ЦЕНТРАЛЬНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ
ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

07.02.2024 року м.Дніпро Справа № 904/2607/23

Центральний апеляційний господарський суд у складі колегії суддів: головуючого судді: Верхогляд Т.А. (доповідач) суддів: Мороза В.Ф., Паруснікова Ю.Б.,

секретар судового засідання Зелецький Р.Р.

представники сторін:

позивач ОСОБА_1 , паспорт № НОМЕР_1 від 12.02.2021 р., особисто;

від відповідача: Курячий А.М., ордер АЕ№1256175 від 19.01.2024 р., адвокат;

розглянувши апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення господарського суду Дніпропетровської області від 20.09.2023 року (суддя Дупляк С.А., повний текст якого підписаний 02.10.2023) у справі №904/2607/23

за позовом ОСОБА_1

до Асоціації "Власників житлових будинків "ЗОЛОТІ КЛЮЧІ"

про визнання пунктів статуту недійсними,-

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 звернулася до господарського суду Дніпропетровської області з позовом до Асоціації "Власників житлових будинків "ЗОЛОТІ КЛЮЧІ", у якому просила визнати недійсними: абз.1 п.2 розділу IV "Сплата встановлених загальними зборами асоціації внесків і платежів, у тому числі відрахувань до ремонтного, резервного фондів у розмірах і в строки, що встановлені загальними зборами асоціації, є обов`язковою для всіх власників" та абз.9 п.2 розділу V "Власник зобов`язаний своєчасно і в повному обсязі сплачувати належні внески і платежі" статуту Асоціації "Власників житлових будинків "ЗОЛОТІ КЛЮЧІ", який затверджений протоколом №1 від 31.03.2018 року Загальних зборів Асоціації "Власників житлових будинків "ЗОЛОТІ КЛЮЧІ".

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що на діяльність відповідача не розповсюджується дія Закону України "Про об`єднання співвласників багатоквартирного будинку", а тому пункти статуту про обов`язковість сплати внесків та платежів підлягають визнанню недійсними. Крім того, положення статуту Асоціації, які встановлюють обов`язковість внесків для власників житлових будинків, порушують конституційні права позивача, передбачені ст.19 та 36 Конституції України, так як посилаючись на спірні положення статуту відповідач намагається в судовому порядку стягнути з позивача не сплачені добровільно суми внесків,

Рішенням господарського суду Дніпропетровської області від 20.09.2023 року у даній справі у задоволенні позову відмовлено.

Рішення місцевого господарського суду мотивовано посиланням на необгрунтованість позову та суперечливу поведінку позивачки, яка є забороненою і свідчить про безпідставність заявлених нею позовних вимог.

Не погодившись з вказаним рішенням, ОСОБА_1 звернулась до Центрального апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою, в якій просить рішення господарського суду скасувати та ухвалити нове рішення, яким позовні вимоги задовольнити у повному обсязі.

В обґрунтування доводів апеляційної скарги скаржник посилається на наступні обставини:

- Закон України "Про об`єднання співвласників багатоквартирного будинку" регулює лише взаємовідносини власників багатоквартирного будинку, про що прямо зазначено в його преамбулі, тому враховуючи положення ч.2 ст.14 Цивільного кодексу України, оскаржувані положення статуту порушують права позивачки;

- Закон України "Про об`єднання співвласників багатоквартирного будинку" безпосередньо регулює лише взаємовідносини власників багатоквартирного будинку; позивач під час розгляду справи не визнавав наведених відповідачем підстав для застосування вказаного Закону за принципом аналогії закону;

- суд першої інстанції дійшов помилкового висновку про суперечливу поведінку позивачки, оскільки на момент створення відповідача (2009 рік) вона не була ні власником земельної ділянки ні власником будинку; право власності на будинок зареєстровано за позивачем у жовтні 2019 року;

- висновок суду щодо суперечливої поведінки позивача з огляду на сплату платежів і внесків щодо діяльності відповідача протягом тривалого часу з 2009 по 2023 рік не відповідає фактичним обставинам справи;

- судом не враховано, що відшкодування витрат на правову допомогу відповідно до ст.126 Господарського процесуального кодексу України можливе лише у випадку понесення стороною таких витрат на оплату правової допомоги адвоката, а не ФОП, за умови надання необхідних доказів, підтверджуючих надання такої допомоги.

У відзиві на апеляційну скаргу відповідач просить відмовити у задоволенні апеляційної скарги, рішення господарського суду залишити без змін.

В обґрунтування своєї правової позиції відповідач зазначає, що:

- Асоціація "Власників житлових будинків "ЗОЛОТІ КЛЮЧІ" є об`єднанням власників житлових будинків, нежитлових приміщень котеджного містечка у районі "ЗОЛОТІ КЛЮЧІ";

- позивачка, як й інші власники житлових будинків мікрорайону "ЗОЛОТІ КЛЮЧІ" користується внутрішньоквартальними інженерними мережами (спорудами), що знаходяться в оперативному управлінні відповідача, однак, позивачка відмовляється сплачувати заборгованість за внесками;

- оскільки діяльність Асоціації подібна до діяльності ОСББ, то асоціація у відповідній частині регулює свою діяльність нормами Закону України "Про об`єднання співвласників багатоквартирного будинку";

- норми статуту про обов`язок власників сплачувати внески, платежі не суперечать діючому законодавству. Крім того, за такі норми статуту проголосувала необхідна більшість власників житлових будинків, тобто таке рішення прийнято більшістю голосів власників будинків;

- позиція позивача про те, що Закон України "Про об`єднання співвласників багатоквартирного будинку" стосується виключно багатоквартирних будинків, суперечить правовій позиції Верховного Суду, яка викладена у постанові від 01.06.2021 року у справі №911/621/19;

- згідно з ч.4 ст.319 Цивільного кодексу України власність зобов`язує, тому позивач, як власник житлового будинку на території району "ЗОЛОТІ КЛЮЧІ", як учасник Асоціації несе певні обов`язки, зокрема зі сплати внесків та платежів;

- вимога позивача про визнання недійсними пунктів статуту про обов`язок власників сплачувати внески та платежі суперечить ч.6 ст.319 Цивільного кодексу України, якою встановлено, що держава не втручається у здійснення власником права власності.

У відповіді на відзив на апеляційну скаргу позивачка не визнає доводи відповідача що Закон України "Про об`єднання співвласників багатоквартирного будинку" є найбільш наближеним до сенсу та мети діяльності Асоціації.

Також скаржник вказує наступні обставини:

- Закон України "Про кооперацію" регламентує діяльність, в тому числі, і обслуговуючого кооперативу, а тому цей закон є найбільш наближеним до змісту діяльності Асоціації;

- позивач не приймала участь у створенні Асоціації, будь-яких заяв про прийняття її до членів Асоціації не подавала;

- покладення на позивача в імперативному порядку, всупереч її волі, обов`язків "власника", що передбачені статутом Асоціації, суперечать положенням ст.36 Конституції України, яка встановлює заборону на примушування до вступу в будь-яке об`єднання;

- відсутність законодавчої заборони громадянам об`єднуватись та спільно приймати рішення для благоустрою свого місця проживання, у взаємозв`язку зі статтями 19 та 36 Конституції України, не свідчить про наявність законних підстав примушувати апелянта виконувати обов`язки "власника", що передбачені статутом Асоціації, без її згоди на членства в Асоціації та без її участі у створенні Асоціації;

- безпідставними є доводи відповідача відносно порушення прав інших осіб у разі задоволенні позовних вимог, оскільки скасування обов`язковості внесків ніяким чином не позбавить права бажаючих сплачувати такі внески добровільно;

- апелянт не визнає доводи відповідача про обов`язковість внеску для власників житлових будинків через необхідність придбання обладнання, інструментів для обслуговування та благоустрою території в районі "ЗОЛОТІ КЛЮЧІ", оскільки згідно з ст.37 Закону України "Про благоустрій населених пунктів" громадяни на добровільних засадах можуть здійснювати фінансування заходів з благоустрою території населеного пункту, мікрорайону, кварталу, вулиці або прибудинкової території за місцем проживання. Отже примушення громадян до фінансування заходів з благоустрою законом не передбачено;

- територія загального користування "ЗОЛОТІ КЛЮЧІ" є територією Слобожанської селищної ради та перебуває у комунальній власності;

- долучений відповідачем баланс Асоціації з переліком основних засобів, які він називає "спільним майном" не є підставою застосовувати до правовідносин сторін Закон України "Про об`єднання співвласників багатоквартирного будинку" за аналогією, оскільки такі основні засоби не підпадають під визначення "спільне майно";

- долучений відповідачем генеральний план селища Ювілейне з позначенням схематично території житлового району "ЗОЛОТІ КЛЮЧІ" не спростовує доводи позивача про невизначеність меж та статусу території Асоціація "Власників житлових будинків "ЗОЛОТІ КЛЮЧІ" та не усуває відсутність в статуті відповідача переліку вулиць, які входять до так званого "ареалу компактного проживання "ЗОЛОТІ КЛЮЧІ";

- поведінка відповідача з травня 2018 року до березня 2023 року, коли Асоціація не вчиняла жодних дій, які б були направлені на примушування позивача робити те, що не передбачено законодавством і не є дня неї обов`язковим, свідчила про "мовчазну згоду" Асоціації на добровільний характер сплати коштів апелянтом на рахунок Асоціації.

У наданих запереченнях відповідач посилається на відсутність порушеного права позивача, оскільки у даному випадку жителі району реалізували своє право на саморегулювання у формі та спосіб, що не суперечить законам.

Відповідач стверджує, що Асоціація не є органом, який уповноважений Законом України "Про благоустрій населених пунктів" організовувати благоустрій на виконання цього закону, тому сплата внесків учасниками Асоціації є обов`язковою, а не добровільною.

07.02.2024 року в судове засідання з`явилися представники сторін, які надали відповідні пояснення. Колегією суддів оголошено вступну та резолютивну частину постанови.

Обговоривши доводи апеляційної скарги, заслухавши присутніх учасників справи, дослідивши докази, перевіривши повноту встановлення господарським судом обставин справи та правильність їх юридичної оцінки, колегія суддів доходить до висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

З матеріалів справи вбачається, що відповідно до відомостей, розміщених на офіційному сайті Міністерства юстиції України у Єдиному державному реєстрі юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань Асоціація "Власників житлових будинків "ЗОЛОТІ КЛЮЧІ" заснована 04.06.2009 року. Асоціація здійснює такі види діяльності: комплексне обслуговуванням об`єктів (основний).

На підставі договору на закріплення майна на праві оперативного управління від 04.03.2011 року власником мереж водопостачання - ТОВ "Міжнародна будівельна компанія "Україна-Канада" було передано асоціації внутрішньоквартальні мережі водопостачання та водовідведення мікрорайону "ЗОЛОТІ КЛЮЧІ".

Рішенням загальних зборів Асоціації "Власників житлових будинків "ЗОЛОТІ КЛЮЧІ", оформленим протоколом №1 від 31.01.2018 року, затверджено нову редакцію статуту Асоціації "Власників житлових будинків "ЗОЛОТІ КЛЮЧІ".

Пунктом 1 розділу І статуту передбачено, що Асоціація "Власників житлових будинків "ЗОЛОТІ КЛЮЧІ", є об`єднанням власників житлових будинків та власників нежитлових приміщень, які розташовані в межах вулиць ареалу компактного проживання "ЗОЛОТІ КЛЮЧІ" на території смт Слобожанське Дніпропетровської області, яке створено відповідно до Закону України "Про об`єднання співвласників багатоквартирного будинку". Асоціація є юридичною особою. Асоціація є непідприємницьким товариством і не має на меті отримання прибутку.

Асоціація діє відповідно до Закону України "Про об`єднання співвласників багатоквартирного будинку", чинного законодавства України та статуту (п.2 розділу І статуту).

Асоціація у своїй діяльності користується правами, визначеними статтями 16, 17 Закону України "Про об`єднання співвласників багатоквартирного будинку", та має обов`язки, передбачені статтею 18 Закону України "Про об`єднання співвласників багатоквартирного будинку" (п.3 розділу І статуту).

Асоціація набуває статусу юридичної особи з моменту її державної реєстрації у порядку, встановленому Законом України "Про державну реєстрацію юридичних осіб та фізичних осіб підприємців" (п.4 розділу І статуту).

У п.1 розділу ІІ статуту встановлено, що основною метою створення Асоціації є: - забезпечення і захист прав власників житлових будинків та власників нежитлових приміщень ареалу компактного проживання "ЗОЛОТІ КЛЮЧІ" смт Слобожанське Дніпровського району Дніпропетровської області, дотримання ними своїх обов`язків;

- обслуговування об`єднаних спільною прибудинковою територією ареалу компактного проживання елементів благоустрою, обладнання, інженерної інфраструктури;

- належне утримання та використання інженерних систем, обладнання, об`єктів благоустрою та інших предметів інфраструктури, об`єднаних спільною прибудинковою територією ареалу компактного проживання;

- справедливий розподіл між власниками житлових будинків та власниками нежитлових приміщень ареалу компактного проживання "ЗОЛОТІ КЛЮЧІ" смт.Слобожанське Дніпровського району Дніпропетровської області витрат на обслуговування, утримання, використання та ремонт інженерних систем, обладнання, об`єктів благоустрою та інших предметів інфраструктури, об`єднаних спільною прибудинковою територією ареалу компактного проживання;

-забезпечення комфортних та безпечних умов проживання на території ареалу компактного проживання;

-реалізація принципів самоорганізації (саморегулювання) і відповідальності Асоціації;

- належне утримання та використання спільного майна власників житлових будинків та власниками нежитлових приміщень;

- забезпечення дотримання власниками житлових будинків та власниками нежитлових приміщень ареалу компактного проживання своїх обов`язків (зокрема обов`язків щодо своєчасної та повної оплати внесків і платежів в розмірах, установлених загальними зборами Асоціації);

- забезпечення своєчасного надходження коштів для сплати всіх платежів, передбачених законодавством та цим статутом.

Асоціація є неприбутковою організацією і не має на меті одержання прибутку для його розподілу між власниками житлових будинків та власниками нежитлових приміщень. Господарче забезпечення діяльності асоціації може здійснюватися власними силами асоціації (шляхом самозабезпечення) або залучення на договірних засадах суб`єктів господарювання (п.2 розділу ІІ статуту).

Відповідно до п.3 розділу ІІ статуту завданням та предметом діяльності Асоціації є:

- забезпечення реалізації прав власниками житлових будинків та власниками нежитлових приміщень на володіння та користування спільним майном;

-забезпечення утримання, використання, обслуговування та ремонт інженерних систем, обладнання, об`єктів благоустрою та інших предметів інфраструктури, об`єднаних спільною прибудинковою територією ареалу компактного проживання;

-сприяння власникам житлових будинків та власникам нежитлових приміщень в отриманні житлово-комунальних та інших послуг належної якості за обґрунтованими цінами;

-забезпечення виконання власниками житлових будинків та власниками нежитлових приміщень своїх зобов`язань, пов`язаних з діяльністю Асоціації.

У п.2 розділу ІІІ статуту вказано, що вищим органом управління Асоціації є загальні збори. Загальні збори вправі приймати рішення з усіх питань діяльності Асоціації.

До виключної компетенції загальних зборів належать, зокрема, визначення порядку сплати, переліку та розмірів внесків і платежів власників (п.3 розділу ІІІ статуту).

Рішення загальних зборів, прийняте відповідно до статуту, є обов`язковим для всіх власників. Рішення загальних зборів може бути оскаржене в судовому порядку (п.11 розділу ІІІ статуту).

Відповідно до п.1 розділу IV статуту джерелами фінансування є кошти Асоціації, які складаються в тому числі з внесків і платежів власників.

Згідно з п.2 розділу IV статуту сплата встановлених загальними зборами Асоціації внесків і платежів, у тому числі відрахувань до ремонтного та резервного фондів у розмірах і в строки, що встановлені загальними зборами Асоціації, є обов`язковою для всіх співвласників.

Частка власника у загальному обсязі внесків і платежів на утримання, реконструкцію, реставрацію, проведення поточного і капітального ремонтів, технічного переоснащення інженерних систем, обладнання, об`єктів благоустрою та інших предметів інфраструктури, об`єднаних спільною прибудинковою територією ареалу компактного проживання, встановлюється рішенням Загальних зборів.

Порядок сплати, перелік та розміри внесків і платежів власників, у тому числі відрахувань до резервного, ремонтного фондів, встановлюються загальними зборами Асоціації відповідно до законодавства та статуту.

Згідно з п. 2 розділу V статуту власник зобов`язаний, зокрема:

- виконувати обов`язки, передбачені статутом Асоціації;

- виконувати рішення статутних органів, прийняті у межах їхніх повноважень;

- своєчасно і в повному обсязі сплачувати належні внески і платежі; відшкодовувати збитки, заподіяні майну інших власників;

- виконувати передбачені цим статутом обов`язки перед Асоціацією.

06.01.2020 року загальними зборами членів Асоціації "Власників житлових будинків "ЗОЛОТІ КЛЮЧІ" прийнято рішення, оформлене протоколом №06/01/2020 від 06.01.2020 року, яким, зокрема, затверджено порядок нарахування та сплати щомісячного обов`язкового внеску до кошторису витрат 2020-2021 р.р.; затверджено розмір внеску для категорії будинків "житловий" і "будівництво" 1038,00 грн/міс.; категорії будинків "консервація будівництва" внесок нараховується з урахуванням коефіцієнта 0,5 та складає 520,00 грн щомісячно; категорії будинків "таунхаус" внесок нараховується з урахуванням коефіцієнта 0,75 та складає 780,00 грн щомісячно.

27.12.2021 загальними зборами членів Асоціації "Власників житлових будинків "ЗОЛОТІ КЛЮЧІ" прийнято рішення, оформлене протоколом №27/12/21 від 27.12.2021 року, про затвердження кошторису витрат, його складових на 2022 рік у сумі 10.814.160,00 грн; затвердження порядку нарахування та сплати щомісячного обов`язкового внеску до кошторису витрат 2022 року; затвердження щомісячного обов`язкового внеску, який є фіксованим згідно із категоріями, а саме "житловий" - 1.537,00 грн; "будівництво" - 1.538,00 грн; "консервація" внесок нараховується з урахуванням коефіцієнта 0,5 та складає 769,00 грн; "таунхаус" внесок нараховується з урахуванням коефіцієнта 0,75 та складає 1.153,00 грн щомісячно.

Витяг з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності свідчить про те, що ОСОБА_1 є власником житлового будинку, розташованого за адресою: АДРЕСА_1 .

Ухвалою Дніпровського районного суду від 05.04.2023 року у справі №175/1561/23 відкрито спрощене позовне провадження за позовом Асоціації "Власників житлових будинків "ЗОЛОТІ КЛЮЧІ" до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості з утримання будинків і споруд та прибудинкових територій.

Позивач вважає, що положення статуту Асоціації, які встановлюють обов`язковість внесків для власників житлових будинків порушують її конституційні права, передбачені ст.19 та 36 Конституції України, оскільки посилаючись на спірні положення статуту, відповідач намагається в судовому порядку стягнути з позивача не сплачені добровільно суми внесків, що і стало підставою для звернення до суду з даним позовом.

Відповідно до статті 55 Конституції України права і свободи людини і громадянина захищаються судом. Кожен має право будь-якими не забороненими законом засобами захищати свої права і свободи від порушень і протиправних посягань.

За положеннями статті 124 Конституції України юрисдикція судів поширюється на всі правовідносини, що виникають у державі.

За змістом статті 4 Господарського процесуального кодексу України право на звернення до господарського суду в установленому цим Кодексом порядку гарантується. Ніхто не може бути позбавлений права на розгляд його справи у господарському суді, до юрисдикції якого вона віднесена законом. Юридичні особи та фізичні особи - підприємці, фізичні особи, які не є підприємцями, державні органи, органи місцевого самоврядування мають право на звернення до господарського суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав та законних інтересів у справах, віднесених законом до юрисдикції господарського суду, а також для вжиття передбачених законом заходів, спрямованих на запобігання правопорушенням.

Статтею 15 Цивільного кодексу України встановлено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права в разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.

Згідно з частиною першою статті 16 Цивільного кодексу України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Відповідно до статай 15,16 Цивільного кодексу України, ст.20 Господарського кодексу України, статут як локальний нормативний акт юридичної особи може бути оскаржений будь-якою собою, яка вважає що її права чи законні інтереси порушені статутом (постанова Верховного Суду від 28.04.2021 року у справі № 905/279/20).

Згідно зі статтею 5 Господарського процесуального кодексу України, здійснюючи правосуддя, господарський суд захищає права та інтереси фізичних і юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного права чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону.

Реалізуючи визначене право на судовий захист, звертаючись до суду, особа вказує в позові власне суб`єктивне уявлення про порушене право чи охоронюваний інтерес та спосіб його захисту.

Вирішуючи спір, суд повинен надати об`єктивну оцінку наявності порушеного права чи інтересу на момент звернення до господарського суду, а також визначити, чи відповідає обраний позивачем спосіб захисту порушеного права тим, що передбачені законодавством, та чи забезпечить такий спосіб захисту відновлення порушеного права позивача. Спосіб захисту, насамперед, повинен слугувати поновленню порушених прав позивача або захисту його охоронюваного законом інтересу.

Відсутність порушеного права чи невідповідність обраного позивачем способу його захисту способам, визначеним законодавством встановлюється при розгляді справи по суті та є підставою для прийняття судового рішення про відмову в позові.

Суд апеляційної інстанції звертає увагу на те, що застосування конкретного способу захисту залежить від змісту права чи інтересу, за захистом якого звернулась особа, так і від характеру його порушення, невизнання або оспорення. Такі право та інтерес мають бути захищені у спосіб, який є ефективним, тобто відповідає змісту відповідного права чи інтересу, характеру його порушення, невизнання або оспорення та спричиненим цими діяннями наслідкам (подібні висновки сформульовані, зокрема у постановах Великої Палати Верховного Суду від 05.06.2018 року у справі №338/180/17, від 11.09.2018 року у справі №905/1926/16, від 30.01.2019 року у справі № 569/17272/15-ц, від 22.10.2019 року у справі №923/876/16).

Предметом спору у даній справі є матеріально-правова вимога позивача про визнання недійсними абз.1 п.2 розділу IV "Сплата встановлених загальними зборами асоціації внесків і платежів, у тому числі відрахувань до ремонтного, резервного фондів у розмірах і в строки, що встановлені загальними зборами асоціації, є обов`язковою для всіх власників та абз.9 п.2 розділу V "Власник зобов`язаний своєчасно і в повному обсязі сплачувати належні внески і платежі" статуту Асоціації "Власників житлових будинків "ЗОЛОТІ КЛЮЧІ", який затверджений протоколом №1 від 31.03.2018 року Загальних зборів Асоціації "Власників житлових будинків "ЗОЛОТІ КЛЮЧІ".

Судами встановлено та не заперечується учасниками справи, що Асоціація "Власників житлових будинків "ЗОЛОТІ КЛЮЧІ" була створена у 2009 році власниками житлових будинків та земельних ділянок, розташованих на території житлового мікрорайону "ЗОЛОТІ КЛЮЧІ" в смт Ювілейне Дніпропетровського району (наразі смт Слобожанське Дніпровського району) Дніпропетровської області.

Статтею 385 Цивільного кодексу України (в редакції чинній на момент створення Асоціації "Власників житлових будинків "ЗОЛОТІ КЛЮЧІ") передбачено, що власники квартир для забезпечення експлуатації багатоквартирного житлового будинку, користування квартирами та спільним майном житлового будинку можуть створювати об`єднання власників квартир (житла). Таке об`єднання може бути створено також власниками житлових будинків. Об`єднання власників квартир, житлових будинків є юридичною особою, яка створюється та діє відповідно до статуту та закону.

Правові та організаційні засади створення, функціонування, реорганізації та ліквідації об`єднань власників жилих і нежилих приміщень багатоквартирного будинку, захисту їхніх прав та виконання обов`язків щодо спільного утримання багатоквартирного будинку на момент створення Асоціації "Власників житлових будинків "ЗОЛОТІ КЛЮЧІ" було врегульовано Законом України "Про об`єднання співвласників багатоквартирного будинку".

Згідно зі статтею 1 Закону України "Про об`єднання співвласників багатоквартирного будинку" (в редакції, чинній на момент створення Асоціації "Власників житлових будинків "ЗОЛОТІ КЛЮЧІ") асоціація власників жилих будинків це юридична особа, створена для представлення спільних інтересів об`єднань.

Діяльність об`єднань і асоціацій регулюється цим Законом, Цивільним, Житловим та Земельним кодексами України, іншими нормативно-правовими актами та статутом об`єднання, асоціації (стаття 3 Закону України "Про об`єднання співвласників багатоквартирного будинку" (в редакції, чинній на момент створення Асоціації "Власників житлових будинків "ЗОЛОТІ КЛЮЧІ").

Відповідно до статті 8 Закону України "Про об`єднання співвласників багатоквартирного будинку" (в редакції, чинній на момент створення Асоціації "Власників житлових будинків "ЗОЛОТІ КЛЮЧІ") до складу асоціації можуть входити об`єднання та власники садиб, що використовують спільно внутрішньоквартальні інженерні мережі (споруди).

За приписами частини 1 статті 381 Цивільного кодексу України (в редакції, чинній на момент створення Асоціації Власників житлових будинків "ЗОЛОТІ КЛЮЧІ") садибою є земельна ділянка разом з розташованими на ній житловим будинком, господарсько-побутовими будівлями, наземними і підземними комунікаціями, багаторічними насадженнями.

Отже, станом на 2009 рік об`єднання власників квартир (житла) могло бути створено також власниками житлових будинків, а до складу асоціації могли входити об`єднання та власники садиб, що використовують спільно внутрішньоквартальні інженерні мережі (споруди).

На даний час відсутні норми права, що регулюють спірні правовідносини.

Разом з цим, цивільне право та цивільне законодавство передбачає за відсутності норми права, що регулює спірні правовідносини, які виникли між учасниками цивільного спору, застосування при розгляді таких спорів аналогію права або аналогію закону.

Зокрема, статтею 8 Цивільного кодексу України встановлено, що якщо цивільні відносини не врегульовані цим Кодексом, іншими актами цивільного законодавства або договором, вони регулюються тими правовими нормами цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, що регулюють подібні за змістом цивільні відносини (аналогія закону). У разі неможливості використати аналогію закону для регулювання цивільних відносин вони регулюються відповідно до загальних засад цивільного законодавства (аналогія права).

Оскільки на даний час положеннями чинного законодавства України не врегульовано спільне використання майна власниками садиб, застосовуючи аналогію закону при вирішенні даного спору, судом першої інстанції правомірно зазначено, що спірні правовідносини повинні регулюватись нормами Закону України "Про об`єднання співвласників багатоквартирного будинку". Доводи апеляційної скарги вказаного висновку місцевого господарського суду не спростовують.

Згідно з частиною 1 статті 4 Закону України "Про об`єднання співвласників багатоквартирного будинку" (в редакції, чинній на момент затвердження оспорюваних пунктів статуту) об`єднання створюється для забезпечення і захисту прав співвласників та дотримання їхніх обов`язків, належного утримання та використання спільного майна, забезпечення своєчасного надходження коштів для сплати всіх платежів, передбачених законодавством та статутними документами. Об`єднання створюється як непідприємницьке товариство для здійснення функцій, визначених законом. Порядок надходження і використання коштів об`єднання визначається цим Законом та іншими законами України.

Відповідно до частини 4 статті 4 Закону України "Про об`єднання співвласників багатоквартирного будинку" (в редакції, чинній на момент затвердження оспорюваних пунктів статуту) основна діяльність об`єднання полягає у здійсненні функцій, що забезпечують реалізацію прав власників приміщень на володіння та користування спільним майном членів об`єднання, належне утримання будинку та прибудинкової території, сприяння членам об`єднання в отриманні житлово-комунальних та інших послуг належної якості за обґрунтованими цінами та виконання ними своїх зобов`язань, пов`язаних із діяльністю об`єднання.

За змістом статті 10 Закону України "Про об`єднання співвласників багатоквартирного будинку" (в редакції, чинній на момент затвердження оспорюваних пунктів статуту) вищим органом управління об`єднання є загальні збори його членів, до виключної компетенції яких, зокрема, належить затвердження кошторису, балансу об`єднання та річного звіту; визначення розмірів внесків і платежів членами об`єднання. За результатами розгляду питань, віднесених до компетенції загальних зборів, приймається рішення, яке може бути оскаржено в судовому порядку.

За приписами статті 15 Закону України "Про об`єднання співвласників багатоквартирного будинку" (в редакції, чинній на момент затвердження оспорюваних пунктів статуту) спвіввласник, серед іншого, зобов`язаний: виконувати обов`язки, передбачені статутом об`єднання, виконувати рішення статутних органів, прийняті у межах їхніх повноважень; не допускати порушення законних прав та інтересів інших співвласників; своєчасно і в повному обсязі оплачувати належні внески і платежі.

Об`єднання має право відповідно до законодавства та статуту об`єднання встановлювати: порядок сплати, перелік та розміри внесків і платежів співвласників, у тому числі відрахувань до резервного та ремонтного фондів; здійснювати контроль за своєчасною сплатою внесків і платежів (стаття 16 Закону України "Про об`єднання співвласників багатоквартирного будинку" (в редакції чинній на момент затвердження оспорюваних пунктів статуту).

Для забезпечення виконання власниками приміщень своїх обов`язків об`єднання має право: вимагати від співвласників своєчасної та у повному обсязі сплати всіх встановлених цим Законом та статутом об`єднання внесків і платежів, у тому числі відрахувань до резервного та ремонтного фондів (частина 1 статті 17 Закону України "Про об`єднання співвласників багатоквартирного будинку" (в редакції, чинній на момент затвердження оспорюваних пунктів статуту).

У разі відмови власника приміщення укладати договір або сплачувати обов`язкові платежі на утримання та ремонт неподільного майна та відповідної частки загального майна, об`єднання має право звернення до суду для стягнення нарахованих платежів у судовому порядку (частина 6 статті 13 Закону України "Про об`єднання співвласників багатоквартирного будинку" (в редакції, чинній на момент затвердження оспорюваних пунктів статуту).

Положеннями частини 1 статті 22 Закону України "Про об`єднання співвласників багатоквартирного будинку" (в редакції, чинній на момент затвердження оспорюваних пунктів статуту) визначено, що для забезпечення утримання та експлуатації багатоквартирного будинку, користування спільним майном у такому будинку, включаючи поточний ремонт, утримання багатоквартирного будинку та прибудинкової території, водопостачання та водовідведення, теплопостачання і опалення, вивезення побутових відходів, об`єднання за рішенням загальних зборів має право: задовольняти зазначені потреби самостійно шляхом самозабезпечення; визначати управителя, виконавців окремих житлово-комунальних послуг, з якими усі співвласники укладають відповідні договори; виступати колективним споживачем (замовником) усіх або частини житлово-комунальних послуг.

Внески на утримання і ремонт приміщень або іншого майна, що перебуває у спільній власності, визначаються статутом об`єднання та/або рішенням загальних зборів (частина 3 статті 23 Закону України "Про об`єднання співвласників багатоквартирного будинку" (в редакції, чинній на момент затвердження оспорюваних пунктів статуту).

За змістом статті 317 Цивільного кодексу України власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місцезнаходження майна.

Частинами 1,2,4 статті 319 Цивільного кодексу України встановлено, що власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. При здійсненні своїх прав та виконанні обов`язків власник зобов`язаний додержуватися моральних засад суспільства. Власність зобов`язує.

Власник зобов`язаний утримувати майно, що йому належить, якщо інше не встановлено договором або законом (стаття 322 Цивільного кодексу України).

Тобто, із наведених вище норм закону випливає, що власник майна зобов`язаний утримувати зазначене майно, а тому як власник та споживач послуг з обслуговування, утримання, управління та збереження спільного майна зобов`язаний оплачувати ці послуги.

Судом першої інстанції правомірно вказано, що основна діяльність Асоціації полягає у здійсненні функцій, що забезпечують реалізацію прав співвласників на володіння та користування спільним майном власників житлових будинків та нежитлових приміщень, належне утримання, використання, обслуговування та ремонт інженерних систем, обладнання, об`єктів благоустрою та інших предметів інфраструктури, об`єднаних спільною прибудинковою територією ареалу компактного проживання, сприяння власникам житлових будинків та нежитлових приміщень в отриманні житлово-комунальних та інших послуг належної якості за обґрунтованими цінами та виконання ними своїх зобов`язань, пов`язаних з діяльністю об`єднання.

Викладене свідчить про те, що своєчасна сплата внесків і платежів для виконання відповідачем завдань Асоціації не лише не порушує прав позивача, а, навпаки, сприяє належному виконанню статутних завдань відповідача.

У даному випадку позивач безпосередньо не оскаржує правомірність створення та діяльності відповідача, не підіймає питання щодо зміни його організаційно-правової форми тощо (в межах розгляду інших судових справ чи прийняття відповідних рішень органами управління відповідача; докази зворотного матеріали справи не містять). Зміст позовних вимог зводиться до незгоди позивача із обов`язком сплачувати внески з метою забезпечення діяльності відповідача.

Статтею 7 Закону України "Про об`єднання співвласників багатоквартирного будинку" (в редакції, чинній на момент затвердження оспорюваних пунктів статуту) встановлено, що статут об`єднання складається відповідно до типового статуту, який затверджується центральним органом виконавчої влади, що забезпечує формування державної житлової політики і політики у сфері житлово-комунального господарства. У статуті має бути визначено таке: назва і місцезнаходження об`єднання; мета створення, завдання та предмет діяльності об`єднання; статутні органи об`єднання, їхні повноваження та порядок формування; порядок скликання та проведення загальних зборів; періодичність проведення зборів; порядок голосування на зборах та прийняття рішень на них; перелік питань, для вирішення яких потрібна кваліфікована більшість голосів; джерела фінансування, порядок використання майна та коштів об`єднання; порядок прийняття кошторису, створення та використання фондів об`єднання, включаючи резервні, а також порядок оплати спільних витрат; перелік питань, які можуть вирішуватися зборами представників; права і обов`язки співвласників; відповідальність за порушення статуту та рішень статутних органів; порядок внесення змін до статуту; підстави та порядок ліквідації, реорганізації (злиття, поділу) об`єднання і вирішення майнових питань, пов`язаних з цим. Статут може містити також інші положення, що є істотними для діяльності об`єднання та не суперечать вимогам законодавства. Включення до статуту відомостей про склад співвласників не є обов`язковим.

Відповідно до статті 8 Закону України "Про об`єднання співвласників багатоквартирного будинку" (в редакції, чинній на момент затвердження оспорюваних пунктів статуту) до складу асоціації входять об`єднання. Статут асоціації визначає відповідно до законодавства України: найменування, місцезнаходження асоціації; представництво від об`єднань; права і обов`язки членів асоціації; статутні органи асоціації, їх склад та повноваження, порядок утворення, діяльності та фінансування; порядок внесення змін до статуту; підстави та порядок ліквідації, реорганізації (злиття, поділу) асоціації і вирішення майнових питань, пов`язаних з цим. Статут може містити інші положення, що є істотними для діяльності асоціації.

Статут є локальним нормативним актом юридичної особи (аналогічна правова позиція викладена у постанові Верховного Суду від 16.12.2020 року у справі № 910/10463/19).

Підставами для визнання такого акта недійсним є його невідповідність вимогам чинного законодавства та/або визначеній законом компетенції органу, який видав (затвердив) цей акт, а також порушення у зв`язку з його прийняттям прав та охоронюваних законом інтересів позивача (постанова Верховного Суду від 28.04.2021 року у справі №905/279/20.

Враховуючи наведені правові норми, надавши оцінку абз.1 п.2 розділу IV "Сплата встановлених загальними зборами асоціації внесків і платежів, у тому числі відрахувань до ремонтного, резервного фондів у розмірах і в строки, що встановлені загальними зборами асоціації, є обов`язковою для всіх власників" та абз.9 п.2 розділу V "Власник зобов`язаний своєчасно і в повному обсязі сплачувати належні внески і платежі" Статуту Асоціації "Власників житлових будинків "ЗОЛОТІ КЛЮЧІ", який затверджений протоколом №1 від 31.03.2018 року Загальних зборів Асоціації "Власників житлових будинків "ЗОЛОТІ КЛЮЧІ", колегія суддів дійшла висновку, що вказані пункти статуту не суперечать вимогам Закону України "Про об`єднання співвласників багатоквартирного будинку" та не порушують прав або правомірних інтересів позивачки.

З урахуванням наведеного, колегія суддів погоджується із висновком суду першої інстанції про відсутність підстав для задоволення позову.

Виходячи з вимог статті 261 Цивільного кодексу України, позовна давність застосовується лише за наявності порушення права особи. Тобто, перш ніж застосувати позовну давність, суд має з`ясувати та зазначити в судовому рішенні, чи порушене право або охоронюваний законом інтерес позивача, за захистом якого той звернувся до суду. Якщо таке право чи інтерес не порушені, суд відмовляє в позові з підстави його необґрунтованості. І лише якщо буде встановлено, що право або охоронюваний законом інтерес особи дійсно порушені, але позовна давність спливла і про це зроблено заяву іншою стороною у справі, суд відмовляє в позові у зв`язку зі спливом позовної давності за відсутності поважних причин її пропущення, наведених позивачем.

Встановивши відсутність порушеного права або охоронюваного законом інтересу позивача, господарський суд дійшов правомірного висновку про відсутність підстав для застосування позовної давності, про яку було заявлено відповідачем у відзиві на позовну заяву.

Апеляційний господарський суд відхиляє посилання скаржника на листи Комітету Верховної Ради України з питань державної влади, місцевого самоврядування, регіонального розвитку та містобудування від 22.12.2022 року за вих. №04-23/15-2022/221258 та від 02.03.2023 року за вих. №04-23/15-2023/44095, в яких позивачу надано роз`яснення щодо сфери застосування положень Закону України "Про об`єднання співвласників багатоквартирного будинку". Вказані листи мають інформативний характер, не містять норм (приписів), обов`язкових для застосування, тобто, не є нормативно-правовими актами та не є належними доказами в розумінні процесуального закону.

Колегія суддів вважає безпідставними доводи скаржника щодо порушення судом першої інстанції статті 36 Конституції України, оскільки судом не встановлено факт примушення позивача до вступу до Асоціації "Власників житлових будинків "ЗОЛОТІ КЛЮЧІ".

Водночас, апеляційний господарський суд звертає увагу скаржника на правову позицію Верховного Суду, викладену у постанові від 13.11.2019 року у справі № 686/14833/15-ц, про те, що відповідно до статті 22 Закону України "Про об`єднання співвласників багатоквартирного будинку" власники квартир, приміщень зобов`язані укласти договір про обслуговування та оплату комунальних послуг з управителем незалежно від членства в об`єднанні. Відмова від укладення договору, від оплати рахунків або несплата рахунків не допускається. Такі дії є порушенням прав інших членів об`єднання і підставою для звернення до суду про стягнення заборгованості зі плати по відповідних рахунках у примусовому порядку. Власники несуть відповідальність за своєчасність здійснення платежів на рахунок управителя незалежно від використання приміщень особисто чи надання належних їм приміщень в оренду, якщо інше не передбачено договором.

Колегія суддів вважає помилковим висновок суду першої інстанції про те, що дії позивачки в частині, зокрема, сплати платежів і внесків щодо діяльності відповідача протягом часу 2009 року до 2023 року, а потім оспорювання пунктів статуту відповідача, якими така сплата передбачена, свідчать про її суперечливу поведінку, оскільки матеріали справи не містять належних та допустимих доказів оплати ОСОБА_1 щомісячних внесків та інших платежів у вказаний період. Проте, такі доводи суду не впливають на правильність прийнятого рішення.

Щодо стягнення з позивача на користь відповідача витрат на оплату професійної правничої допомоги, колегія суддів враховує наступні обставини.

Однією з основних засад (принципів) господарського судочинства є відшкодування судових витрат сторони, на користь якої ухвалене судове рішення (пункт 12 частини 3 статті 2 Господарського процесуального кодексу України).

Метою впровадження цього принципу є забезпечення особі можливості ефективно захистити свої права в суді, ефективно захиститись у разі подання до неї необґрунтованого позову, а також стимулювання сторін до досудового вирішення спору.

Практична реалізація згаданого принципу в частині відшкодування витрат на професійну правничу допомогу відбувається в такі етапи:

1) попереднє визначення суми судових витрат на професійну правничу допомогу (стаття 124 Господарського процесуального кодексу України);

2) визначення розміру судових витрат на професійну правничу допомогу, що підлягають розподілу між сторонами (стаття 126 Господарського процесуального кодексу України): подання (1) заяви (клопотання) про відшкодування судових витрат на професійну правничу допомогу разом з (2) детальним описом робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, і здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги, та (3) доказами, що підтверджують здійснення робіт (наданих послуг) і розмір судових витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи; - зменшення суми судових витрат на професійну правничу допомогу, що підлягають розподілу.

3) розподіл судових витрат (стаття 129 Господарського процесуального кодексу України).

Згідно зі статтею 123 Господарського процесуального кодексу України судові витрати складаються із судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. Розмір судового збору, порядок його сплати, повернення і звільнення від сплати встановлюються законом. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати: на професійну правничу допомогу; пов`язані із залученням свідків, спеціалістів, перекладачів, експертів та проведенням експертизи; пов`язані з витребуванням доказів, проведенням огляду доказів за їх місцезнаходженням, забезпеченням доказів; пов`язані з вчиненням інших процесуальних дій, необхідних для розгляду справи або підготовки до її розгляду.

Відповідно до частин 1, 2 статті 126 Господарського процесуального кодексу України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи витрати на професійну правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на професійну правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу професійну правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначається згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.

Разом із тим розмір судових витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду, за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву. У разі неподання відповідних доказів протягом встановленого строку така заява залишається без розгляду (частина 8 статті 129 Господарського процесуального кодексу України).

Для визначення розміру витрат на професійну правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги (частина 3 статті 126 Господарського процесуального кодексу України).

Водночас, за змістом частини 4 статті 126 Господарського процесуального кодексу України розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.

У разі недотримання вимог частини 4 цієї статті суд може за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на професійну правничу допомогу адвоката, які підлягають розподілу між сторонами. Обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами (частина 5 статті 126 Господарського процесуального кодексу України).

У розумінні положень частини 5 статті 126 Господарського процесуального кодексу України зменшення суми судових витрат на професійну правничу допомогу, що підлягають розподілу, можливе виключно на підставі клопотання іншої сторони у разі, на її думку, недотримання вимог стосовно співмірності витрат із складністю відповідної роботи, її обсягом та часом, витраченим ним на виконання робіт. Суд, ураховуючи принципи диспозитивності та змагальності, не має права вирішувати питання про зменшення суми судових витрат на професійну правову допомогу, що підлягають розподілу, з власної ініціативи.

Суд апеляційної інстанції зазначає, що загальне правило розподілу судових витрат визначене в частині 4 статті 129 Господарського процесуального кодексу України. Разом із тим у частині 5 наведеної норми цього Кодексу визначено критерії, керуючись якими суд (за клопотанням сторони або з власної ініціативи) може відступити від вказаного загального правила при вирішенні питання про розподіл витрат на правову допомогу та не розподіляти такі витрати повністю або частково на сторону, не на користь якої ухвалено рішення, а натомість покласти їх на сторону, на користь якої ухвалено рішення.

Зокрема, відповідно до частини 5 статті 129 Господарського процесуального кодексу України під час вирішення питання про розподіл судових витрат суд враховує: 1) чи пов`язані ці витрати з розглядом справи; 2) чи є розмір таких витрат обґрунтованим та пропорційним до предмета спору, з урахуванням ціни позову, значення справи для сторін, у тому числі чи міг результат її вирішення вплинути на репутацію сторони або чи викликала справа публічний інтерес; 3) поведінку сторони під час розгляду справи, що призвела до затягування розгляду справи, зокрема, подання стороною явно необґрунтованих заяв і клопотань, безпідставне твердження або заперечення стороною певних обставин, які мають значення для справи, безпідставне завищення позивачем позовних вимог тощо; 4) дії сторони щодо досудового вирішення спору та щодо врегулювання спору мирним шляхом під час розгляду справи, стадію розгляду справи, на якій такі дії вчинялись.

При цьому на предмет відповідності зазначеним критеріям суд має оцінювати поведінку/дії/бездіяльність обох сторін при вирішенні питання про розподіл судових витрат.

Випадки, за яких суд може відступити від загального правила розподілу судових витрат, унормованого частиною 4 статті 129 Господарського процесуального кодексу України, визначені також положеннями частин 6, 7, 9 статті 129 Господарського процесуального кодексу України.

Таким чином, зважаючи на наведені положення законодавства, у разі недотримання вимог частини 4 статті 126 Господарського процесуального кодексу України суду надано право зменшити розмір витрат на професійну правничу допомогу адвоката, які підлягають розподілу між сторонами, лише за клопотанням іншої сторони.

При цьому обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, що підлягають розподілу між сторонами (частини 5, 6 статті 126 Господарського процесуального кодексу України).

Водночас під час вирішення питання про розподіл судових витрат господарський суд за наявності заперечення сторони проти розподілу витрат на адвоката або з власної ініціативи, керуючись критеріями, що визначені частинами 5-7, 9 статті 129 Господарського процесуального кодексу України, може не присуджувати стороні, на користь якої ухвалено судове рішення, всі її витрати на професійну правову допомогу.

У такому випадку суд, керуючись частинами 5-7, 9 статті 129 Господарського процесуального кодексу України, відмовляє стороні, на користь якої ухвалено рішення, у відшкодуванні понесених нею на правову допомогу витрат повністю або частково, та відповідно не покладає такі витрати повністю або частково на сторону, не на користь якої ухвалено рішення. При цьому в судовому рішенні суд повинен конкретно вказати, які саме витрати на правову допомогу не підлягають відшкодуванню повністю або частково, навести мотивацію такого рішення та правові підстави для його ухвалення. Зокрема, вирішуючи питання щодо розподілу судових витрат, господарський суд має враховувати, що розмір відшкодування судових витрат, не пов`язаних зі сплатою судового збору, не повинен бути непропорційним до предмета спору. У зв`язку з наведеним суд з урахуванням конкретних обставин, зокрема ціни позову, може обмежити такий розмір з огляду на розумну необхідність судових витрат для конкретної справи.

Зазначений правовий висновок викладений у постанові об`єднаної палати Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 03.10.2019 року у справі №922/445/19.

При визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін (пункт 107 постанови Великої Палати Верховного Суду від 16.11.2022 року у справ №922/1964/21).

З матеріалів справи вбачається, що відповідач у відзиві на позовну заяву повідомив, що попередній розрахунок суми судових витрат, які він очікує понести у зв`язку з розглядом цієї справи складає 20 000,00 грн.

На підтвердження витрат на правничу допомогу відповідачем надано копію договору про надання юридичних (правничої допомоги) від 01.11.2019 року, розрахунок щодо наданих послуг, акт про надані юридичні послуги від 30.06.2023 року, копію платіжної інструкції №2722 від 30.06.2023 року.

Судами встановлено, що 01.11.2019 року між відповідачем (замовник) та фізичною особою-підприємцем Курячим Андрієм Миколайовичем (виконавець) був укладений договір про надання юридичних (правничої допомоги) послуг (далі - договір), відповідно до п. 1.1 якого замовник доручає, а виконавець бере на себе зобов`язання надати в обсязі та на умовах, передбачених цим договором, за обумовлену плату юридичні (правничу допомогу) послуги.

Вартість послуг, відповідно до п. 2.1 договору, складає суму вартості всіх видів юридичних послуг, що вказується в щомісячних актах наданих послуг, які підписуються сторонами.

Цей договір набирає чинності з моменту його підписання сторонами або їх уповноваженими представниками і діє до повного виконання сторонами своїх зобов`язань за цим договором (п. 7.2 договору).

30.06.2023 року сторонами складено та підписано акт про надані юридичні послуги, згідно із яким відповідачу були надані юридичні послуги на загальну суму 20 000,00 грн., а саме:

- складання відзиву на позов у справі за позовом ОСОБА_1 про визнання недійсними пунктів статуту асоціації - вартістю 10 000,00 грн;

- складання проєкту заперечень на відповідь ОСОБА_1 - вартістю 10 000,00 грн.

Оплата послуг адвоката відповідачем підтверджується платіжною інструкцією №2722 від 30.06.2023 року на суму 20 000,00 грн.

Позивач заперечував проти задоволення вимог відповідача про покладення на позивача витрат відповідача на оплату професійної правової допомоги, оскільки ордер АЕ№1207213 від 19.06.2023 року виданий на підставі договору про надання правової допомоги №1 від 01.01.2019 року, в той час, як для відшкодування витрат відповідача на оплату правової допомоги відповідач подав до суду договір від 01.11.2019 року та акт наданих послуг за тим же договором.

Крім того, позивач стверджує, що витрати на оплату професійної правової допомоги можуть бути відшкодовані лише у випадку надання таких послуг адвокатом, однак в даному випадку послуги професійної правової допомоги відповідачу були надані фізичною особою-підприємцем.

При цьому вказані заперечення не містять посилань та мотивувань щодо зменшення заявленої відповідачем до стягнення суми витрат на правничу допомогу.

На думку колегії суддів судом першої інстанції обґрунтовано відхилено заперечення позивача проти стягнення з нього витрат відповідача на оплату професійної правової допомоги, оскільки відносини відповідача та його адвоката можуть бути врегульовані і декількома договорами, а доказів того, що надання правової допомоги шляхом складання відзиву та заперечень відбулося за нечинним чи недійсним договором, матеріали справи не містять.

Також колегія суддів зауважує, що така формальна підстава недоведеності заявником понесення фактичних витрат на професійну правничу допомогу адвоката Курячого А.М., як наявність технічної помилки (неточність) в зазначенні номера договору в ордері АЕ №1207213 від 19.06.2023 року, не відповідає принципу судового захисту. Наявність в окремому документі помилки чи неточності у його оформленні, не є підставою для висновку про відсутність понесення заявником витрат на професійну правничу допомогу адвоката, якщо з матеріалів справи вбачаються обставини фактичного надання такої правової допомоги, отже, певні недоліки в заповненні документів носять виключно оціночний характер.

Посилання позивача на зазначення в платіжній інструкції №2722 від 30.06.2023 року щодо здійснення оплати на користь ФОП Курячий А.С., не спростовує обставин щодо надання правової допомоги адвокатом Курячим А.С. та здійснення ним захисту прав та інтересів відповідача у суді першої інстанції.

Враховуючи викладене, здійснивши оцінку розміру судових витрат, понесених відповідачем на правничу допомогу у зв`язку з розглядом справи в суді першої інстанції, приймаючи до уваги обсяг виконаних робіт, з урахуванням положень наведених норм та зазначених фактичних обставин справи, ураховуючи критерій розумності розміру витрат, виходячи з конкретних обставин справи, суд першої інстанції дійшов обгрунтованого висновку про необхідність покладення на позивача судових витрат на професійну правничу допомогу у розмірі 10 000,00 грн., адже цей розмір судових витрат доведений, документально обґрунтований та відповідає критеріям реальності адвокатських витрат та розумності їхнього розміру.

З урахуванням наведеного, колегія суддів апеляційного господарського суду вважає, що суд першої інстанції повно з`ясував обставини справи і дав їм правильну юридичну оцінку. Порушень чи неправильного застосування норм матеріального чи процесуального права під час ухвалення рішення судом апеляційної інстанції не встановлено. В зв`язку з цим апеляційна скарга задоволенню не підлягає, а рішення суду першої інстанції має бути залишене без змін.

Відповідно до ст.129 Господарського процесуального кодексу України судові витрати по сплаті судового збору за подання апеляційної скарги покладаються на скаржника.

Керуючись ст.ст. 269, 275, 276, 281-283 Господарського процесуального кодексу України суд, -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу залишити без задоволення.

Рішення господарського суду Дніпропетровської області від 20.09.2023 року у справі №904/2607/23 залишити без змін.

Судові витрати по сплаті судового збору за розгляд апеляційної скарги покласти на апелянта.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку протягом двадцяти днів з дня складання повного судового рішення.

Постанова складена у повному обсязі 13.02.2024 року.

Головуючий суддя Т.А. Верхогляд

Суддя Ю.Б.Парусніков

Суддя В.Ф.Мороз