ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ВІННИЦЬКОЇ ОБЛАСТІ
___________________________________________________________________________
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"30" січня 2024 р. Cправа № 902/1170/23

Господарський суд Вінницької області у складі судді Шамшуріної Марії Вікторівни

за участю секретаря судового засідання Данелюк Х.О.

розглянувши у відкритому судовому засіданні у порядку загального позовного провадження матеріали справи

за позовом Керівника Немирівської окружної прокуратури (24000, Вінницька обл., місто Немирів, вулиця Шевченка, будинок 23, ідентифікаційний код юридичної особи 02909909)

в інтересах держави в особі:

позивача - Вороновицької селищної ради Вінницького району Вінницької області (23252, Вінницька область, Вінницький район, селище міського типу Вороновиця, вулиця Козацький Шлях, будинок 60, ідентифікаційний код юридичної особи 04326069)

до відповідача - Фізичної особи - підприємця Бойка Павла Петровича ( АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_1 )

третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору на стороні відповідача Товариство з обмеженою відповідальністю "Арка-Агро", 23332, Вінницька обл., Тиврівський р-н, село Тростянець, вулиця Жовтнева, будинок 67, ідентифікаційний код юридичної особи 36305700

про розірвання договору оренди та повернення земельної ділянки

за участю:

прокурора - Кравчук О.Л., Онищук О.А., згідно посвідчень

представник позивача - не з`явився

відповідача - ФОП Бойко П.П., згідно паспорта

представника третьої особи - Бойко П.П., керівник

В С Т А Н О В И В:

До Господарського суду Вінницької області 07.09.2023 року надійшла позовна заява № 54-3708-23 від 05.09.2023 (вх. № 1182/23 від 07.09.2023) керівника Немирівської окружної прокуратури в інтересах держави в особі Вороновицької селищної ради Вінницького району Вінницької області до Фізичної особи - підприємця Бойка Павла Петровича, у якій прокурор просить:

- розірвати договір оренди земельної ділянки № 86/2 від 15.08.2007, укладений між Тиврівською районною державною адміністрацією та фізичною особою-підприємцем Бойком Павлом Петровичем;

- зобов`язати фізичну особу-підприємця Бойко Павла Петровича повернути Вороновицькій селищній раді Вінницького району Вінницької області земельну ділянку з кадастровим номером :01:003:0058 площею 11,7789 га, передану в оренду на підставі договору оренди земельної ділянки № 86/2 від 15.08.2007, шляхом підписання акту приймання-передачі з Вороновицькою селищною радою.

Згідно протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 07.09.2023 справу розподілено судді Шамшуріній М.В.

Ухвалою від 12.09.2023 судом відкрито провадження у справі № 902/1170/23 за правилами загального позовного провадження із призначенням підготовчого засідання у справі на 12.10.2023 об 11:00 год.

29.09.2023 до суду від прокурора надійшов супровідний лист № 54-4105вих-23 від 29.09.2023 (вх. № 01-34/9193/23 від 29.09.2023) з доказами отримання позивачем листа № 54-3705-23 від 05.09.2023 року.

У судовому засіданні 12.10.2023 суд без виходу до нарадчої кімнати постановив ухвалу про відкладення підготовчого засідання у справі № 902/1170/23 на 07.11.2023 о 14:00 год., яку занесено до протоколу судового засідання.

06.11.2023 на електронну адресу та 07.11.2023 на поштову адресу суду від позивача надійшла заява № б/н від 07.11.2023 (вх. № 01-34/10526/23) у якій позивач зазначив про підтримання ним позовних вимог та клопотав про розгляд справи без участі позивача.

У судовому засіданні 07.11.2023 відповідач подав клопотання № б/н від 07.11.2023 у якому зазначив про погашення ним заборгованості з орендної плати за договором оренди земельної ділянки № 86/2 від 15.08.2007 та надав докази сплати вказаної заборгованості.

У судовому засіданні 07.11.2023 суд постановив ухвалу про продовження строку підготовчого провадження на 30 днів та про відкладення підготовчого засідання у справі № 902/1170/23 на 28.11.2023 о 10:30 год., яку занесено до протоколу судового засідання.

27.11.2023 на електронну адресу суду від прокурора надійшли письмові пояснення № 54-4865вих-23 від 24.11.2023 (вх. № 01-34/11322/23 від 27.11.2023). Ідентичні пояснення у паперовому варіанті надійшли до суду 28.11.2023 (вх. № 01-34/11354/23).

У судовому засіданні 28.11.2023 суд постановив ухвалу про залучення до участі у справі № 902/1110/23 у якості третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору на стороні відповідача Товариство з обмеженою відповідальністю "Арка-Агро" (23332, Вінницька обл., Тиврівський р-н, село Тростянець, вулиця Жовтнева, будинок 67, ідентифікаційний код юридичної особи 36305700) та про відкладення підготовчого засідання у справі № 902/1170/23 на 12.12.2023 о 12:30 год., які занесено до протоколу судового засідання.

04.12.2023 до суду від відповідача надійшов відзив на позовну заяву № б/н від 01.12.2023 (вх. № 01-37/47/23 від 04.12.2023) у якому відповідач надав пояснення щодо позовних вимог та клопотав про відстрочення виконання рішення до 31.10.2024 року.

12.12.2023 до суду від прокурора надійшла відповідь на відзив (вх. № 01-34/11920/23 від 12.12.2023).

12.12.2023 до суду від позивача надійшли письмові пояснення № б/н від 07.11.2023 (вх. № 01-34/11923/23 від 12.12.2023).

У судовому засіданні 12.12.2023 суд постановив ухвалу про оголошення перерви у підготовчому засіданні у справі № 902/1170/23 на 28.12.2023 о 14:00 год., яку занесено до протоколу судового засідання.

21.12.2023 на електронну адресу та 27.12.2023 на поштову адресу суду надійшла заява № 54-5221/23 від 20.12.2023 (вх. № 01-34/12266/23, вх. № 01-34/12434/23) про надання додаткових доказів.

Ухвалою від 28.12.2023 судом закрито підготовче провадження у справі № 902/1170/23, призначено справу № 902/1170/23 до судового розгляду по суті у судовому засіданні 30.01.2024 року о 14:00 год.

25.01.2024 до суду від прокурора на електронну адресу (вх. № 01-34/902/24) та 29.01.2024 - на поштову адресу суду (вх. № 01-34/1002/24) надійшли пояснення по справі щодо клопотання відповідача про відстрочення виконання рішення суду.

На визначену судом дату у судове засідання з`явився прокурор, відповідач та представник третьої особи. Позивач не з`явився, про дату, час та місце розгляду справи повідомлений ухвалою суду від 28.12.2023, яку було надіслано позивачу на адресу його місцезнаходження згідно відомостей з Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань та отримано останнім 04.01.2024, про що свідчить відповідне повідомлення про вручення поштового відправлення.

Згідно пункту 1 частини 6 статті 242 Господарського процесуального кодексу України (далі - ГПК України) України днем вручення судового рішення є день вручення судового рішення під розписку.

Частиною 1 статті 202 ГПК України визначено, що неявка у судове засідання будь-якого учасника справи за умови, що його належним чином повідомлено про дату, час і місце цього засідання, не перешкоджає розгляду справи по суті, крім випадків, визначених цією статтею.

Згідно пункту 1 частини 3 статті 202 ГПК України якщо учасник справи або його представник були належним чином повідомлені про судове засідання, суд розглядає справу за відсутності такого учасника справи у разі неявки в судове засідання учасника справи (його представника) без поважних причин або без повідомлення причин неявки.

Судом враховано заяву позивача від 07.11.2023 про розгляд справи за відсутності представника позивача.

Приймаючи до уваги, що учасників справи було належним чином повідомлено про судове засідання у справі та на засадах відкритості і гласності судового процесу учасникам справи створено всі необхідні умови для захисту їх прав та охоронюваних законом інтересів, а позивач не скористався наданим йому правом участі у розгляді справи і його неявка у судове засідання не є перешкодою для розгляду справи, суд дійшов висновку про можливість розгляду справи за відсутності представника позивача.

У судовому засіданні з розгляду справи по суті прокурор підтримав позовні вимоги у повному обсязі та просив їх задовольнити.

Позивач у поданій до суду 07.11.2023 заяві зазначив про підтримання ним позовних вимог у повному обсязі.

Відповідач підтримав позицію викладену у відзиві на позовну заяву та просив відстрочити виконання рішення суду до 31.10.2024 року з підстав викладених у відзиві.

Представник третьої особи підтримав позицію відповідача.

За наслідками розгляду справи, у судовому засіданні суд оголосив про вихід до нарадчої кімнати для ухвалення рішення у справі та орієнтовний час повернення.

Після виходу з нарадчої кімнати, судом проголошено вступну та резолютивну частини рішення.

Суть спору:

Керівник Немирівської окружної прокуратури звернувся до Господарського суду Вінницької області з позовом в інтересах держави в особі Вороновицької селищної ради Вінницького району Вінницької області до фізичної особи - підприємця Бойка Павла Петровича про розірвання договору оренди земельної ділянки № 86/2 від 15.08.2007, укладеного між Тиврівською районною державною адміністрацією та фізичною особою-підприємцем Бойком Павлом Петровичем та зобов`язання фізичної особи-підприємця Бойко Павла Петровича повернути Вороновицькій селищній раді Вінницького району Вінницької області земельну ділянку з кадастровим номером :01:003:0058 площею 11,7789 га, передану в оренду на підставі договору оренди земельної ділянки № 86/2 від 15.08.2007 шляхом підписання акту приймання-передачі з Вороновицькою селищною радою.

В обґрунтування фактичних та правових підстав позову прокурор посилається на те, що 15.08.2007 року між Тиврівською районною державною адміністрацією та фізичною особою - підприємцем Бойко Павлом Петровичем укладено договір оренди земельної ділянки №86/2, відповідно до якого орендодавець надає, а орендар приймає у строкове платне користування земельну ділянку водного фонду ставок «Бобриків» площею 11,7789 га, розташований на час укладення договору за межами населеного пункту на території Тростянецької сільської ради (на даний час територія Вороновицької селищної ради).

Під час проведення інвентаризації земель, спірній земельній ділянці присвоєно кадастровий номер :01:003:0058.

Пунктом 9 вказаного договору визначено, що орендна плата вноситься орендарем у формі та розмірі: під водою - 8,5969 га 150 грн за 1 га, що становить 1289,54 грн; під гідротехнічними спорудами - 0,3442 га 1500 грн за га, що становить 516,3 грн; під болотом - 0,4890 га 50 грн за га, що становить 24,5 грн; під господарськими шляхами та прогонами - 0,0199 га 50 грн за га, що становить 1 грн; під пасовищем - 1,1666 га 50 грн за га, що становить 58,12 грн; під сіножаттями - 1,1623 га 50 грн за 1 га, що становить 58,33 грн.

Загальна сума орендної плати становить 1947,74 грн. на рік.

Згідно з п. 11 вказаного договору орендна плата вноситься щомісячно, до 15 числа поточного місяця.

Станом на 09.05.2023 згідно бази даних ІС «Податковий блок» у фізичної особи-підприємця Бойко П.П. обліковується заборгованість по орендній платі за землю у сумі 36 134,77 грн. Орендна плата за землю за період 2020-2023 роки не сплачувалась, тобто орендарем не сплачено орендну плату упродовж останніх 3-х років або більш ніж на 29 періодів сплати.

Прокурор зазначив, що систематичні порушення відповідачем взятого на себе обов`язку щодо своєчасного внесення орендної плати є підставою для дострокового розірвання договору оренди та повернення земельної ділянки.

Відповідач у відзиві на позовну заяву зазначив, що у 2010 році внаслідок повені було зруйновано гідроспоруду ставу. Не маючи коштів на ремонт гідроспоруди, відповідач передав вищезазначену земельну ділянку водного фонду в суборенду ТОВ «АРКА-АГРО» строком на 13 років згідно договору суборенди земельної ділянки від 01.12.2011 року б/н., зареєстрованого у відділі Держкомзему Тиврівського району 29.12.2011 року за № 01759. Зазначене товариство за власні кошти здійснило ремонт греблі та користувалось ставком до 2019 року включно.

З весни 2020 року, внаслідок відмови ТОВ «АРКА-АГРО» від користування ставком, відповідач самостійно здійснює користування ставком.

Відповідач зазначив, що у період 2020-2023 роки спуск ставка не проводився, вилов риби не здійснювався, тому і була допущена заборгованість зі сплати орендних платежів. 28 жовтня 2023 року відповідач повністю погасив заборгованість з орендної плати за земельну ділянку водного фонду в сумі 36 134, 77 гривень.

У відзиві на позов відповідач повідомив про визнання позовних вимог та просив відстрочити виконання рішення суду до 31 жовтня 2024 року.

У відповіді на відзив прокурор зазначив, що доводи відповідача про відстрочення виконання є безпідставними та такими, що не відповідають обставинам справи.

Прокурор зазначив, що надання можливості відповідачу фактично користуватися спірною земельною ділянкою призведе до надмірної тривалості виконання судового рішення та порушення балансу інтересів сторін. За твердженням прокурора саме невиконання умов договору відповідачем фізичною особою-підприємцем Бойком Павлом Петровичем призвело до істотного порушення умов договору оренди.

Разом з тим, після повернення спірної земельної ділянки, Вороновицька селищна рада матиме можливість реалізувати право на передачу земельної ділянки з водним об`єктом в оренду на економічно вигідних для територіальної громади умовах, здобувши стабільний дохід до місцевого бюджету.

Прокурор зазначив, що відповідач при зверненні до суду з клопотанням про відстрочення виконання судового рішення не надав належних доказів, що доводять неможливість своєчасного виконання судового рішення та підтверджують наявність підстав для відстрочення його виконання та просив задовільнити позов у повному обсязі та у задоволені клопотання про відстрочення виконання рішення суду відмовити.

Позивачем Вороновицькою селищною радою Вінницького району Вінницької області у заяві про розгляд справи без участі позивача та у письмових поясненнях зазначено про підтримання позову у повному обсязі.

Третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору на стороні відповідача Товариство з обмеженою відповідальністю "Арка-Агро" правом надання письмових пояснень щодо позову не скористалася.

Розглянувши матеріали справи, з`ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, судом встановлено наступне.

15 серпня 2007 року між Тиврівською районною державною адміністрацією (далі - орендодавець) та фізичною особою - підприємцем Бойко Павлом Петровичем (далі - орендар, відповідач) було укладено договір оренди земельної ділянки № 86/2 (далі- договір), згідно пункту 1 якого орендодавець надає, а орендар приймає в строкове платне користування земельну ділянку водного фонду (ставок «Бобриків»), яка знаходиться на території Тростянецької сільської ради за межами населеного пункту с. Тростянець Тиврівського району. Кадастровий номер земельної ділянки :01:003:0058 (т. 1 а.с. 15-19).

Відповідно до пункту 2 договору в оренду передається земельна ділянка загальною площею 11,7789 га (землі водного фонду) у тому числі:

під водою - 8,5969 га;

під гідротехнічними спорудами - 0,3442 га;

під болотом - 0,4390 га;

під господарськими шляхами та прогонами - 0,0199 га;

під пасовищами - 1,1666 га;

під сіножатними - 1,1623 га.

Згідно пункту 8 договору договір укладений на 15 років. Після закінчення строку дії договору, орендар має переважне право поновлення його на новий строк. У цьому разі орендар повинен не пізніше ніж за 30 днів до закінчення строку дії договору повідомити письмово орендодавця про намір продовжити його дію.

Умовами пункту 9 договору визначено, що орендна плата вноситься орендарем у формі та розмірі в грошовій формі, в тому числі за земельні ділянки:

під водою - 8,5969 га 150 грн за 1 га, що становить 1289,54 грн;

під гідротехнічними спорудами - 0,3442 га 1500 грн за га, що становить 516,3 грн;

під болотом - 0,4890 га 50 грн за га, що становить 24,5 грн;

під господарськими шляхами та прогонами - 0,0199 га 50 грн за га, що становить 1 грн;

під пасовищами - 1,1666 га 50 грн за га, що становить 58,12 грн;

під сіножаттями - 1,1623 га 50 грн за 1 га, що становить 58,33 грн.

Загальна сума орендної плати становить 1947,74 грн в рік.

Згідно пункту 11 договору орендна плата вноситься щомісячно, до 15 числа поточного місяця.

Відповідно до пунктів 15, 16 договору земельна ділянка передається в оренду для риборозведення та рибальства. Цільове призначення земельної ділянки - землі сільськогосподарського призначення.

Договір підписаний представником орендодавця та особисто фізичною особою-підприємцем Бойко П.П.

На останньому аркуші договору міститься застереження, що договір зареєстрований у Тиврівському відділі реєстрації Вінницької регіональної філії Центру ДЗК, про що у Державному реєстрі земель вчинено запис від 27.07.2009 року за № 01.

15 серпня 2007 року сторонами підписано акт приймання - передачі об`єкта оренди.

19 квітня 2011 року між сторонами на підставі Розпорядження Тиврівської районної державної адміністрації від 07.03.2011 № 177 укладено додатковий договір до договору оренди земельної ділянки № 48/1, яким викладено у новій редакції пункт 9 договору:

« 9. Орендна плата вноситься орендарем у грошовій формі та у розмірі 300 грн. за 1 га, що становить 3 540,90 гривень в рік.» та пункт 27 договору доповнено новим реченням: «Право на оренду земельної ділянки державної власності згідно з цим договором не може передаватися в заставу, вноситися до статутного капіталу, а також передаватися або іншим чином відчужуватися іншим особам».

Додатковий договір зареєстрований у відділі Держкомзему у Тиврівському районі, про що у Державному реєстрі земель вчинено запис від 21.11.2011 року за № 00852 ( т.1 а.с. 103-105).

Судом також встановлено, що 01 грудня 2011 року між орендарем фізичною особою-підприємцем Бойко П.П. та суборендарем ТОВ «Арка-Агро» укладено договір суборенди земельної ділянки, відповідно до якого орендар передав суборендарю спірну земельну ділянку в суборенду (т. 1 а.с.116-118).

За пунктом 2.1. договору суборенди термін суборенди складає 13 років з моменту прийняття об`єкту, що орендується і державної реєстрації договору суборенди.

На останньому аркуші договору міститься заcтереження, що договір зареєстрований у відділі Держкомзему у Тиврівському районі, про що у Державному реєстрі земель вчинено запис від 29.12.2011 року за № 001759.

Як вбачається із листів Головного управління ДПС у Вінницькій області від 10.05.2023 року № 6795/5/02-32-24-07-09, від 09.06.2023 року № 8070/5/02-32-13-03-17 фізичною особою-підприємцем Бойко Павлом Петровичем (РНОКПП НОМЕР_1 ) по земельній ділянці з кадастровим номером :01:003:0058 було подано податкову декларацію з плати за землю (земельний податок та/або орендна плата за земельні ділянки державної або комунальної власності) за 2020 р., за 2021 р., за 2022 р. За 2023 рік податкова декларація з плати за землю по земельній ділянці з кадастровим номером :01:003:0058 не подавалась. Станом на 09.05.2023р. згідно бази даних ІС «Податковий блок» у фізичної особи-підприємця Бойко П.П. обліковується заборгованість по орендній платі за землю у сумі 36 134,77 грн. Орендна плата за землю за період 2020-2023 рр. не сплачувалась (т. 1 а.с.21-23, 26).

У матеріалах справи міститься лист Вороновицької селищної ради адресований Бойко П.П. від 28.04.2023 року № 251/05.1-14/23, у якому селищна рада повідомила про наявну заборгованість з орендної плати за землю за договором № 86/2 від 15.08.2007 року, рекомендувала сплатити заборгованість та попередила про застосування штрафних санкцій та розірвання договору оренди землі.(т.1 а.с. 40).

Судом також встановлено, що у провадженні Вінницького окружного адміністративного суду перебувала справа № 120/7937/23 за позовом Головного управління ДПС у Вінницькій області до фізичної особи-підприємця Бойко П.П. про стягнення податкового боргу.

Предметом розгляду у цій справі була вимога про стягнення податкового боргу з орендної плати в сумі 36 134,77 гривень на підставі поданих відповідачем податкових декларацій з плати за землю.

Рішенням Вінницького окружного адміністративного суду від 10 жовтня 2023 року у справі № 120/7937/23 адміністративний позов задоволено, стягнуто з фізичної особи-підприємця Бойко П.П. кошти в рахунок погашення податкового боргу в сумі 36 134 (тридцять шість тисяч сто тридцять чотири) гривні 77 копійок (т. 1 а.с. 145-147).

Під час розгляду справи відповідач не заперечив наявності заборгованості з орендної плати за договором оренди земельної ділянки та 07.11.2023 року надав суду копії платіжних квитанцій про сплату 36 200, 00 гривень заборгованості з орендної плати. (т. 1 а.с. 72-73).

З метою з`ясування позиції позивача та прокурора щодо підтримання позовних вимог у зв`язку із погашенням відповідачем заборгованості з орендної плати судом було запропоновано прокурору та позивачу надати свої пояснення з цього питання.

У письмових поясненнях керівник Немирівської окружної прокуратури зазначив, що сам факт систематичного порушення договору оренди земельної ділянки щодо сплати орендної плати є підставою для розірвання такого договору, незважаючи на те, чи виплачена в подальшому заборгованість та просив позов задовільнити у повному обсязі.

Позивач Вороновицька селищна рада Вінницького району Вінницької області у письмових поясненнях позов прокурора підтримала та просила його задовольнити повністю.

Дослідивши матеріали справи, заслухавши пояснення учасників справи, з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об`єктивно оцінивши докази, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об`єктивному розгляді у судовому процесі всіх обставин справи в їх сукупності, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд дійшов висновку, що позовні вимоги підлягають задоволенню з огляду на таке.

Предметом позову в цій справі є вимога прокурора до відповідача про розірвання договору оренди земельної ділянки № 86/2 від 15.08.2007, укладеного між Тиврівською районною державною адміністрацією та фізичною особою-підприємцем Бойком Павлом Петровичем та зобов`язання відповідача повернути Вороновицькій селищній раді Вінницького району Вінницької області земельну ділянку з кадастровим номером :01:003:0058 площею 11,7789 га, передану в оренду на підставі договору оренди земельної ділянки № 86/2 від 15.08.2007 шляхом підписання акту приймання-передачі з Вороновицькою селищною радою.

Відповідно до статті 237 ГПК України при ухваленні рішення суд вирішує, яку правову норму слід застосувати до спірних правовідносин.

Частиною 4 статті 236 ГПК України визначено, що при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Щодо підстав представництва прокурором інтересів держави.

Згідно зі статтею 131-1 Конституції України в Україні діє прокуратура, яка здійснює представництво інтересів держави в суді у виключних випадках і в порядку, що визначені законом.

Відповідно до частини 3 статті 23 Закону України «Про прокуратуру» прокурор здійснює представництво в суді законних інтересів держави у разі порушення або загрози порушення інтересів держави, якщо захист цих інтересів не здійснює або неналежним чином здійснює орган державної влади, орган місцевого самоврядування чи інший суб`єкт владних повноважень, до компетенції якого віднесені відповідні повноваження, а також у разі відсутності такого органу. Наявність таких обставин обґрунтовується прокурором у порядку, передбаченому частиною 4 цієї статті.

Отже, виключними випадками, за яких прокурор може здійснювати представництво інтересів держави в суді, є порушення або загроза порушення інтересів держави.

Аналіз наведених законодавчих положень дає підстави для висновку, що виключними випадками, за яких прокурор може здійснювати представництво інтересів держави в суді, є порушення або загроза порушення інтересів держави. Ключовим для застосування цієї конституційної норми є поняття "інтерес держави". Враховуючи, що інтереси держави є оціночним поняттям, прокурор чи його заступник у кожному конкретному випадку самостійно визначає з посиланням на законодавство, на підставі якого подається позов, в чому саме відбулося чи може відбутися порушення матеріальних або інших інтересів держави, обґрунтовує у позовній заяві необхідність їх захисту та зазначає орган, уповноважений державою здійснювати відповідні функції у спірних відносинах. Таким чином, "інтереси держави" охоплюють широке і водночас чітко не визначене коло законних інтересів, які не піддаються точній класифікації, а тому їх наявність повинна бути предметом самостійної оцінки суду у кожному конкретному випадку звернення прокурора з позовом.

Відповідно до статті 53 ГПК України у визначених законом випадках прокурор звертається до суду з позовною заявою, бере участь у розгляді справ за його позовами, а також може вступити за своєю ініціативою у справу, провадження у якій відкрито за позовом іншої особи, до початку розгляду справи по суті, подає апеляційну, касаційну скаргу, заяву про перегляд судового рішення за нововиявленими або виключними обставинами. У разі відкриття провадження за позовною заявою, поданою прокурором в інтересах держави в особі органу, уповноваженого здійснювати функції держави у спірних правовідносинах, зазначений орган набуває статусу позивача. У разі відсутності такого органу або відсутності у нього повноважень щодо звернення до суду прокурор зазначає про це в позовній заяві і в такому разі набуває статусу позивача.

Частиною четвертою статті 53 ГПК України передбачено, що прокурор, який звертається до суду в інтересах держави, в позовній чи іншій заяві, скарзі обґрунтовує: 1) в чому полягає порушення інтересів держави, 2) необхідність їх захисту, 3) визначені законом підстави для звернення до суду прокурора, а також зазначає 4) орган, уповноважений державою здійснювати відповідні функції у спірних правовідносинах.

Згідно з висновком, викладеним у постанові Великої Палати Верховного Суду від 26.05.2020 року по справі № 912/2385/18, відповідно до статті 23 Закону України «Про прокуратуру» представництво прокурором держави в суді полягає у здійсненні процесуальних та інших дій, спрямованих на захист інтересів держави, у випадках та порядку, встановлених законом (частина перша). Прокурор здійснює представництво в суді законних інтересів держави у разі порушення або загрози порушення інтересів держави, якщо захист цих інтересів не здійснює або неналежним чином здійснює орган державної влади, орган місцевого самоврядування чи інший суб`єкт владних повноважень, до компетенції якого віднесені відповідні повноваження (далі - компетентний орган), а також у разі відсутності такого органу (частина третя). Наявність підстав для представництва має бути обґрунтована прокурором у суді. Прокурор здійснює представництво інтересів громадянина або держави в суді виключно після підтвердження судом підстав для представництва. Прокурор зобов`язаний попередньо, до звернення до суду, повідомити про це громадянина та його законного представника або відповідного суб`єкта владних повноважень. У разі підтвердження судом наявності підстав для представництва прокурор користується процесуальними повноваженнями відповідної сторони процесу. Наявність підстав для представництва може бути оскаржена громадянином чи її законним представником або суб`єктом владних повноважень (абзаци перший - третій частини четвертої).

Підставою для представництва прокурором інтересів держави в суді є належне обґрунтування, підтверджене достатніми доказами, зокрема (але не виключно): повідомленням прокурора на адресу відповідного компетентного органу про звернення до суду від його імені, відповідними запитами, а також копіями документів, отриманих від такого органу, що свідчать про наявність підстав для такого представництва.

Прокурор, звертаючись до суду з позовом, має обґрунтувати та довести підстави для представництва, однією з яких є бездіяльність компетентного органу. Бездіяльність компетентного органу означає, що він знав або повинен був знати про порушення інтересів держави, але не звертався до суду з відповідним позовом у розумний строк.

Звертаючись до відповідного компетентного органу до подання позову в порядку, передбаченому статтею 23 Закону України «Про прокуратуру», прокурор фактично надає йому можливість відреагувати на стверджуване порушення інтересів держави, зокрема, шляхом призначення перевірки фактів порушення законодавства, виявлених прокурором, вчинення дій для виправлення ситуації, а саме подання позову або аргументованого повідомлення прокурора про відсутність такого порушення.

Невжиття компетентним органом жодних заходів протягом розумного строку після того, як цьому органу стало відомо або повинно було стати відомо про можливе порушення інтересів держави, має кваліфікуватися як бездіяльність відповідного органу. Розумність строку визначається судом з урахуванням того, чи потребували інтереси держави невідкладного захисту (зокрема, через закінчення перебігу позовної давності чи можливість подальшого відчуження майна, яке незаконно вибуло із власності держави), а також таких чинників, як: значимість порушення інтересів держави, можливість настання невідворотних негативних наслідків через бездіяльність компетентного органу, наявність об`єктивних причин, що перешкоджали такому зверненню, тощо.

Частина четверта статті 23 Закону України «Про прокуратуру» передбачає, що наявність підстав для представництва може бути оскаржена суб`єктом владних повноважень. Таке оскарження означає право на спростування учасниками процесу обставин, на які посилається прокурор у позовній заяві, поданій в інтересах держави в особі компетентного органу, для обґрунтування підстав для представництва.

Зважаючи на докази, подані прокурором щодо підстав звернення з позовом в інтересах держави в особі визначеного прокурором позивача, враховуючи, що розпорядником спірної земельної ділянки є позивач, суд вважає обґрунтованими підстави представництва прокурором інтересів держави в особі позивача Вороновицької селищної ради Вінницького району Вінницької області у цій справі.

Щодо правового регулювання спірних правовідносин судом враховано таке.

Причиною виникнення спору у цій справі стало питання щодо наявності або відсутності підстав для розірвання договору оренди землі та повернення земельної ділянки.

Надаючи правову кваліфікацію спірним правовідносинам, що склалися між сторонами суд враховує таке.

Відповідно до частини 1 статті 15 та частини 1 статті 16 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України) кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Наведені норми визначають об`єктом захисту порушене, невизнане або оспорюване право чи цивільний інтерес. Порушення права пов`язано із позбавленням його володільця можливості здійснити (реалізувати) своє право повністю або частково. При оспорюванні або невизнанні права виникає невизначеність у праві, спричинена поведінкою іншої особи.

Таким чином, порушення, невизнання або оспорювання суб`єктивного права є підставою для звернення особи за захистом цього права із застосуванням відповідного способу захисту.

Вирішуючи спір, суд повинен надати об`єктивну оцінку наявності порушеного права чи інтересу на момент звернення до господарського суду, а також визначити, чи відповідає обраний позивачем спосіб захисту порушеного права способам, що встановлений чинним законодавством та чи забезпечить такий спосіб захисту відновлення порушеного права.

Крім того, суд має виходити із того, що обраний позивачем спосіб захисту цивільних прав має бути не тільки ефективним, а й відповідати правовій природі тих правовідносин, що виникли між сторонами та має бути спрямований на захист порушеного права.

Відповідно до вимог частини 2 статті 792 ЦК України відносини щодо найму (оренди) земельної ділянки регулюються законом.

Аналогічні вимоги, визначені у частині 9 статті 93 Земельного кодексу України (далі - ЗК України).

Частиною першою статті 124 ЗК України передбачено, що передача в оренду земельних ділянок, що перебувають у державній або комунальній власності, здійснюється на підставі рішення відповідного органу виконавчої влади або органу місцевого самоврядування згідно з їх повноваженнями, визначеними статтею 122 цього Кодексу, чи договору купівлі-продажу права оренди земельної ділянки (у разі продажу права оренди) шляхом укладення договору оренди земельної ділянки.

За змістом статті 2 Закону України "Про оренду землі" відносини, пов`язані з орендою землі, регулюються Земельним кодексом України, Цивільним кодексом України, цим Законом, законами України, іншими нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до них, а також договором оренди землі.

Згідно із частиною 1 статті 4 Закону України "Про оренду землі" орендодавцями земельних ділянок є громадяни та юридичні особи, у власності яких перебувають земельні ділянки, або уповноважені ними особи. Орендарями земельних ділянок є юридичні або фізичні особи, яким на підставі договору оренди належить право володіння і користування земельною ділянкою (частина 1статті 5 названого Закону).

Положеннями статті 13 Закону України "Про оренду землі" визначено, що договір оренди землі - це договір, за яким орендодавець зобов`язаний за плату передати орендареві земельну ділянку у володіння і користування на певний строк, а орендар зобов`язаний використовувати земельну ділянку відповідно до умов договору та вимог земельного законодавства.

За змістом статті 17 Закону України "Про оренду землі" об`єкт за договором оренди землі вважається переданим орендодавцем орендареві з моменту державної реєстрації права оренди, якщо інше не встановлено законом.

У частині 1 статті 15 Закону України "Про оренду землі" визначено істотні умови договору оренди, якими, зокрема, є орендна плата із зазначенням її розміру, індексації, форм платежу, строків, порядку її внесення і перегляду та відповідальності за її несплату, а положення статей 24, 25 цього Закону визначають права та обов`язки орендодавця та орендаря, зокрема, право орендодавця вимагати від орендаря використання земельної ділянки за цільовим призначенням згідно з договором оренди і своєчасного внесення орендної плати, а також право орендаря самостійно господарювати на землі з дотриманням умов договору оренди землі.

Положеннями статті 206 ЗК України визначено, що використання землі в Україні є платним. Плата за землю справляється відповідно до закону.

Згідно абзацу 5 частини 1 статті 24 Закону України "Про оренду землі" орендодавець має право вимагати від орендаря своєчасного внесення орендної плати за земельну ділянку, а в разі оренди землі в комплексі з розташованим на ній водним об`єктом - також орендної плати за водний об`єкт.

Відповідно до частини 2 статті 25 Закону України "Про оренду землі" орендар земельної ділянки зобов`язаний своєчасно та в повному обсязі сплачувати орендну плату за земельну ділянку, а в разі оренди земельної ділянки в комплексі з розташованим на ній водним об`єктом - також і орендну плату за водний об`єкт.

Згідно з пунктом «д» частини 1 статті 141 ЗК України підставою для припинення права користування земельною ділянкою, одним з видів якої є користування землею на умовах оренди є систематична несплата земельного податку або орендної плати.

Із системного аналізу наведених законодавчих норм вбачається, що підставою для розірвання договору оренди землі є саме систематична несплата орендної плати (два та більше випадки).

При цьому, систематична сплата орендної плати не у повному обсязі, визначеному договором, тобто як невиконання, так і неналежне виконання умов договору, є підставою для розірвання такого договору, оскільки згідно зі статтею 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Тобто систематична несплата орендної плати, визначеної умовами укладеного між сторонами правочину, в тому числі сплата орендної плати не у повному обсязі (часткове виконання зобов`язання), є підставою для розірвання такого договору. Подібні правові висновки викладено в постанові Верховного Суду від 31.07.2020 у справі № 479/1073/18, від 07.10.2020 у справі № 313/780/19, від 23.03.2021 у справі № 922/2754/19, від 24.11.2021 у справі № 922/367/21, від 16.02.2022 у справі № 923/1427/20, від 14.06.2022 у справі № 923/614/21, від 13 грудня 2023 року у справі № 909/419/22.

У свою чергу, у постанові від 10.11.2021 у справі № 175/642/19 Верховний Суд зазначив, що тлумачення пункту «д» частини першої статті 141 Земельного кодексу України свідчить, що несплата орендної плати охоплює випадки як невиплати орендної плати у цілому, так і її виплата у розмірі меншому, ніж визначеному договором (без урахування індексації, індексу інфляції тощо).

Як встановлено судом та не спростовано відповідачем, відповідач мав сплачувати орендну плату у розмірі, порядку та строки визначені договором оренди земельної ділянки, проте тривалий час протягом 2020-2023 років орендну плату за орендовану земельну ділянку не сплачував.

З огляду на викладене, суд дійшов висновку про доведеність належними доказами обставини наявності зобов`язальних відносин між сторонами та заборгованості у відповідача з орендних платежів, яка утворилась внаслідок систематичної несплати відповідачем орендної плати за землю на момент звернення прокурора із позовом до суду.

Наголошуючи на наявності підстав для розірвання спірного договору оренди земельної ділянки, прокурор у позовній заяві посилається на обставину порушення відповідачем істотної умови договору, а саме систематичної несплати орендних платежів.

Стаття 611 ЦК України передбачає різні правові наслідки порушення зобов`язання, до яких належать, зокрема, припинення зобов`язання внаслідок односторонньої відмови від зобов`язання, якщо це встановлено договором або законом або розірвання договору, зміна умов зобов`язання, сплата неустойки, відшкодування збитків і моральної шкоди.

Розірвання договору в судовому порядку з причин істотного порушення договору є правовим наслідком порушення зобов`язання іншою стороною договору у відповідності до пункту 2 частини 1 статті 611 ЦК України, тобто, способом реагування та захисту права від порушення договору, яке вже відбулося. Отже, однією з підстав розірвання договору є істотне порушення стороною цього договору.

Частинами 1, 2 статті 651 ЦК України передбачено, що зміна або розірвання договору допускається лише за згодою сторін, якщо інше не встановлено договором або законом. Договір може бути змінено або розірвано за рішенням суду на вимогу однієї із сторін у разі істотного порушення договору другою стороною та в інших випадках, встановлених договором або законом.

Істотним є таке порушення стороною договору, коли внаслідок завданої цим шкоди друга сторона значною мірою позбавляється того, на що вона розраховувала при укладенні договору.

Тобто, у наведеній нормі йдеться про таке порушення договору однією зі сторін, яке викликає для другої сторони неможливість досягнення нею цілей договору.

Виходячи з системного аналізу наведених положень законодавства та враховуючи, що до відносин, пов`язаних з орендою землі, застосовуються також положення ЦК України, слід дійти висновку, що при вирішенні судом питання щодо розірвання договору оренди землі застосуванню також підлягають положення частини 2 статті 651 ЦК України.

Оціночне поняття істотності порушення договору законодавець розкриває за допомогою іншого оціночного поняття "значної міри" позбавлення сторони того, на що вона розраховувала при укладенні договору.

Істотність порушення визначається виключно за об`єктивними обставинами, що склалися у сторони, яка вимагає розірвання договору. У такому випадку вина (як суб`єктивний чинник) сторони, що припустилася порушення договору, не має будь-якого значення і для оцінки порушення як істотного, і для виникнення права вимагати розірвання договору на підставі частини 2 статті 651 ЦК України.

Іншим критерієм істотного порушення договору закон визнає розмір завданої порушенням шкоди, який не дозволяє потерпілій стороні отримати очікуване при укладенні договору. Водночас, йдеться не лише про грошовий вираз завданої шкоди, прямі збитки, а й випадки, коли потерпіла сторона не зможе використати результати договору.

Вирішальне значення для застосування зазначеного положення закону має співвідношення шкоди з тим, що могла очікувати від виконання договору сторона.

Аналогічні правові висновки, які мають загальний характер щодо тлумачення застосування приписів частини другої статті 651 ЦК України, містяться у постанові Великої Палати Верховного Суду від 16.02.2021у справі № 910/2861/18 (провадження № 12-140гс19), постановах Верховного Суду України від 18.09.2013 у справі № 6-75цс13, від 14.10.2014 у справі № 3-143гс14, у яких, крім наведеного, зазначено, що у кожному конкретному випадку питання про істотність порушення повинно вирішуватися з урахуванням усіх обставин справи, що мають значення.

Застосування такого правового наслідку, як розірвання договору судом, саме з підстави істотності допущеного порушення договору, визначеної через іншу оціночну категорію - значну міру позбавлення того, на що особа розраховувала при укладенні договору, - відповідає загальним засадам цивільного законодавства, до яких за пунктом 6 частини першої статті 3 ЦК України належать, зокрема, справедливість, добросовісність та розумність.

Орендодавець, вступаючи у договірні відносини розраховує на належне і своєчасне виконання умов договору оренди, у тому числі і в частині внесення орендної плати, відтак порушення орендарем обов`язку з оплати оренди протягом тривалого періоду, що носить систематичний характер є істотним порушенням та підставою для розірвання такого договору в судовому порядку.

Згідно частини 1 статті 36 Закону України "Про оренду землі" у разі невиконання зобов`язань за договором оренди землі сторони несуть відповідальність згідно із законом та договором.

Положеннями пункту 38 договору оренди земельної ділянки передбачено, що дія договору припиняється шляхом його розірвання, зокрема, за рішенням суду на вимогу однієї із сторін унаслідок невиконання другою стороною обов`язків передбачених договором та внаслідок випадкового знищення, пошкодження орендованої земельної ділянки, яке істотно перешкоджає її (їх) використанню, а також з інших підстав, визначених законом.

Відповідно до частини 1 статті 32 Закону України "Про оренду землі" на вимогу однієї із сторін договір оренди землі може бути достроково розірваний за рішенням суду в разі невиконання сторонами обов`язків, передбачених статтями 24 і 25 цього Закону та умовами договору, в разі випадкового знищення чи пошкодження об`єкта оренди, яке істотно перешкоджає передбаченому договором використанню земельної ділянки, а також на підставах, визначених Земельним кодексом України та іншими законами України.

У постановах Верховного Суду від 20.05.2020 у справі № 905/650/19, від 15.05.2019 у справі № 912/1984/17, від 15.05.2019 у справі № 912/3810/16 суд касаційної інстанції акцентував увагу на необхідності врахування під час розгляду спорів у подібних правовідносинах презумпції добросовісності та чесності учасників цивільних правовідносин. Суд зауважував, що оскільки відповідно до статті 3 ЦК України принципи справедливості, добросовісності та розумності є однією із фундаментальних засад цивільного права, спрямованою, у тому числі, на утвердження у правовій системі України принципу верховенства права. При цьому добросовісність означає прагнення особи сумлінно використовувати цивільні права та забезпечити виконання цивільних обов`язків, що, зокрема, підтверджується змістом частини 3 статті 509 цього Кодексу.

Отже, законодавець, задекларувавши у тексті ЦК України зазначений принцип, установив у такий спосіб певну межу поведінки учасників цивільних правовідносин, тому кожен із них зобов`язаний сумлінно здійснювати свої цивільні права та виконувати цивільні обов`язки, у тому числі передбачати можливість завдання своїми діями (бездіяльністю) шкоди правам та інтересам інших осіб. Цей принцип не є суто формальним, оскільки його недотримання призводить до порушення прав та інтересів учасників цивільного обороту.

У постанові від 23.03.2021 у справі № 922/2754/19 Верховний Суд зазначив, що сам факт систематичного порушення договору оренди земельної ділянки щодо сплати орендної плати є підставою для розірвання такого договору, незважаючи на те, чи виплачена заборгованість в подальшому (після звернення з позовом про розірвання договору).

Доводи відповідача щодо сплати ним заборгованості з орендної плати, а відтак відсутності підстави для розірвання договору оренди до уваги судом не беруться, так як факт систематичного порушення договору оренди щодо сплати орендної плати є самостійною підставою для розірвання такого договору незважаючи на те, чи виплачена в подальшому така заборгованість.

Таким чином, усунення стороною договору порушень, що стали підставою для звернення з позовом про розірвання договору оренди землі після відкриття провадження у справі та на час розгляду справи не нівелює істотності порушень умов договору та не може бути підставою для відмови у задоволенні позову.

Враховуючи викладене, суд дійшов висновку, що позовні вимоги про розірвання договору оренди земельної ділянки № 86/2 від 15.08.2007, укладеного між Тиврівською районною державною адміністрацією та фізичною особою-підприємцем Бойком Павлом Петровичем є обґрунтованими та підлягають задоволенню.

Прокурором також заявлено вимогу про зобов`язання відповідача повернути Вороновицькій селищній раді Вінницького району Вінницької області земельну ділянку з кадастровим номером :01:003:0058 площею 11,7789 га, передану в оренду на підставі договору оренди земельної ділянки № 86/2 від 15.08.2007 шляхом підписання акту приймання-передачі з Вороновицькою селищною радою.

Щодо вимоги про повернення об`єкта оренди судом встановлено таке.

Положеннями пункту 21 договору оренди земельної ділянки передбачено, що після припинення дії договору орендар повертає орендодавцеві земельну ділянку у стані, не гіршому порівняно з тим, у якому він одержав її в оренду.

Згідно із частиною 2 статті 653 ЦК України у разі розірвання договору зобов`язання сторін припиняються.

Відповідно до вимог частини 1 статті 34 Закону України "Про оренду землі" у разі припинення або розірвання договору оренди землі орендар зобов`язаний повернути орендодавцеві земельну ділянку на умовах, визначених договором. Орендар не має права утримувати земельну ділянку для задоволення своїх вимог до орендодавця.

Законом України від 28.04.2021 №1423-IX "Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо вдосконалення системи управління та дерегуляції у сфері земельних відносин" (переважна більшість положень якого набрала чинності 27.05.2021), Земельний кодекс України доповнено пунктом 24 у розділі X "Перехідні положення", відповідно до якого:

"З дня набрання чинності цим пунктом землями комунальної власності територіальних громад вважаються всі землі державної власності, розташовані за межами населених пунктів у межах таких територіальних громад, крім земель:

а) що використовуються органами державної влади, державними підприємствами, установами, організаціями на праві постійного користування (у тому числі земельних ділянок, що перебувають у постійному користуванні державних лісогосподарських підприємств, та земель водного фонду, що перебувають у постійному користуванні державних водогосподарських підприємств, установ, організацій, Національної академії наук України, національних галузевих академій наук);

б) оборони;

в) природно-заповідного та іншого природоохоронного призначення в межах об`єктів і територій природно-заповідного фонду загальнодержавного значення, лісогосподарського призначення;

г) зони відчуження та зони безумовного (обов`язкового) відселення території, що зазнала радіоактивного забруднення внаслідок Чорнобильської катастрофи;

ґ) під будівлями, спорудами, іншими об`єктами нерухомого майна державної власності;

д) під об`єктами інженерної інфраструктури загальнодержавних та міжгосподарських меліоративних систем державної власності;

є) визначених у наданих до набрання чинності цим пунктом дозволах на розроблення проектів землеустрою щодо відведення земельних ділянок, наданих органами виконавчої влади з метою передачі земельних ділянок у постійне користування державним установам природно-заповідного фонду, державним лісогосподарським та водогосподарським підприємствам, установам та організаціям, якщо рішення зазначених органів не прийняті.

Земельні ділянки, що вважаються комунальною власністю територіальних громад сіл, селищ, міст відповідно до цього пункту і право державної власності на які зареєстроване у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно, переходять у комунальну власність з моменту державної реєстрації права комунальної власності на такі земельні ділянки.

Інші земельні ділянки та землі, не сформовані у земельні ділянки, переходять у комунальну власність з дня набрання чинності цим пунктом.

Перехід земельних ділянок із державної власності у комунальну власність згідно з вимогами цього пункту не є підставою для припинення права оренди та інших речових прав, похідних від права власності, на такі земельні ділянки.

Внесення змін до договору оренди, суперфіцію, емфітевзису, земельного сервітуту із зазначенням нового органу, що здійснює розпорядження такою земельною ділянкою, не вимагається і здійснюється лише за згодою сторін договору.

З дня набрання чинності цим пунктом до державної реєстрації права комунальної власності на земельні ділянки державної власності, що передаються у комунальну власність територіальних громад, органи виконавчої влади, що здійснювали розпорядження такими земельними ділянками, не мають права здійснювати розпорядження ними.

Таким чином, із аналізу вказаних положень Закону та обставин справи встановлених судом вбачається, що розпорядником земельної ділянки є Вороновицька селищна рада Вінницького району Вінницької області.

Враховуючи, викладене, суд дійшов висновку, що позовна вимога про зобов`язання відповідача повернути Вороновицькій селищній раді Вінницького району Вінницької області земельну ділянку з кадастровим номером :01:003:0058 площею 11,7789 га, передану в оренду на підставі договору оренди земельної ділянки № 86/2 від 15.08.2007 шляхом підписання акту приймання-передачі з Вороновицькою селищною радою є обгрунтованою та підлягає задоволенню.

Положеннями частин 1-4 статті 13 ГПК України визначено, що судочинство у господарських судах здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених цим Кодексом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних з вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.

Згідно вимог 1 статті 14 ГПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Частиною 1 статті 74 ГПК України передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Відповідно до вимог частини 2 статті 76 ГПК України предметом доказування є обставини, які підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.

Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також вірогідність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. (частини 1-2 статті 86 ГПК України).

Європейський суд з прав людини у рішенні від 10.02.2010 у справі "Серявін та інші проти України" зазначив, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях, зокрема, судів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожний аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною залежно від характеру рішення.

Дослідивши фактичні обставини справи, що входять до предмету доказування у цій справі та стосуються кваліфікації спірних відносин, суд дійшов висновку, що відповідачем не спростовано позовних вимог, а судом не виявлено на підставі наявних доказів у справі інших фактичних обставин, що мають суттєве значення для правильного вирішення спору, у зв`язку з чим позовні вимоги підлягають задоволенню у повному обсязі.

Щодо заявленого відповідачем клопотання про відстрочення виконання рішення суду, викладеному у відзиві на позовну заяву судом враховано таке.

Частиною 1 статті 239 ГПК України визначено, що суд, який ухвалив рішення, може визначити порядок його виконання, надати відстрочення або розстрочити виконання, вжити заходів для забезпечення його виконання, про що зазначає в рішенні.

Відповідно до частин 1-5 статті 331 ГПК України за заявою сторони суд, який розглядав справу як суд першої інстанції, може відстрочити або розстрочити виконання рішення, а за заявою стягувача чи виконавця (у випадках, встановлених законом), - встановити чи змінити спосіб або порядок його виконання.

Заява про встановлення або зміну способу або порядку виконання, відстрочення або розстрочення виконання судового рішення розглядається у десятиденний строк з дня її надходження у судовому засіданні з повідомленням учасників справи.

Підставою для встановлення або зміни способу або порядку виконання, відстрочки або розстрочки виконання судового рішення є обставини, що істотно ускладнюють виконання рішення або роблять його неможливим.

Вирішуючи питання про відстрочення чи розстрочення виконання судового рішення, суд також враховує:

1) ступінь вини відповідача у виникненні спору;

2) стосовно фізичної особи - тяжке захворювання її самої або членів її сім`ї, її матеріальний стан;

3) стихійне лихо, інші надзвичайні події тощо.

Розстрочення та відстрочення виконання судового рішення не може перевищувати одного року з дня ухвалення такого рішення, ухвали, постанови.

У контексті наведених норм суд зауважує, що відстрочення або розстрочення виконання рішення допускається лише у виняткових випадках і залежно від обставин справи, при цьому, такі обставини мають свідчити про неможливість виконання або істотне ускладнення виконання рішення суду.

Тобто законодавець у будь-якому випадку пов`язує відстрочення виконання судового рішення у судовому порядку з об`єктивними, непереборними, винятковими обставинами, що ускладнюють вчасне виконання судового рішення або роблять його неможливим.

Особа, яка подала заяву про відстрочення виконання рішення, повинна довести наявність обставин, що ускладнюють або роблять неможливим виконання рішення господарського суду у цій справі, тобто тягар доказування покладається саме на особу, яка подала заяву про відстрочення виконання рішення суду. Винятковість обставин, які мають бути встановлені судом щодо надання відстрочення виконання судового рішення, повинні бути підтверджені відповідними засобами доказування.

Положення Господарського процесуального кодексу України не містять визначеного переліку обставин, які свідчать про неможливість виконання рішення чи ускладнюють його виконання, з огляду на що, суд повинен оцінити докази, які підтверджують зазначені обставини, за правилами статті 86 цього Кодексу, відповідно до якої суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також вірогідність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

Підставою для відстрочення виконання рішення можуть бути конкретні обставини, що ускладнюють виконання рішення або роблять його неможливим у визначений строк або встановленим господарським судом способом.

У зв`язку з тим, що відстрочення виконання рішення суду подовжує період відновлення порушеного права стягувача, з метою вирішення питання про наявність підстав та строку його надання, суд повинен враховувати виняткові підстави та допустимі межі надання відстрочення виконання судового рішення.

Частиною 4 статті 11 ГПК України визначено, що суд застосовує при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини як джерело права.

За приписами статті 6 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і неупередженим судом.

Право на судовий захист є конституційною гарантією прав і свобод людини і громадянина, а обов`язкове виконання судових рішень складовою права на справедливий судовий захист.

У рішенні Європейського суду з прав людини від 20.07.2004 р. по справі "Шмалько проти України" (заява N 60750/00) зазначено, що право на виконання судового рішення є складовою права на судовий захист, передбаченого статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, для цілей якої виконання рішення, ухваленого будь-яким судом, має розцінюватися як складова частина судового розгляду (пункт 43).

У рішенні ЄСПЛ у справі "Савіцький проти України" від 26.07.2012 зазначено, що право на суд, захищене пунктом 1 статті 6 Конвенції було б ілюзорним, якби національні правові системи договірних держав допускали, щоб остаточні та обов`язкові судові рішення залишалися без виконання на шкоду одній зі сторін. Ефективний доступ до суду включає в себе право на виконання судового рішення без зайвих затримок. Тому необґрунтовано тривала затримка виконання обов`язкового рішення може суперечити Конвенції. Саме на державу покладається обов`язок забезпечення того, щоб остаточні рішення, постановлені проти її органів або організацій чи підприємств, якими вона володіє або які вона контролює, були виконані відповідно до вищезазначених вимог Конвенції. Держава відповідає за виконання остаточних рішень, якщо органи влади контролюють обставини, що блокують або перешкоджають їхньому повному та своєчасному виконанню.

Згідно з рішенням ЄСПЛ у справі "Глоба проти України" від 05.07.2012 суд повторює, що пункт 1 статті 6 Конвенції, inter alia (серед іншого), захищає виконання остаточних судових рішень, які у державах, що визнали верховенство права, не можуть залишатися невиконаними на шкоду одній зі сторін. Відповідно виконанню судового рішення не можна перешкоджати, відмовляти у виконанні або надмірно його затримувати. Держава зобов`язана організувати систему виконання судових рішень, яка буде ефективною як за законодавством, так і на практиці. Також суд зазначає, що саме на державу покладається обов`язок вжиття у межах її компетенції усіх необхідних кроків для того, щоб виконати остаточне рішення суду та, діючи таким чином, забезпечити ефективне залучення усього її апарату. Не зробивши цього, вона не виконає вимоги, що містяться у пункті 1 статті 6 Конвенції. Насамкінець, суд повторює, що сама природа виконавчого провадження вимагає оперативності.

З метою недопущення порушення гарантованих Конституцією України та Конвенцією права на справедливий суд та права на повагу до приватної власності суд, який надає відстрочку у виконанні рішення, у кожному конкретному випадку повинен встановити: чи затримка у виконанні рішення зумовлена особливими і непереборними обставинами; чи передбачена домовленістю сторін чи у національному законодавстві компенсація потерпілій стороні за затримку виконання рішення, ухваленого на його користь судового рішення, та індексації присудженої суми; чи не є період виконання рішення надмірно тривалим для стягувача як потерпілої сторони; чи дотримано справедливий баланс інтересів сторін у спорі. Відповідно, виконанню судового рішення не можна перешкоджати, відмовляти у виконанні або надмірно його затримувати.

Отже, згідно з практикою Європейського суду з прав людини, несвоєчасне виконання рішення суду може бути мотивоване наявністю певних обставин, відстрочення або розстрочення виконання рішення суду не повинно шкодити сутності права, гарантованого частиною 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини та основних свобод, а запроваджений процесуальними нормами права механізм розстрочення або відстрочення виконання судового рішення є винятковою мірою, який спрямований на досягнення кінцевої мети судового розгляду виконання ухваленого судом рішення, при цьому винятковість обставин, які повинні бути встановлені судом щодо надання відстрочення виконання судового рішення, повинні бути підтверджені відповідними засобами доказування.

Відповідач просив відстрочити виконання рішення суду до 31 жовтня 2024 року в частині розірвання договору оренди та повернення земельної ділянки посилаючись на те, що у 2022 році внаслідок відсутності коштів на придбання однорічного зарибку зарибив ставок личинкою коропа, яка досягне розміру та ваги товарної риби лише у 2024 році.

Відповідач зазначив, що забрати зі ставу вирощену рибу (об`єкт аквакультури), яка належить відповідачу на праві приватної власності негайно після набрання рішенням суду законної сили є неможливим, оскільки, спуск водойм може здійснюватись лише в осінній період (вересень-жовтень) згідно затверджених графіків, які регламентують черговість спуску каскаду ставків. Внаслідок вищезазначеного здійснити спуск ставу та провести вилов риби в найближчий період можливо лише в вересні - жовтні 2024 року.

Прокурор та позивач у письмових поясненнях заперечили щодо задоволення клопотання про відстрочення виконання рішення суду та у задоволенні клопотання просили відмовити.

Заслухавши пояснення відповідача та прокурора щодо клопотання про відстрочення виконання рішення суду, суд дійшов висновку, що у задоволенні клопотання про відстрочення виконання рішення суду слід відмовити з огляду на таке.

Відповідно до статті 42 Господарського кодексу України підприємництво це самостійна, ініціативна, систематична, на власний ризик господарська діяльність, що здійснюється суб`єктами господарювання (підприємцями) з метою досягнення економічних і соціальних результатів та одержання прибутку.

Згідно зі статтею 44 Господарського кодексу України підприємництво здійснюється на основі, зокрема, комерційного розрахунку та власного комерційного ризику.

Особа має здійснювати власний комерційний розрахунок щодо наслідків здійснення відповідних дій, самостійно розраховувати ризики настання несприятливих наслідків в результаті тих чи інших її дій та самостійно приймати рішення про вчинення (чи утримання від) таких дій (відповідна правова позиція викладена у пункті 6.42 постанови Великої Палати Верховного Суду від 02.07.2019 у справі № 910/15484/17).

Конституційний Суд України неодноразово зазначав, що виконання судового рішення є невід`ємною складовою права кожного на судовий захист і охоплює, зокрема, законодавчо визначений комплекс дій, спрямованих на захист і відновлення порушених прав, свобод, законних інтересів фізичних та юридичних осіб, суспільства, держави (п. 2 мотивувальної частини рішення від 13.12.2012 року по справі N 18-рп/2012); невиконання судового рішення загрожує сутності права на справедливий розгляд судом (п. 3 мотивувальної частини рішення від 25.04.2012 року по справі N 11-рп/2012).

Згідно рішення Конституційного Суду України № 5-пр/2013 від 26.06.2013 року, розстрочка (відстрочка) виконання рішення має базуватися на принципах співмірності і пропорційності з метою забезпечення балансу прав і законних інтересів стягувача і боржника.

Відтак, питання щодо відстрочення виконання рішення суду повинно вирішуватися господарським судом із дотриманням балансу інтересів сторін, які приймають участь у справі.

Необхідною умовою задоволення заяви про надання відстрочення виконання рішення суду є з`ясування факту дотримання балансу інтересів сторін, оцінки доводів боржника та заперечень кредитора. При цьому, суд повинен врахувати можливі негативні наслідки для боржника при виконанні рішення у встановлений строк, але, перш за все, повинен врахувати такі ж наслідки і для стягувача при затримці виконання рішення.

Частиною 1 статті 74 ГПК України передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Відповідно до вимог частини 2 статті 5 Закону України «Про аквакультуру» суб`єкти аквакультури зобов`язані подавати центральному органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері рибного господарства, звітну інформацію щодо обсягів виробництва продукції аквакультури у визначені строки за формами, затвердженими в установленому порядку.

Водночас, згідно відповіді Управління Державного агентства меліорації та рибного господарства у Вінницькій області №1-16-9/1625-23 від 15.12.2023 ФОП Бойко П.П. звітну документацію про виробництво продукції аквакультури починаючи з 2016 року не подавав (т. 1 а.с.175).

Також відповідач стверджує, що процес вилову риби проходить через спуск водойми згідно затвердженого графіку. Однак, згідно інформації Басейнового управління водних ресурсів річки Південний Буг №746/04 від 17.05.2023 упродовж останніх трьох років ФОП Бойко П.П. звітну документацію про використання води не подавав (т. 1 а.с. 29).

Надаючи оцінку доводам відповідача про наявність підстав для відстрочення виконання рішення суду, судом враховано, що відповідачем не надано суду жодних належних та допустимих доказів на підтвердження обставини, на яку останній посилається у клопотанні про відстрочення виконання рішення суду, зокрема доказів щодо виконання робіт із вселення водних біоресурсів, зариблення ставка, тощо.

Отже, відповідачем не доведено наявність та подальше існування обставини, що унеможливлює або істотно перешкоджає виконанню рішення суду у цій справі.

Із підстав, умов та меж надання відстрочення виконання судового рішення слідує, що безпідставне надання відстрочення без обґрунтованих на те мотивів, надане на тривалий період без дотримання балансу інтересів стягувача та боржника порушує основи судового рішення, яке ухвалене іменем України, позбавляє позивача (кредитора) можливості захистити свої права, знижує авторитет судового рішення, а тому таке судове рішення не може вважатися законним та справедливим.

Враховуючи викладене, суд дійшов висновку про відсутність підстав для задоволення клопотання відповідача про відстрочення виконання рішення суду, у зв`язку з чим клопотання відповідача про відстрочення виконання рішення суду задоволенню не підлягає.

Вирішуючи питання розподілу судових витрат судом враховано таке.

Відповідно до пункту 12 частини третьої статті 2 ГПК України основними засадами (принципами) господарського судочинства, зокрема є відшкодування судових витрат сторони, на користь якої ухвалене судове рішення.

Згідно вимог статті 123 ГПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи.

При зверненні з позовом до суду Вінницькою обласною прокуратурою сплачено судовий збір у розмірі 5 368,00 гривень, що підтверджується платіжною інструкцією № 1827 від 28.08.2023.

Відповідно до вимог частини 1 статті 129 ГПК України судовий збір у спорах, що виникають при укладанні, зміні та розірванні договорів, - на сторону, яка безпідставно ухиляється від прийняття пропозицій іншої сторони, або на обидві сторони, якщо судом відхилено частину пропозицій кожної із сторін; у спорах, що виникають при виконанні договорів та з інших підстав покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Суд враховує, що відшкодування витрат по сплаті судового збору здійснюється на користь особи, яка понесла такі витрати.

Приймаючи до уваги, що позовні вимоги задоволено у повному об`ємі, витрати по сплаті судового збору у сумі 5 368,00 гривень покладаються на відповідача та підлягають стягненню на користь Вінницької обласної прокуратури.

На підставі викладеного, керуючись статтями 13, 86, 123, 129, 232, 233, 236, 237, 238, 240, 241 Господарського процесуального кодексу України, суд

У Х В А Л И В:

1. Позов задовольнити.

2. Розірвати договір оренди земельної ділянки № 86/2 від 15.08.2007, укладений між Тиврівською районною державною адміністрацією та Фізичною особою-підприємцем Бойком Павлом Петровичем.

3. Зобов`язати Фізичну особу - підприємця Бойка Павла Петровича ( АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_1 ) повернути Вороновицькій селищній раді Вінницького району Вінницької області (23252, Вінницька область, Вінницький район, селище міського типу Вороновиця, вулиця Козацький Шлях, будинок 60, ідентифікаційний код юридичної особи 04326069) земельну ділянку з кадастровим номером :01:003:0058 площею 11,7789 га, передану в оренду на підставі договору оренди земельної ділянки № 86/2 від 15.08.2007, шляхом підписання акту приймання-передачі з Вороновицькою селищною радою Вінницького району Вінницької області.

4. Стягнути з Фізичної особи - підприємця Бойка Павла Петровича ( АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_1 ) на користь Вінницької обласної прокуратури (21050, Вінницька обл., місто Вінниця, вулиця Монастирська, будинок 33, , Державна казначейська служба України, м. Київ, р/р UA0003988, МФО 820172, отримувач Вінницька обласна прокуратура) 5 368,00 гривень (п`ять тисяч триста шістдесят вісім гривень) судових витрат на сплату судового збору.

5. Видати накази після набрання судовим рішенням законної сили.

6. У задоволенні клопотання Фізичної особи - підприємця Бойка Павла Петровича про відстрочення виконання рішення суду, що міститься у відзиві на позовну заяву № б/н від 01.12.2023 (вх. № 01-37/44/23 від 04.12.2023) відмовити.

7. Згідно з приписами статті 241 ГПК України рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

8. Відповідно до положень частини 1 статті 256 ГПК України апеляційна скарга на рішення суду подається протягом двадцяти днів з дня його проголошення до Північно-західного апеляційного господарського суду. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини рішення суду, або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

9. Примірник судового рішення направити учасникам справи до електронних кабінетів у системі ЄСІТС, за їх відсутності - рекомендованим листом та засобами електронного зв`язку на відомі суду електронні адреси: Немирівської окружної прокуратури - ; позивача - ; Вінницької обласної прокуратури - , .

Повний текст рішення складено 09 лютого 2024 р.

Суддя Шамшуріна М.В.

віддрук. прим.:

1 - до справи;

2 - Немирівській окружній прокуратурі, до електронного кабінеті у системі ЄСІТС; ; , ;

3 - позивачу, 23252, Вінницька область, Вінницький район, селище міського типу Вороновиця, вулиця Козацький Шлях, будинок 60; ;

4 - відповідачу, АДРЕСА_1;

5 - третій особі, 23332, Вінницька обл., Тиврівський р-н, село Тростянець, вулиця Жовтнева, будинок 67.