвердження певної обставини, а надання саме тієї кількості, яка зможе переважити доводи протилежної сторони судового процесу.

Відповідно до статті 79 Господарського процесуального кодексу України наявність обставини, на яку сторона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, вважається доведеною, якщо докази, надані на підтвердження такої обставини, є більш вірогідними, ніж докази, надані на її спростування. Питання про вірогідність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.

Тлумачення змісту цієї статті свідчить, що нею покладено на суд обов`язок оцінювати докази, обставини справи з огляду на їх вірогідність, яка дозволяє дійти висновку, що факти, які розглядаються, скоріше були (мали місце), аніж не були.

Верховний Суд в ході касаційного перегляду судових рішень неодноразово звертався загалом до категорії стандарту доказування та відзначав, що принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин справи. Цей принцип передбачає покладання тягаря доказування на сторони. Одночасно цей принцип не передбачає обов`язку суду вважати доведеною та встановленою обставину, про яку сторона стверджує. Така обставина підлягає доказуванню таким чином, аби задовольнити, як правило, стандарт переваги більш вагомих доказів, тобто коли висновок про існування стверджуваної обставини з урахуванням поданих доказів видається більш вірогідним, ніж протилежний (постанови Верховного Суду від 02.10.2018 у справі № 910/18036/17, від 23.10.2019 у справі №917/1307/18, від 18.11.2019 у справі № 902/761/18, від 04.12.2019 у справі № 917/2101/17). Аналогічний стандарт доказування застосовано Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 18 березня 2020 року у справі № 129/1033/13-ц (провадження № 14-400цс19).

Зазначений підхід узгоджується з судовою практикою Європейського суду з прав людини, юрисдикція якого поширюється на всі питання тлумачення і застосування Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція) (пункт 1 статті 32 Конвенції). Так, зокрема, у рішенні 23.08.2016 у справі «Дж. К. та Інші проти Швеції» («J.K. AND OTHERS v. SWEDEN») ЄСПЛ наголошує, що у країнах загального права у кримінальних справах діє стандарт доказування «поза розумним сумнівом» («beyond reasonable doubt»). Натомість, у цивільних справах закон не вимагає такого високого стандарту; скоріше цивільна справа повинна бути вирішена з урахуванням «балансу вірогідностей». Суд повинен вирішити, чи являється вірогідність того, що на підставі наданих доказів, а також правдивості тверджень заявника, вимога цього заявника заслуговує довіри.

Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також вірогідність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів) (стаття 86 Господарського процесуального кодексу України).

Таким чином, суд зобов`язаний надати оцінку кожному належному, допустимому та достовірному доказу, який міститься в матеріалах справи, а також визначити певну сукупність доказів, з урахуванням їх вірогідності та взаємного зв`язку, що дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування.

Дослідивши наявні в матеріалах справи докази в їх сукупності, суд апеляційної інстанції дійшов висновку, що надані позивачем докази вірогідно свідчать про те, що відповідач прийняв вантаж позивача до перевезення, але не доставив до вантажоодержувача та не повернув позивачу, що, з урахуванням спливу тридцяти днів після спливу строку доставки вантажу, свідчить про його втрату.

Приписами частин першої, другої статті 924 Цивільного кодексу України унормовано, що перевізник відповідає за збереження вантажу, багажу, пошти з моменту прийняття їх до перевезення та до видачі одержувачеві, якщо не доведе, що втрата, нестача, псування або пошкодження вантажу, багажу, пошти сталися внаслідок обставин, яким перевізник не міг запобігти та усунення яких від нього не залежало. Перевізник відповідає за втрату, нестачу, псування або пошкодження прийнятих до перевезення вантажу, багажу, пошти у розмірі фактичної шкоди, якщо не доведе, що це сталося не з його вини.

Згідно із частинами першою, третьою статті 314 Господарського кодексу України перевізник несе відповідальність за втрату, нестачу та пошкодження прийнятого до перевезення вантажу, якщо не доведе, що втрата, нестача або пошкодження сталися не з його вини. За шкоду, заподіяну при перевезенні вантажу, перевізник відповідає у разі втрати або нестачі вантажу - в розмірі вартості вантажу, який втрачено або якого не вистачає.

За загальними положеннями статті 22 Цивільного кодексу України збитками є: 1)втрати, яких особа зазнала у зв`язку зі знищенням або пошкодженням речі, а також витрати, які особа зробила або мусить зробити для відновлення свого порушеного права (реальні збитки); 2) доходи, які особа могла б реально одержати за звичайних обставин, якби її право не було порушене (упущена вигода).

Відповідно до статті 224 Господарського кодексу України учасник господарських відносин, який порушив господарське зобов`язання або установлені вимоги щодо здійснення господарської діяльності, повинен відшкодувати завдані цим збитки суб`єкту, права або законні інтереси якого порушено. Під збитками розуміються витрати, зроблені управненою стороною, втрата або пошкодження її майна, а також не одержані нею доходи, які управнена сторона одержала б у разі належного виконання зобов`язання або додержання правил здійснення господарської діяльності другою стороною.

За змістом статті 225 Господарського кодексу України до складу збитків, що підлягають відшкодуванню особою, яка допустила господарське правопорушення, включаються: вартість втраченого, пошкодженого або знищеного майна, визначена відповідно до вимог законодавства; додаткові витрати (штрафні санкції, сплачені іншим суб`єктам, вартість додаткових робіт, додатково витрачених матеріалів тощо), понесені стороною, яка зазнала збитків внаслідок порушення зобов`язання другою стороною; неодержаний прибуток (втрачена вигода), на який сторона, яка зазнала збитків, мала право розраховувати у разі належного виконання зобов`язання другою стороною; матеріальна компенсація моральної шкоди у випадках, передбачених законом.

Отже збитки - це об`єктивне зменшення будь-яких майнових благ сторони, що обмежує її інтереси як учасника певних господарських відносин і проявляється у витратах, зроблених кредитором, втраті або пошкодженні майна, а також у не одержаних кредитором доходах, які б він одержав, якби зобов`язання було виконано боржником.

Відповідальність у вигляді відшкодування збитків може бути покладено на особу за наявності в її діях складу цивільного правопорушення. На позивача покладається обов`язок довести наявність збитків, протиправність поведінки заподіювача збитків та причинний зв`язок між такою поведінкою із заподіяними збитками. В свою чергу, відповідач повинен довести, що в його діях відсутня вина у заподіянні збитків.

Протиправна поведінка особи може виявлятися у прийнятті нею неправомірного рішення або у неправомірній поведінці (діях або бездіяльності). Протиправною у цивільному праві вважається поведінка, яка порушує імперативні норми права або санкціоновані законом умови договору, внаслідок чого порушуються права іншої особи.

Під шкодою розуміється матеріальна шкода, що виражається у зменшенні майна потерпілого в результаті порушення належного йому майнового права, та (або) применшенні немайнового блага (життя, здоров`я тощо).

Причинний зв`язок між протиправною поведінкою особи та завданою шкодою є обов`язковою умовою відповідальності, яка передбачає, що шкода стала об`єктивним наслідком поведінки заподіювача шкоди.

Суд першої інстанції, оцінивши докази в їх сукупності та проаналізувавши наявність підстав для відповідальності відповідача за завдану шкоду, а саме: наявності шкоди, протиправної поведінки заподіювача шкоди, причинного зв`язку між шкодою та протиправною поведінкою заподіювача та вини, дійшов обґрунтованого висновку про наявність усіх вказаних складових елементів, необхідних для застосування відповідальності у вигляді відшкодування збитків, на загальну суму 252687,20 грн, розмір яких є доведеним та відповідачем належним чином не спростований.

Збитки завдані з вини відповідача, оскільки відповідачем не надано суду будь-яких доказів на спростування своєї вини, тоді як відповідно до приписів статті 614 Цивільного кодексу України відсутність своєї вини доводить особа, яка порушила зобов`язання.

Висновки суду апеляційної інстанції

Аналізуючи питання обсягу дослідження доводів скаржника, суд апеляційної керується висновком Європейського суду з прав людини у справі «Проніна проти України» (Рішення ЄСПЛ від 18.07.2006). Зокрема, Європейський суд з прав людини у своєму рішенні зазначив, що пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи.

У даній справі апеляційний суд дійшов висновку, що скаржнику було надано вичерпну відповідь на всі істотні питання, що виникають при кваліфікації спірних відносин як у матеріально-правовому, так і у процесуальному сенсах, а доводи, викладені в апеляційній скарзі, не спростовують обґрунтованих та правомірних висновків суду першої інстанції, викладених у оскаржуваному рішенні.

В силу приписів статті 236 Господарського процесуального кодексу України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним та обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи.

Згідно статті 276 Господарського процесуального кодексу України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Доводи скаржника не спростовують висновків Господарського суду Одеської області, викладених у оскаржуваному рішенні, у зв`язку з чим підстав для зміни чи скасування рішення Господарського суду Одеської області від 09.08.2023 у справі №916/1269/23 колегія суддів не вбачає, а в задоволенні апеляційної скарги слід відмовити.

Розподіл судових витрат

У зв`язку з відмовою у задоволенні апеляційної скарги відповідно до статті 129 Господарського процесуального кодексу України витрати зі сплати судового збору за її подання та розгляд покладаються на скаржника.

Керуючись ст.ст. 129, 269, 270, 276, 281 - 284 ГПК України,

Південно-західний апеляційний господарський суд

ПОСТАНОВИВ:

1.Апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю «СТАВАНГЕР» залишити без задоволення.

2.Рішення Господарського суду Одеської області від 09.08.2023 у справі №916/1269/23 залишити без змін.

3.Витрати по сплаті судового збору за подання апеляційної скарги покласти на скаржника.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена у касаційному порядку до Верховного Суду у випадках і строки, передбачені ст.ст.287, 288 ГПК України.

Повний текст постанови складено 12.02.2024.

Головуючий суддя Л.В. Поліщук

Суддя К.В. Богатир

Суддя С.В. Таран