УХВАЛА

24 січня 2024 року

м. Київ

cправа № 904/2877/22

Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного господарського суду:

Берднік І. С. - головуючого, Зуєва В. А., Міщенка І. С.,

секретар судового засідання - Корнієнко О. В.,

за участю представників:

Південно-Східного міжрегіонального

управління Міністерства юстиції (м. Дніпро) - не з`явився,

Фізичної особи-підприємця

Василенко Альберта Миколайовича - не з`явився,

Павлоградсько-Юр`ївського відділу державної

виконавчої служби у Павлоградському районі

Дніпропетровської області Південно-Східного

міжрегіонального управління Міністерства юстиції - не з`явився,

розглянувши у відкритому судовому засіданні касаційну скаргу (із урахуванням нової редакції касаційної скарги) Південно-Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Дніпро)

на постанову Центрального апеляційного господарського суду від 23.10.2023 (у складі колегії суддів: Іванов О. Г. (головуючий), Парусніков Ю. Б., Коваль Л. А.)

у справі № 904/2877/22

за позовом Південно-Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Дніпро)

до Фізичної особи-підприємця Василенка Альберта Миколайовича,

за участю третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору - Павлоградсько-Юр`ївського відділу державної виконавчої служби у Павлоградському районі Дніпропетровської області Південно-Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції,

про визнання недійсним договору відповідального зберігання майна від 01.08.2016,

ВСТАНОВИВ:

У вересні 2022 року Південно-Східне міжрегіональне управління Міністерства юстиції (м. Дніпро) звернулося до Господарського суду Дніпропетровської області з позовом до Фізичної особи-підприємця Василенка Альберта Миколайовича (далі - ФОП Василенко А. М.) про визнання недійсним договору відповідального зберігання майна від 01.08.2016, укладеного між Павлоградським міськрайонним відділом державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Дніпропетровській області (далі - Павлоградський міськрайонний ВДВС) та Суб`єктом підприємницької діяльності Василенком А. М. (далі - СПД Василенко А. М.)

Позовні вимоги обґрунтовано тим, що оспорюваний правочин укладено без погодження з Головним територіальним управлінням юстиції у Дніпропетровській області як розпорядником бюджетних коштів, що здійснює матеріальне забезпечення відділу, а також підписано (з боку Павлоградського міськрайонного ВДВС) неуповноваженою на це особою. Крім того, позивач посилається на те, що оспорюваний договір не містить такої істотної умови як ціна. За таких обставин позивач вважає, що договір відповідального зберігання майна від 01.08.2016 підлягає визнанню недійсним відповідно до положень статей 203, 215 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України).

Ухвалою Господарського суду Дніпропетровської області від 12.09.2022 залучено до участі у справі як третю особу, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору - Павлоградське міськрайонне ВДВС (правонаступником якого є Павлоградсько-Юр`ївський відділ державної виконавчої служби у Павлоградському районі Дніпропетровської області Південно-Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (далі - Павлоградсько-Юр`ївський ВДВС )).

Рішенням Господарського суду Дніпропетровської області від 23.02.2023 позов задоволено повністю. Визнано недійсним договір відповідального зберігання майна від 01.08.2016, укладений між Павлоградським міськрайонним ВДВС та СПД Василенком А. М.

Постановою Центрального апеляційного господарського суду від 23.10.2023 рішення Господарського суду Дніпропетровської області від 23.02.2023 скасовано. Прийнято нове рішення, яким у задоволенні позову відмовлено.

Не погоджуючись з висновками суду апеляційної інстанції, у листопаді 2023 року Південно-Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Дніпро) подало до Верховного Суду касаційну скаргу, у якій, посилаючись на неправильне застосування судами попередніх інстанцій норм матеріального права, порушення норм процесуального права та наявність випадку, передбаченого пунктом 1 частини 2 статті 287 Господарського процесуального кодексу України (далі - ГПК України), просить постанову Центрального апеляційного господарського суду від 23.10.2023 скасувати, а рішення Господарського суду Дніпропетровської області від 23.02.2023 залишити в силі .

Ухвалою Верховного Суду у складі колегії суддів Касаційного господарського суду від 21.12.2023 відкрито касаційне провадження у справі № 904/2877/22 за касаційною скаргою Південно-Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Дніпро) на постанову Центрального апеляційного господарського суду від 23.10.2023 з підстави, передбаченої пунктом 1 частини 2 статті 287 ГПК України; касаційну скаргу призначено до розгляду у відкритому судовому засіданні на 24.01.2024.

Південно-Східне міжрегіональне управління Міністерства юстиції (м. Дніпро), ФОП Василенко А. М. та Павлоградсько-Юр`ївський ВДВС у судове засідання своїх представників не направили.

Відповідно до частини 1 статті 301 ГПК України у суді касаційної інстанції скарга розглядається за правилами розгляду справи судом першої інстанції в порядку спрощеного позовного провадження з урахуванням положень статті 300 цього Кодексу.

Наслідки неявки в судове засідання учасника справи визначено у статті 202 ГПК України.

Так, за змістом частини 1 і пункту 1 частини 2 статті 202 ГПК України неявка у судове засідання будь-якого учасника справи за умови, що його належним чином повідомлено про дату, час і місце цього засідання, не перешкоджає розгляду справи по суті, крім випадків, визначених цією статтею. Суд відкладає розгляд справи в судовому засіданні в межах встановленого цим Кодексом строку з підстав, зокрема неявки в судове засідання учасника справи, щодо якого немає відомостей про направлення йому ухвали з повідомленням про дату, час і місце судового засідання.

Крім того, Південно-Східне міжрегіональне управління Міністерства юстиції (м. Дніпро) як особа, яка подала касаційну скаргу, має цікавитись про стан її розгляду у суді касаційної інстанції.

Ураховуючи положення статті 202 ГПК України, наявність відомостей про направлення зазначеним учасникам справи ухвали з повідомленням про дату, час і місце судового засідання, що підтверджено матеріалами справи, та те, що зазначені учасники справи не звертались до суду з будь-якими заявами щодо розгляду справи, явка учасників справи не визнавалася судом обов`язковою, а участь у засіданні суду є правом, а не обов`язком учасника справи, Верховний Суд дійшов висновку про можливість розгляду касаційної скарги по суті за відсутності представників зазначених учасників справи.

Заслухавши суддю-доповідача, дослідивши наведені у касаційній скарзі доводи та заперечення проти неї, перевіривши матеріали справи, Верховний Суд дійшов таких висновків.

Як встановлено судами попередніх інстанцій, на примусовому виконанні у ДВС Південно-Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Дніпро) перебуває зведене виконавче провадження № 51103579 від 31.03.2016 про стягнення боргу з ОСОБА_1 на користь держави в особі Західно-Донбаської ОДПІ ГУ ДФС у Дніпропетровській області, на користь ПАТ «Банк «Фінанси та Кредит» та боргу з виплати аліментів на утримання дитини на користь ОСОБА_2

20.07.2016 державним виконавцем Павлоградського міськрайонного ВДВС було виявлено майно, що належить боржникові ОСОБА_1 , яке знаходилося в торговельному залі магазину «Ковровий дім» за адресою: вул. Горького, 164, м. Павлоград.

21.07.2016 державним виконавцем Павлоградського міськрайонного ВДВС було складено акт опису й арешту виявленого майна боржника.

Описане майно було передано на відповідальне зберігання Василенку А. М. , про що зазначено в акті опису й арешту майна боржника, з відміткою про роз`яснення зберігачеві майна обов`язків зі збереження майна, попередження про кримінальну та іншу відповідальність, встановлену законодавством за його розтрату, відчуження, приховування, підміну, пошкодження, знищення або інші незаконні дії з майном.

01.08.2016 між СПД Василенком А. М. (зберігач) та Павлоградським міськрайонним ВДВС (поклажодавець) було укладено договір відповідального зберігання майна, відповідно до умов якого в порядку та на умовах, визначених цим договором, поклажодавець передає, а зберігач приймає на відповідальне зберігання протягом строку цього договору майно, що визначене у акті приймання передачі майна, що є невід`ємною частиною цього договору.

Приймання майна на відповідальне зберігання та повернення його з відповідального зберігання здійснюється сторонами за актами приймання-передачі, які є невід`ємною частиною цього договору (пункт 1.3 договору).

Перелік майна, яке передається на відповідальне зберігання згідно з цим договором, його кількість, вартість та комплексність визначаються сторонами у актах приймання-передачі (пункт 1.4 договору).

Розмір плати за зберігання майна визначається в акті прийому-передачі та підлягає сплаті на користь зберігача шляхом перерахування в безготівковій формі на поточний рахунок протягом 10 днів після повернення майна з відповідального зберігання (пункт 4.1 договору).

Пунктами 5.1 - 5.3 договору передбачено, що у випадку порушення зобов`язань, що виникають з цього договору, сторони несуть відповідальність, визначену чинним в Україні законодавством. Сторона вважається невинуватою і не несе відповідальності за порушення договору, якщо вона доведе, що вжила всіх залежних від неї заходів щодо належного виконання цього договору. Зберігач несе відповідальність за збереження і цілісність майна з моменту передання майна на зберігання і до моменту його повернення поклажодавцеві. У випадку втрати (нестачі) або пошкодження майна, яке передане на зберігання, або його частини, зберігач повинен за свій рахунок відшкодувати поклажодавцеві завдану шкоду.

Договір вважається укладеним і набирає чинності з моменту його підписання сторонами та скріплення печатками сторін (пункт 7.1 договору).

Строк цього договору починає свій перебіг у момент, визначений у пункті 7.1 цього договору, та подовжується автоматично за відсутності письмової відмови сторін (пункт 7.2 договору).

Згідно з актом приймання-передачі майна до договору відповідального зберігання майна від 01.08.2016 № 01 Павлоградським міськрайонним ВДВС було передано, а відповідачем прийнято на відповідальне зберігання 134 найменувань товарів (майна).

Відповідно до пункту 3 цього акту, плата за зберігання майна становить 1 333,00 грн за календарний день. Оплата здійснюється протягом 10 днів після повернення майна з відповідального зберігання.

У подальшому відповідач заявою від 14.02.2018 повідомив Павлоградське міськрайонне ВДВС про неможливість надалі виконувати обов`язки відповідального зберігача та зберігати описане й арештоване майно боржника ОСОБА_1 , згідно з актом опису та арешту майна боржника від 21.07.2016.

Постановою про передачу майна на зберігання іншому зберігачу від 16.02.2018 державним виконавцем Павлоградського міськрайонного ВДВС при примусовому виконання зведеного виконавчого провадження № 51103579 було призначено відповідальним зберігачем та повідомлено про кримінальну відповідальність ОСОБА_4

20.02.2018 відповідачем було передано арештоване майно на відповідальне зберігання ОСОБА_4 , про що складено акт № 02.

Судами попередніх інстанцій також установлено, що 10.01.2019 відповідач звернувся до Павлоградського міськрайонного ВДВС з вимогою сплатити заборгованість по оплаті за зберігання майна відповідно до договору відповідального зберігання майна від 01.08.2016 у розмірі 758 477,00 грн у строк до 01.02.2019.

Павлоградське міськрайонне ВДВС у відповідь на зазначене звернення повідомило відповідача, що повноваження відповідача як зберігача майна, припинені з дня винесення постанови про передачу майна на зберігання іншому зберігачу від 16.02.2018. Витрати за зберігання арештованого майна боржника за зведеним виконавчим провадженням № 51103579 нараховуються за період з 21.07.2016 по 19.02.2018 включно, оскільки фактично передачу такого майна було здійснено новому зберігачу 20.02.2018. Витрати за зберігання описаного майна боржника є додатковими витратами виконавчого провадження, які підлягають розподіленню відповідно до пункту 2 частини 1 статті 45 Закону України «Про виконавче провадження».

В подальшому рішенням Господарського суду Дніпропетровської області від 27.09.2021 у справі № 904/4003/21 позов ФОП Василенка А. М. до Павлоградського міськрайонного ВДВС та Державної казначейської служби України про солідарне стягнення з відповідачів шляхом списання коштів з Єдиного казначейського рахунку України на відшкодування заборгованості за договором відповідального зберігання майна від 01.08.2016 у розмірі 758 477,00 грн, 3% річних у розмірі 49 218,05 грн, інфляційних втрат у розмірі 82 598,15 грн задоволено частково. Стягнуто з Павлоградського міськрайонного ВДВС заборгованість за договором відповідального зберігання майна від 01.08.2016 у розмірі 758 477,00 грн, 3% річних у розмірі 49 218,05 грн, інфляційні втрати у розмірі 82 598,15 грн. У задоволенні позовних вимог до Державної казначейської служби України відмовлено.

Листом від 24.02.2022 № 07-32-06/2789 Головне управління Державної казначейської служби України у Дніпропетровській області повідомило позивача про надходження заяви ФОП Василенка А. М. на виконання наказу Господарського суду Дніпропетровської області від 27.10.2021 по справі № 904/4003/21 про стягнення на його користь заборгованості за договором відповідального зберігання майна від 01.08.2016.

Південно-Східне міжрегіональне управління Міністерства юстиції (м. Дніпро) звернулось до Центрального апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою на рішення Господарського суду Дніпропетровської області від 27.09.2021 у справі № 904/4003/21.

Ухвалою Центрального апеляційного господарського суду від 19.05.2022 апеляційне провадження за апеляційною скаргою Південно-Східного міжрегіонального Управління Міністерства юстиції (м. Дніпро) на рішення Господарського суду Дніпропетровської області від 27.09.2021 у справі № 904/4003/21 закрито на підставі пункту 3 частини 1 статті 264 ГПК України.

Постановою Верховного Суду від 12.07.2022 ухвалу Центрального апеляційного господарського суду від 19.05.2022 скасовано, а справу № 904/4003/21 передано до суду апеляційної інстанції для продовження апеляційного розгляду.

Ухвалою Центрального апеляційного господарського суду від 19.10.2022 (з урахуванням виправлення описки ухвалою від 31.10.2022) прийнято відмову ФОП Василенка А. М. від позову; визнано нечинним рішення Господарського суду Дніпропетровської області від 27.09.2021; провадження у справі № 904/4003/21 закрито на підставі пункту 4 частини 1 статті 231 ГПК України.

Предметом розгляду у справі № 904/2877/22, що розглядається, є позовні вимоги Південно-Східного міжрегіонального Управління Міністерства юстиції (м. Дніпро) про визнання недійсним договору відповідального зберігання майна від 01.08.2016, укладеного між Павлоградським міськрайонним ВДВС та СПД Василенком А. М.

Суд першої інстанції, встановивши порушення прав позивача оспорюваним договором та його укладення Павлоградським міськрайонним ВДВС з перевищенням повноважень без погодження з Головним територіальним управлінням юстиції у Дніпропетровській області, тобто з порушенням вимог статті 48 Бюджетного кодексу України (далі - БК України) та статті 203 ЦК України, задовільнив позов та визнав оспорюваний договір недійсним. При цьому, встановивши, що позов подано у межах позовної даності, дійшов висновку про відсутність підстав для її застосування.

Скасовуючи рішення суду першої інстанції про задоволення позовних вимог та приймаючи нове рішення, суд апеляційної інстанції погодився з висновками суду першої інстанції про наявність підстав для захисту прав позивача та укладення оспорюваного договору з порушенням положень законодавства, разом з тим застосувавши приписи статті 1 Першого протоколу Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод та встановивши порушення Павлоградським міськрайонним ВДВС принципу належного урядування, дійшов висновку про відсутність підстав для задоволення позову.

У поданій касаційній скарзі Південно-Східне міжрегіональне управління Міністерства юстиції (м. Дніпро) на обґрунтування підстави касаційного оскарження судового рішення, передбаченої пунктом 1 частини 2 статті 287 ГПК України, послалось на неправильне застосування судом апеляційної інстанції при вирішенні спору положень статті 48 БК України та статті 203 ЦК України без урахування висновків щодо застосування цих норм права, викладених у постанові Верховного Суду від 18.03.20201 у справі № 916/325/20 та постанові Вищого господарського суду України від 10.11.2011 у справі № 9/213/10.

Відповідно до частини 1 статті 300 ГПК України, переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, та на підставі встановлених фактичних обставин справи перевіряє правильність застосування судом першої чи апеляційної інстанції норм матеріального і процесуального права.

Частиною 2 статті 6 та частиною 2 статті 19 Конституції України визначено, що органи законодавчої, виконавчої та судової влади здійснюють свої повноваження у встановлених цією Конституцією межах і відповідно до законів України та зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Згідно з пунктом 8 частини 2 статті 129 Конституції України однією з основних засад судочинства є забезпечення права на апеляційний перегляд справи та у визначених законом випадках - на касаційне оскарження судового рішення.

Питання права касаційного оскарження урегульовано статтею 287 ГПК України, частиною 2 якої встановлено підстави касаційного оскарження судових рішень виключно у випадках, визначених цією процесуальною нормою.

Такі процесуальні обмеження щодо касаційного оскарження судових рішень не суперечать положенням Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція), яка відповідно до частини 1 статті 19 Конституції України застосовується судами України як частина національного законодавства, і відповідають практиці Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ), яка згідно зі статтею 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» застосовується судами як джерело права.

Відповідно до практики ЄСПЛ право на суд, одним з аспектів якого є право доступу до суду, не є абсолютним і може підлягати обмеженням, зокрема щодо умов прийнятності скарг, оскільки право на доступ до суду за своєю природою потребує регулювання державою. Отже, кожна держава встановлює правила судової процедури, зокрема й процесуальні заборони та обмеження, зміст яких - не допустити безладного перебігу судового процесу (рішення ЄСПЛ від 20.05.2010 у справі «Пелевін проти України»).

Умови прийнятності касаційної скарги, за змістом норм законодавства, можуть бути більш суворими, ніж для звичайної заяви. Зважаючи на особливий статус суду касаційної інстанції, процесуальні процедури у суді можуть бути більш формальними, особливо, якщо провадження здійснюється судом після їх розгляду судом першої, а потім судом апеляційної інстанції (рішення у справах: «Levages Prestations Services v. France» від 23.10.1996; «Brualla Gomes de la Torre v. Spain» від 19.12.1997).

У рішенні ЄСПЛ у справі «Гарсія Манібардо проти Іспанії» від 15.02.2000 зазначалося, що спосіб, у який стаття 6 Конвенції застосовується до апеляційних та касаційних судів, має залежати від особливостей процесуального характеру, а також до уваги мають бути взяті норми внутрішнього законодавства та роль касаційних судів у них (рішення від 02.03.1987 у справі «Monnel and Morris v. the United Kingdom», серія A, N 115, с. 22, п.56, а також рішення від 29.10.1996 у справі «Helmers v. Sweden», серія A, N 212-A, с.15, п.31).

Право на касаційне оскарження не є безумовним, а тому встановлення законодавцем процесуальних фільтрів доступу до касаційного суду не є обмеженням в отриманні судового захисту, оскільки це викликано виключно особливим статусом Верховного Суду, розгляд скарг яким покликаний забезпечувати сталість та єдність судової практики, а не можливість проведення «розгляду заради розгляду». При цьому процесуальні обмеження зазвичай вводяться для забезпечення ефективності судочинства, а право на доступ до правосуддя, як відомо, не є абсолютним правом, і певні обмеження встановлюються законом з урахуванням потреб держави, суспільства чи окремих осіб (наведену правову позицію викладено в ухвалі об`єднаної палати Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 27.11.2018 у справі № 910/4647/18).

Однією з підстав касаційного оскарження судових рішень відповідно до пункту 1 частини 2 статті 287 ГПК України є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права у випадку, якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку.

При цьому, необхідно зазначити, що оскарження судових рішень з підстави, передбаченої у пункті 1 частини 2 статті 287 ГПК України, можливе за наявності таких складових: неоднакове застосування одних і тих самих норм матеріального права апеляційним судом у справі, в якій подано касаційну скаргу, та у постанові Верховного Суду, яка містить висновок щодо застосування цієї ж норми права у подібних правовідносинах; ухвалення різних за змістом судових рішень у справі, в якій подано касаційну скаргу, та у справі, в якій винесено постанову Верховного Суду; спірні питання виникли у подібних правовідносинах.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 12.10.2021 у справі № 233/2021/19 зазначено, що на предмет подібності слід оцінювати саме ті правовідносини, які є спірними у порівнюваних ситуаціях. Встановивши учасників спірних правовідносин, об`єкт спору (які можуть не відповідати складу сторін справи та предмету позову) і зміст цих відносин (права й обов`язки сторін спору), суд має визначити, чи є певні спільні риси між спірними правовідносинами насамперед за їхнім змістом. А якщо правове регулювання цих відносин залежить від складу їх учасників або об`єкта, з приводу якого вони вступають у правовідносини, то у такому разі подібність слід також визначати за суб`єктним і об`єктним критеріями відповідно. Для встановлення подібності спірних правовідносин у порівнюваних ситуаціях суб`єктний склад цих відносин, предмети, підстави позовів і відповідне правове регулювання не обов`язково мають бути тотожними, тобто однаковими. Відсутність такої подібності зумовлює закриття касаційного провадження.

У справі № 916/325/20 (постанова від 18.03.2021), на яку посилається скаржник у касаційній скарзі, за позовом про визнання недійсним договору надання послуг з ремонту генератора та пускорегулювального реостату, Верховний Суд, скасовуючи рішення суду першої інстанції про відмову у задоволенні позову, постанову суду апеляційної інстанції про задоволення позову та направляючи справу на новий розгляд до суду першої інстанції виходив із того, що при вирішенні спору про визнання недійсним договору з підстав його укладення представником юридичної особи з перевищенням повноважень, судами попередніх інстанцій не враховано приписи статей 92, 237-239, 241 ЦК України та не встановлено обставин, які б свідчили, що відповідач, укладаючи оспорюваний договір, діяв недобросовісно або нерозумно. При цьому, суд апеляційної інстанції, задовольняючи позов, також не зазначив, які саме права (інтереси) позивача були порушені, не визнані чи оспорюються та в який спосіб відбувається таке порушення; не аргументував наявності реальності (дійсності) порушення прав та інтересів позивача у цьому випадку; а також залишив поза увагою правові наслідки задоволення позову.

У справі № 904/2877/22, що розглядається, суд апеляційної інстанції, встановивши порушення прав позивача оспорюваним договором та його укладення Павлоградським міськрайонним ВДВС з перевищенням повноважень - без погодження з Головним територіальним управлінням юстиції у Дніпропетровській області, тобто з порушенням вимог статті 48 БК України та статті 203 ЦК України, застосував приписи статі 1 Першого протоколу Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод та встановивши відсутність 3 критеріїв для втручання у право відповідача на мирне володіння майном, а також порушення Павлоградським міськрайонним ВДВС принципу належного урядування, дійшов висновку про відсутність підстав для задоволення позову.

Отже, аналіз висновків, зроблених у оскаржуваному судовому рішенні у справі № 904/2877/22, у якій подано касаційну скаргу, не свідчить про їх невідповідність висновкам, викладеним у постанові Верховного Суду від 18.03.2021 у справі № 916/325/20, на яку посилається скаржник у касаційній скарзі, оскільки правовідносини у зазначеній справі та у справі, що розглядається, не є подібними, враховуючи відмінні фактичні обставини та правове регулювання спірних правовідносин.

Крім того, Верховний Суд не бере до уваги посилання скаржника на неврахування судом апеляційної інстанції правової позиції, наведеної у постанові Вищого господарського суду України від 10.11.2011 у справі № 9/213/10, оскільки за змістом частини 4 статті 236 ГПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд має враховувати висновки щодо застосування норм права, викладені саме у постановах Верховного Суду, тоді як постанови Вищого господарського суду України не є джерелом правозастосовчої практики та не є обов`язковими для врахування при застосуванні судами норм права у розумінні цієї правової норми (аналогічний висновок викладено у постановах Верховного Суду від 03.03.2020 у справі № 916/806/19, від 10.06.2020 у справі № 914/2259/17).

Відповідно до пункту 5 частини 1 статті 296 ГПК України суд касаційної інстанції закриває касаційне провадження, якщо після відкриття касаційного провадження на підставі пункту 1 частини другої статті 287 цього Кодексу судом встановлено, що висновок щодо застосування норми права, який викладений у постанові Верховного Суду та на який посилався скаржник у касаційній скарзі, стосується правовідносин, які не є подібними.

З урахуванням наведеного суд касаційної інстанції дійшов висновку про необхідність закриття касаційного провадження з підстави, передбаченої пунктом 5 частини 1 статті 296 ГПК України.

Керуючись статтями 234, 235, 296 Господарського процесуального кодексу України, Верховний Суд

УХВАЛИВ:

Закрити касаційне провадження за касаційною скаргою Південно-Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Дніпро) на постанову Центрального апеляційного господарського суду від 23.10.2023 у справі № 904/2877/22.

Ухвала набирає законної сили негайно після її оголошення і оскарженню не підлягає.

Головуючий суддя І. С. Берднік

Судді: В. А. Зуєв

І. С. Міщенко