ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ВОЛИНСЬКОЇ ОБЛАСТІ
РІШЕННЯ

30 січня 2024 року Справа № 903/1111/23

Господарський суд Волинської області у складі судді Вороняка А. С., за участі секретаря судового засідання Коритан Л. Ю., розглянувши матеріали по справі

за позовом Виконавчого комітету Володимирської міської ради

до відповідача: фізичної особи підприємця Новікової Галини Леонідівни

третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору на стороні позивача Комунальне підприємство Володимирське територіальне медичне об`єднання

про звільнення та повернення нежитлового приміщення,

за участю представників-учасників справи:

від позивача: Павленко Л. М., довіреність № 70/1.50/2-23 від 09.01.2023;

від відповідача: Новікова Г. Л., паспорт серія НОМЕР_1 , Філюк В. І., адвокат, ордер серія АС № 1079713 від 19.12.2023;

від 3-ї особи: Ульчак Б. І., адвокат, ордер серія АС № 1077360 від 22.11.2023.

Права та обов`язки учасникам судового процесу роз`яснені відповідно до ст.ст. 42, 46 ГПК України.

Відводу складу суду не заявлено.

Запис розгляду судової справи здійснюється за допомогою технічних засобів, а саме: підсистеми відеоконференцзв`язку ЄСІТС.

В судовому засіданні оголошено вступну та резолютивну частину рішення.

Суть спору: позивач - Виконавчий комітет Володимирської міської ради звернувся до Господарського суду Волинської області з позовною заявою до фізичної особи підприємця Новікової Галини Леонідівни про звільнення нежитлового приміщення, розташованого по вул.Шпитальній,20 у м.Володимирі площею 22,5 кв.м. та повернення його позивачу у зв`язку із закінченням терміну дії договору оренди від 17.06.2019.

Обґрунтовуючи свої позовні вимоги, орендодавець посилається на те, що термін дії договору закінчився 17.04.2022, відповідач приміщення добровільно не звільнив, займає їх безпідставно у зв`язку з чим просить зобов`язати останнього звільнити та повернути орендоване майно у зв`язку із закінченням терміну дії договору.

Ухвалою суду від 30.10.2023 прийнято позовну заяву до розгляду та відкрито провадження у справі; підготовче засідання призначено на 22.11.2023; запропоновано відповідачу надати відзив на позов, заперечення на відповідь на відзив; позивачу відповідь на відзив.

Ухвалою суду від 22.11.2023 залучено до участі в справі третьою особою, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору на стороні позивача Комунальне підприємство Володимирське територіальне медичне об`єднання, повідомлено учасників справи про те, що підготовче засідання відбудеться 12.12.2023.

06.12.2023 відповідач через відділ документального забезпечення та контролю суду подав відзив на позовну заяву в якому просить відмовити у задоволенні позову, при цьому вказує, що 15.03.2022 відповідач звернувся до позивача із заявою про намір продовжити термін дії договору оренди, на підставі якої позивач рішенням № 93 Про використання об`єкта комунальної власності Володимир-Волинської територіальної громади продовжив термін дії договору на період дії воєнного стану та три місяці з дати припинення воєнного стану, що свідчить про відсутність підстав, передбачених ч.1 ст.19 Закону України Про оренду державного та комунального майна, для відмови в продовжені договору оренди з відповідачем станом на 24.03.2022. Також заперечує факт подання балансоутримувачем орендованого майна письмового повідомлення про те, що орендоване приміщення необхідне для власних потреб балансоутримувача. Даний відзив з додатками приєднано до матеріалів справи.

12.12.2023 третя особа через систему Електронний суд подала пояснення щодо предмета спору в яких просить позовну заяву задовольнити. Додатково зазначає, 12 січня 2022 року КП Володимирське ТМО повідомило відповідача, що 17.04.2022 року закінчується термін дії договору оренди нежитлового приміщення і в подальшому продовжуватись не буде, оскільки воно є необхідним для установи також, а саме для розширення сфери медичних послуг. Позивач своїм листом від 14 січня 2022 року за вих. № 04 повідомив відповідача, що враховуючи звернення КП Володимирське ТМО, термін дії договору продовжений не буде та повідомлено про необхідність звільнити займане приміщення та передати його за актом приймання-передачі. Договір оренди закінчився 17 квітня 2022 року. Жодні додаткові угоди щодо продовження вказаного договору не укладались та не підписувались. Відповідно жодних юридичних підстав для знаходження у вказаному приміщення у орендаря немає.

В судовому засіданні 12.12.2023 суд, на виконання вимог ст. 195 ГПК України, враховуючи строки розгляду справи, ухвалив на місці продовжити строк підготовчого провадження на 30 днів - по 30.01.2024.

Ухвалою суду від 12.12.2023 повідомлено сторони про те, що підготовче засідання відбудеться 09.01.2024; запропоновано позивачу та відповідачу подати суду: відповідь на пояснення третьої особи в строк 5 днів з дня отримання ухвали суду, копію відповіді з додатками надіслати іншим учасникам справи, докази надіслання надати суду.

28.12.2023 третя особа, через відділ документального забезпечення та контролю суду подала заяву про усунення недоліків. Дана заява з додатками приєднана до матеріалів справи.

09.01.2024 позивач через відділ документального забезпечення та контролю суду подав клопотання про відкладення підготовчого засідання, у зв`язку з неможливістю забезпечити явку свого представника. Дане клопотання долучено до матеріалів справи.

В судовому засіданні 09.01.2024 оголошено перерву до 17.01.2024, про що повідомлено учасників справи ухвалою суду від 09.01.2024.

17.01.2024 позивач через відділ документального забезпечення та контролю суду подав клопотання про проведення судового засідання 17.01.2024 без участі його представника, вказав, що не заперечує проти закриття підготовчого провадження та призначення справи до розгляду по суті. Дане клопотання з додатками долучено до матеріалів справи.

17.01.2024 відповідач через відділ документального забезпечення та контролю суду подав клопотання про долучення до матеріалів справи доказів, яке суд на місці ухвалив залишити без розгляду, через закінчення встановленого законом та призначеного судом строку (неподання доказу разом з поданням відзиву).

В судовому засіданні 17.01.2024 суд, на виконання вимог ст. 195 ГПК України, враховуючи строки розгляду справи, ухвалив на місці закрити підготовче провадження та призначити справу до судового розгляду по суті на 30.01.2024.

Ухвалою суду від 17.01.2024 повідомлено сторони про те, що розгляд справи по суті відбудеться 30.01.2024.

У судовому засіданні 30.01.2024 представники позивача та третьої особи позовні вимоги підтримали в повному обсязі, просили позов задовольнити.

У судовому засіданні 30.01.2024 відповідач та представник відповідача просили відмовити у задоволенні позову. Додатково повідомили, що додатковою угодою №2 від 07.04.2022 було продовжено договір оренди від 17.06.2016 спірного приміщення на період дії воєнного стану та три місяці з дати припинення воєнного стану, кошти за оренду спірного приміщення ФОП Новікова Г.Л. сплачує як і раніше, позивач їх приймає і не повертає.

Згідно ст.17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини" суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод та практику Європейського суду з прав людини як джерело права.

В силу вимог ч.1 ст.6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, 1950 року, учасником якої є Україна, кожен при вирішенні судом питання щодо його цивільних прав та обов`язків має право на судовий розгляд упродовж розумного строку.

Обов`язок швидкого здійснення правосуддя покладається, в першу чергу, на відповідні державні судові органи. Розумність тривалості судового провадження оцінюється в залежності від обставин справи та з огляду на складність справи, поведінки сторін, предмету спору (§ 66-69 рішення Європейського суду з прав людини від 08.11.2005р. у справі "Смірнова проти України").

Суд, дослідивши матеріали справи, всебічно і повно з`ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті,

встановив:

17.06.2016 між відділом майнових і земельних ресурсів виконавчого комітету Володимир-Волинської міської ради Волинської області (орендодавець) та фізичною особою підприємцем Новіковою Галиною Леонтіївною (орендар) був укладений договір оренди нерухомого майна, що належить до комунальної власності міста (далі договір), відповідно до умов якого орендодавець, відповідно до протоколу конкурсу № 5 від 14.06.2016 передає, а орендар приймає в оренду частину нежитлового приміщення загальною площею 22,5 кв.м., що розміщене за адресою: вул. Павлова,20, м.Володимир-Волинський. Майно передається в оренду з метою використання під аптечний пункт орендаря (а.с. 7-9).

Відповідно до п. 2.1 договору орендар вступає у строкове платне користування майном у термін, зазначений у договорі, але не раніше дати підписання сторонами цього договору та акту приймання-передачі майна, який є невід`ємною частиною даного договору.

Згідно п. 10.1 договору даний договір вступає в силу одночасно з його підписанням та підписанням акту прийому-передачі орендованого майна і діє до 17.05.2019.

Пунктом 10.6 договору визначено, що за місяць до закінчення строку дії договору оренди, орендар зобов`язаний повідомити орендодавця про свій намір щодо продовження терміну дії договору. У разі відсутності заяви однієї із сторін про припинення цього договору або зміну його умов після закінчення строку його чинності протягом одного місяця договір вважається продовженим на той самий строк і на тих самих умовах, які були передбачені цим договором. Зазначені дії оформляються додатковою угодою, яка є невід`ємною частиною цього договору.

Визначене в договорі оренди нерухоме майно було передано відповідачу 17.06.2016, що підтверджується актом приймання - передачі орендованого майна до договору від 17.06.2016, підписаного сторонами договору, який є додатком 1 до договору (а.с.10).

17.05.2019 між відділом майнових і земельних ресурсів виконавчого комітету Володимир-Волинської міської ради Волинської області (орендодавець) та фізичною особою підприємцем Новіковою Галиною Леонтіївною (орендар) було укладено додаткову угоду № 1 до договору оренди нерухомого майна (нежиле приміщення по вул.Павлова,20, площею 22,5 кв.м), що належить до комунальної власності міста № б/н від 17.06.2016, якою сторони погодили, що термін дії договору продовжено до 17.04.2022 відповідно до рішення виконавчого комітету міської ради від 16.05.2019 № 144 «Про надання дозволу на укладення, продовження та розірвання договорів оренди нежилих приміщень» (а.с.12).

Також, 17.05.2019 між відділом майнових і земельних ресурсів виконавчого комітету Володимир-Волинської міської ради Волинської області (орендодавець) та фізичною особою підприємцем Новіковою Галиною Леонтіївною (орендар) було підписано акт приймання - передачі орендованого майна до додаткової угоди № 1 від 17.05.2019 до договору від 17.06.2016 (а.с.13).

У листах № 91/10-2.22 та № 92/10-2.22 від 12.01.2022 балансоутримувача - Комунального підприємства Володимирське територіальне медичне об`єднання адресованих орендарю та орендодавцю зазначається про ненадання згоди на продовження договору оренди та відмову у продовженні договорів оренди, зокрема, з підприємцем Новіковою Г. Л. (а.с.14-16).

Листом №04 від 14.01.2022 виконавчим комітетом Володимирської міської ради, зокрема Управлінням містобудування, архітектури та комунальних ресурсів на адресу відповідача, стверджується, що термін дії договору не буде продовжений у зв`язку зі зверненням балансоутримувача про необхідність використання орендованого майна для власних потреб (а.с.17).

15.03.2022 відповідач звернулася до міського голови із заявою про продовження договорів оренди на орендовані приміщення по вул. Павлова,20 під аптечні пункти (а.с.105).

Рішенням виконавчого комітету Володимир-Волинської міської ради № 93 від 24.03.2022 «Про використання об`єкта комунальної власності Володимир-Волинської міської територіальної громади», а саме п.2 вирішено продовжити договір оренди з підприємцем Новіковою Г. Л. на частину нежитлового приміщення площею 22,5 кв.м по вул.Павлова,20 для розміщення аптечного пункту на період дії воєнного стану та три місяці з дати припинення воєнного стану (а.с.19).

Рішенням виконавчого комітету Володимир-Волинської міської ради № 160 від 26.05.2022 «Про використання об`єкта комунальної власності Володимир-Волинської міської територіальної громади», а саме п.5 вирішено, що п.2 рішення виконавчого комітету міської ради від 24.03.2022 № 93 «Про використання об`єкта комунальної власності Володимир-Волинської міської територіальної громади», вважати таким, що втратив чинність (а.с.20).

Згідно листа № 206 від 03.10.2022 виконавчого комітету Володимирської міської ради, зокрема Управління містобудування, архітектури та комунальних ресурсів просять негайно звільнити орендоване приміщення у зв`язку із закінченням терміну дії договору (а.с.21).

Позивач у позовній заяві зазначає, що незважаючи на припинення терміну дії договору та не продовження на новий строк, відповідач не звільнив й продовжує використовувати приміщення, порушуючи при цьому право власника майна володіти, користуватися, розпоряджатися своїм майном.

Спір у даній справі виник у зв`язку з тим, що за твердженням позивача укладений між позивачем та відповідачем договір оренди припинив свою дію, проте відповідач об`єкт оренди не повернув. Водночас відповідач зазначає, що договірні відносили по оренді спірного приміщення продовжили свою дію, тривають по даний час.

Тобто спірні правовідносини виникли між сторонами з договору оренди, який за своєю правовою природою є договором найму (оренди).

За змістом положень статті 1, частини другої статті 9, частини другої статті 759, частини третьої статті 760 Цивільного кодексу України(далі ЦК України), та частини другої статті 4, частини шостої статті 283 Господарського кодексу України(далі ГК України), ЦК України встановлені загальні положення про найм (оренду), а особливості регулювання майнових правовідносини, які виникають між суб`єктами господарювання і пов`язані з укладенням, виконанням та припиненням договорів оренди, передбачені ГК України. Отже, якщо останній не містить таких особливостей, то застосовуються відповідні положення ЦК України.

При цьому співвідношення між нормами ЦК України і законів, які регулюють особливості найму (оренди) окремих видів майна, полягає в тому, що норми цих законів тією чи іншою мірою встановлюють правовий механізм реалізації відповідної норми ЦК України або передбачають додаткові умови її реалізації, або виключають застосування норм ЦК України, якщо це прямо передбачено ними чи випливає з їхнього змісту (Рішення Конституційного Суду України від 10.12.2009 у справі № 1-46/2009).

Судом встановлено, що об`єктом оренди є майно, яке належить до комунальної власності та обліковується на балансі третьої особи - Комунального підприємства Володимирське територіальне медичне об`єднання, тому на спірні правовідносини поширюються також положення Закону України "Про оренду державного та комунального майна".

Частина 1 статті 759 ЦК України передбачає, що за договором найму (оренди) наймодавець передає або зобов`язується передати наймачеві майно у користування за плату на певний строк.

Приписами ч. 1 ст. 283 ГК України визначено, що за договором оренди одна сторона (орендодавець) передає другій стороні (орендареві) за плату на певний строк у користування майно для здійснення господарської діяльності.

Відповідно до статті 193 ГК України суб`єкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобов`язання належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобов`язання - відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться. Кожна сторона повинна вжити усіх заходів, необхідних для належного виконання нею зобов`язання, враховуючи інтереси другої сторони та забезпечення загальногосподарського інтересу. Порушення зобов`язань є підставою для застосування господарських санкцій, передбачених цим Кодексом, іншими законами або договором.

Зазначене також кореспондується зі статтями 525, 526 ЦК України відповідно до яких зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом.

Статтею 629 ЦК України передбачено, що договір є обов`язковим для виконання сторонами.

Пунктом 10.6 договору визначено, що за місяць до закінчення строку дії договору оренди, орендар зобов`язаний повідомити орендодавця про свій намір щодо продовження терміну дії договору. У разі відсутності заяви однієї із сторін про припинення цього договору або зміну його умов після закінчення строку його чинності протягом одного місяця договір вважається продовженим на той самий строк і на тих самих умовах, які були передбачені цим договором. Зазначені дії оформляються додатковою угодою, яка є невід`ємною частиною цього договору.

Відповідно до п. 10.8. договору чинність даного договору припиняється внаслідок, зокрема, закінчення строку дії, на який його укладено.

Під час укладення договору оренди сторони керувалися Законом України від 10.04.92 N 2269-XII "Про оренду державного та комунального майна".

27.12.2019 набрав чинності Закон України від 03.10.2019 № 157-IX "Про оренду державного та комунального майна", який введено в дію 01.02.2020, та відповідно до пункту 2 Перехідних положень якого на правовідносини щодо продовження договору оренди після 01.07.2020 поширюється дія саме цього Закону.

Враховуючи те, що спірний договір оренди укладено сторонами на термін з 17.05.2019 по 17.04.2022, тому суд дійшов висновку, що до спірних правовідносин при вирішенні питання продовження договору оренди підлягають застосуванню норми Закону № 157-IX.

У зв`язку з військовою агресією Російської Федерації проти України Указом Президента України "Про введення воєнного стану в Україні" №64/2022 від 24.02.2022, затвердженим Законом України від 24.02.2022 №2102-IX, на підставі пропозиції Ради національної безпеки і оборони України, відповідно до пункту 20 частини першої статті 106 Конституції України, Закону України "Про правовий режим воєнного стану" в Україні введено воєнний стан із 05 години 30 хвилин 24 лютого 2022 року строком на 30 діб, строк якого в подальшому був неодноразово продовжений Указами Президента України, зокрема, Указом Президента України "Про продовження строку дії воєнного стану в Україні" №734/2023 від 06.11.2023, затвердженим Законом України № 3429-IX від 08.11.2023, частково змінено статтю 1 Указу Президента України від 24 лютого 2022 року N 64/2022 "Про введення воєнного стану в Україні", затвердженого Законом України від 24 лютого 2022 року N 2102-IX (зі змінами, внесеними Указом від 14 березня 2022 року N 133/2022, затвердженим Законом України від 15 березня 2022 року N 2119-IX, Указом від 18 квітня 2022 року N 259/2022, затвердженим Законом України від 21 квітня 2022 року N 2212-IX, Указом від 17 травня 2022 року N 341/2022, затвердженим Законом України від 22 травня 2022 року N 2263-IX, Указом від 12 серпня 2022 року N 573/2022, затвердженим Законом України від 15 серпня 2022 року N 2500-IX, Указом від 7 листопада 2022 року N 757/2022, затвердженим Законом України від 16 листопада 2022 року N 2738-IX, Указом від 6 лютого 2023 року N 58/2023, затвердженим Законом України від 7 лютого 2023 року N 2915-IX, Указом від 1 травня 2023 року N 254/2023, затвердженим Законом України від 2 травня 2023 року N 3057-IX, та Указом від 26 липня 2023 року N 451/2023, затвердженим Законом України від 27 липня 2023 року N 3275-IX), продовжити строк дії воєнного стану в Україні з 05 години 30 хвилин 16 листопада 2023 року строком на 90 діб.

Отже, закінчення строку спірного договору оренди (17.04.2022) припало на час дії воєнного стану в Україні.

Водночас, у зв`язку із запровадженням воєнного стану в Україні, Верховною Радою Законом від 01.04.2022 № 2181-IX внесено зміни до Розділу "Прикінцеві та перехідні положення" Закону № 157-IX та доповнено пунктом 6-1, яким унормовано, що під час дії воєнного стану Кабінет Міністрів України може встановити інші правила передачі в оренду державного та комунального майна, ніж ті, що передбачені цим Законом, зокрема щодо: продовження договору оренди, шляхом запровадження можливості автоматичного продовження договорів оренди, строк дії яких закінчується під час дії воєнного стану, на строк до припинення чи скасування та на чотири місяці після припинення чи скасування воєнного стану.

На виконання вказаних законодавчих приписів Кабінетом Міністрів України прийнято постанову від 27.05.2022 № 634 "Про особливості оренди державного та комунального майна у період воєнного стану", яка набрала законної сили 01.06.2022.

У пункті 5 Постанови № 634 від 27.05.2022 визначено, що договори оренди державного та комунального майна, строк дії яких завершується у період воєнного стану, вважаються продовженими на період дії воєнного стану та протягом чотирьох місяців з дати припинення чи скасування воєнного стану, крім випадку, коли балансоутримувач з урахуванням законодавства, статуту або положення балансоутримувача про погодження уповноваженим органом управління, до сфери управління якого належить балансоутримувач, за 30 календарних днів до дати закінчення договору оренди повідомив орендодавцю та орендарю про непродовження договору оренди з підстав, визначених статтею 19 Закону. Для продовження договору оренди на строк, передбачений цим пунктом, заява орендаря та окреме рішення орендодавця не вимагаються.

У разі, коли граничний строк для подання заяви про продовження договору оренди припадає на період воєнного стану, цей строк продовжується на строк воєнного стану та три місяці з дати його припинення чи скасування (абзац 6 пункту 5 постанови КМУ N 634 від 27.05.2022).

Відповідно до пункту 16 постанови КМУ N 634 від 27.05.2022 орендодавцям державного та комунального майна забезпечити нарахування орендної плати орендарям згідно з пунктом 1 цієї постанови, а також продовження та припинення договорів оренди відповідно до пункту 5 цієї постанови, починаючи з 24.02.2022.

Правовий аналіз наведених нормативних приписів зазначеної постанови дає підстави для висновку, що автоматичне продовження договорів оренди державного та комунального майна, строк дії яких закінчується під час дії воєнного стану, починається з 24.02.2022, за таких умов:

- строк дії відповідних договорів завершується у період воєнного стану;

- відсутнє повідомлення балансоутримувача, з урахуванням законодавства, статуту або положення балансоутримувача про погодження уповноваженим органом управління, направленого за 30 календарних днів до дати закінчення договору оренди, орендодавцю та орендарю про непродовження договору оренди з підстав, визначених статтею 19 Закону N 157-IX.

При цьому суд, у питанні критеріїв вибору та особливостей застосування вказаного нормативно-правового акта в залежності від набрання ним чинності та його дії на момент виникнення спірних правовідносин, виходить з такого.

Приписами частини першої статті 58 Конституції України унормовано, що закони та інші нормативно-правові акти не мають зворотної дії в часі, крім випадків, коли вони пом`якшують або скасовують відповідальність особи.

Позицію щодо незворотності дії в часі законів та інших нормативно-правових актів неодноразово висловлював Конституційний Суд України. Зокрема, згідно з висновками щодо тлумачення змісту статті 58 Конституції України, викладеними у рішеннях Конституційного Суду України від 13.05.97 N 1-зп, від 09.02.99 N 1-рп/99, від 05.04.2001 N 3-рп/2001, від 13.03.2012 N 6-рп/2012, закони та інші нормативно-правові акти поширюють свою дію тільки на ті відносини, які виникли після набуття законами чи іншими нормативно-правовими актами чинності; дію нормативно-правового акта в часі треба розуміти так, що вона починається з моменту набрання цим актом чинності і припиняється із втратою ним чинності, тобто до події, факту застосовується той закон або інший нормативно-правовий акт, під час дії якого вони настали або мали місце.

При цьому положення частини першої статті 58 Конституції України про зворотну дію в часі законів та інших нормативно-правових актів у випадках, коли вони пом`якшують або скасовують відповідальність особи, стосується фізичних осіб і не поширюється на юридичних осіб. Але це не означає, що цей конституційний принцип не може поширюватися на закони та інші нормативно-правові акти, які пом`якшують або скасовують відповідальність юридичних осіб. Проте, надання зворотної дії в часі таким нормативно-правовим актам може бути передбачено шляхом прямої вказівки про це в законі або іншому нормативно-правовому акті (Рішення Конституційного Суду України від 09.02.99 N 1-рп/99).

Таким чином, залежно від порядку набрання чинності нормативно-правовим актом, може бути застосовано декілька способів його дії у часі. Зокрема, як зазначено в пункті 2 Рішення Конституційного Суду України від 09.02.99 N 1-рп/99, перехід від однієї форми регулювання суспільних відносин до іншої може здійснюватися 1) негайно (безпосередня дія); 2) шляхом перехідного періоду (ультраактивна форма); 3) шляхом зворотної дії (ретроактивна форма).

Під зворотною (ретроактивною) дією акта цивільного/господарського законодавства розуміється поширення його дії на відносини, що виникли до набрання ним чинності.

Системний аналіз викладеного дає змогу виокремити два випадки зворотної дії норм цивільного/господарського законодавства: 1) коли акт законодавства пом`якшує або скасовує цивільну відповідальність; 2) якщо законодавець встановлює спеціальні випадки зворотної дії актів законодавства.

Отже, за загальновизнаним принципом права закони та інші нормативно-правові акти не мають зворотної дії в часі.

Закріплення названого принципу є гарантією стабільності суспільних відносин, у тому числі відносин між державою і громадянами, породжуючи у громадян впевненість у тому, що їхнє існуюче становище не буде погіршене прийняттям більш пізнього закону чи іншого нормативно-правового акта (рішення Конституційного Суду України від 13.05.97 у справі N 1-зп/1997).

Водночас, цивільне/господарське законодавство не забороняє застосування нових положень зі зворотною силою, але виключно тоді, коли зворотна дія цих актів, по-перше, встановлена в них самих, а, по-друге, якщо темпоральний прояв не суперечить принципу, вираженому в статті 58 Конституції України щодо застосування до події, факту того закону (нормативно-правового акта), під час дії якого вони настали або мали місце.

З огляду на викладене та враховуючи вимоги пункту 16 постанови Кабінету Міністрів України № 634 від 27.05.2022, господарський суд визнає, що вказаними положеннями нормативно-правового акта, який набув чинності 01.06.2022, на орендодавця державного та комунального майна покладено обов`язок забезпечити продовження та припинення договорів оренди відповідно до пункту 5 цієї Постанови, починаючи з 24.02.2022. Тобто, має місце надання зворотної сили нормативно-правовому акту в часі (ретроактивна дія) шляхом прямої вказівки про це в такому нормативно-правовому акті, і такий темпоральний прояв не суперечить принципу, вираженому в статті 58 Конституції України, оскільки ретроактивна дія вказаної Постанови уточнює початкові наміри законодавця забезпечити правову визначеність орендаря в умовах воєнного стану, який запроваджено в Україні з 24.02.2022.

Аналогічна правові висновки містяться в постанові Верховного Суду 917/565/22 від 12.04.2023.

Отже, враховуючи встановлені судом обставини, зокрема, що строк дії спірного договору оренди закінчився 17.04.2022, тобто, у період дії воєнного стану, а також приписи постанови Кабінету Міністрів України № 634 від 27.05.2022, суд дійшов висновку про те, що у спірних правовідносинах відсутні передумови для звільнення та повернення відповідачем орендованого приміщення під час дії воєнного стану з підстав, визначених у пункті 5 вказаної Постанови, оскільки такий договір вважається продовженим, починаючи з 24.02.2022 на період дії воєнного стану та протягом чотирьох місяців з дати припинення чи скасування воєнного стану, в силу імперативних приписів пунктів 5, 16 цієї Постанови, навіть без окремої заяви орендаря чи окремого рішення орендодавця.

Обґрунтовуючи позовні вимоги, орендодавець посилається на те, що балансоутримувач надіслав листа від 12.01.2022 №91/10-2.22 та № 92/10-2.22 на адресу орендаря та орендодавця відповідно про не продовження договору оренди.

Проте господарський суд не приймає дану обставину як доведену, оцінує критично, оскільки в матеріалах справи відсутній номер поштового відправлення, квитанція або касовий чек, як докази направлення цього повідомлення як орендодавцю, так і орендарю, наданих послуг відділенням зв`язку.

Згідно п.п.59, 61 Постанови Кабінету Міністрів України від 05.03.2009 №270 "Про затвердження Правил надання послуг поштового зв`язку" внутрішні поштові відправлення з оголошеною цінністю з описом вкладення подаються для пересилання відкритими для перевірки їх вкладення. У разі приймання внутрішніх поштових відправлень з оголошеною цінністю з описом вкладення бланк опису заповнюється відправником у двох примірниках. Працівник поштового зв`язку повинен перевірити відповідність вкладення опису, розписатися на обох його примірниках і проставити відбиток календарного штемпеля.

Один примірник опису вкладається до поштового відправлення, другий видається відправникові. На примірнику опису, що видається відправникові, працівник поштового зв`язку повинен зазначити номер поштового відправлення. За бажанням відправника на примірнику опису, що вкладається до поштового відправлення, вартість предметів може не зазначатися.

Таким чином належним доказом відправлення відповідачу листа № 91/10-2.22 є опис вкладень в поштовий конверт та квитанція або касовий чек, в якому зазначено найменування оператора та об`єкта поштового зв`язку, які надають послуги, дата та вид послуги, її вартість.

При цьому відповідач, проти цього доказу опису вкладення - заперечила, посилаючись на відсутність доказів поштового надіслання даного листа, також зазначила, що не отримувала листи балансоутримувача і власника. Доказів вручення відповідачу чи повернення даних листі на адресу позивача чи балансоутримувача, суду не подано.

Крім того, третя особа у своїх поясненнях зазначає, що саме 12 січня 2022 року КП Володимирське ТМО повідомило відповідача та власника майна, що 17.04.2022 року закінчується термін дії договору оренди нежитлового приміщення і в подальшому продовжуватись не буде (а.с.109), а такі докази взагалі у матеріалах справи відсутні.

Слід також зауважити, що відсутні і докази надсилання і листа №04 від 14.01.2022 Управління містобудування, архітектури та комунальних ресурсів Виконавчого комітету Володимирської міської ради на адресу відповідача, який також судом оцінюється критично.

Отже, неможливо дійти однозначного і беззаперечного висновку про те, що балансоутримувачем було дотримано вимоги щодо надіслання за 30 календарних днів до дати закінчення договору оренди повідомлення про непродовження договору оренди, через їх необгрунтованість. А подальша поведінка власника майна, щодо прийняття рішення по продовженню договору оренди з підприємцем Новіковою Г. Л., взагалі свідчить про протилежне.

Крім того, суд звертає увагу на те, що в постанові Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 10 квітня 2019 року у справі № 390/34/17 (провадження № 61-22315сво18) зроблено висновок про те, що добросовісність (пункт 6 статті 3 ЦК України) - це певний стандарт поведінки, що характеризується чесністю, відкритістю і повагою інтересів іншої сторони договору або відповідного правовідношення. Доктрина venire contra factum proprium (заборони суперечливої поведінки) ґрунтується ще на римській максимі - «non concedit venire contra factum proprium» (ніхто не може діяти всупереч своїй попередній поведінці). В основі доктрини venire contra factum proprium знаходиться принцип добросовісності. Поведінкою, яка суперечить добросовісності та чесній діловій практиці, є, зокрема, поведінка, що не відповідає попереднім заявам або поведінці сторони, за умови, що інша сторона, яка діє собі на шкоду, розумно покладається на них.

Очевидно, що дії позивача, відображені у листі № 04 від 14.01.2022, що термін дії договору не буде продовжений у зв`язку зі зверненням балансоутримувача про необхідність використання орендованого майна для власних потреб, а в подальшому вже під час воєнного стану своїм же рішенням виконавчого комітету Володимир-Волинської міської ради № 93 від 24.03.2022 «Про використання об`єкта комунальної власності Володимир-Волинської міської територіальної громади», а саме п.2 продовжили договір оренди з підприємцем Новіковою Г. Л. на частину нежитлового приміщення площею 22,5 кв.м по вул.Павлова,20 для розміщення аптечного пункту на період дії воєнного стану та три місяці з дати припинення воєнного стану, а пізніше рішенням виконавчого комітету Володимир-Волинської міської ради № 160 від 26.05.2022 «Про використання об`єкта комунальної власності Володимир-Волинської міської територіальної громади», а саме п.5 вирішено, що п.2 рішення виконавчого комітету міської ради від 24.03.2022 № 93 «Про використання об`єкта комунальної власності Володимир-Волинської міської територіальної громади», вважати таким, що втратив чинність, явно суперечать його попередній поведінці і є недобросовісними.

Крім того, суд зазначає, що на час внесення змін Верховною Радою Законом від 01.04.2022 № 2181-IX до Розділу "Прикінцеві та перехідні положення" Закону № 157-IX та доповнення пунктом 6-1, було чинне рішення виконавчого комітету Володимир-Волинської міської ради № 93 від 24.03.2022 «Про використання об`єкта комунальної власності Володимир-Волинської міської територіальної громади», а саме п.2 продовжили договір оренди з підприємцем Новіковою Г. Л. на частину нежитлового приміщення площею 22,5 кв.м по вул.Павлова,20 для розміщення аптечного пункту на період дії воєнного стану та три місяці з дати припинення воєнного стану. Тобто, при прийнятті рішення виконавчого комітету Володимир-Волинської міської ради № 160 від 26.05.2022 «Про використання об`єкта комунальної власності Володимир-Волинської міської територіальної громади», а саме п.5 про втрату чинності п.2 рішення виконавчого комітету міської ради від 24.03.2022 № 93 «Про використання об`єкта комунальної власності Володимир-Волинської міської територіальної громади», позивачу було відомо про позицію законодавця у цьому питанні, зокрема щодо: продовження договору оренди, шляхом запровадження можливості автоматичного продовження договорів оренди, строк дії яких закінчується під час дії воєнного стану, на строк до припинення чи скасування та на чотири місяці після припинення чи скасування воєнного стану.

У відповідності до ч.4 ст. 165 ГПК України якщо відзив не містить вказівки на незгоду відповідача з будь-якою із обставин, на яких ґрунтуються позовні вимоги, відповідач позбавляється права заперечувати проти такої обставини під час розгляду справи по суті, крім випадків, якщо незгода з такою обставиною вбачається з наданих разом із відзивом доказів, що обґрунтовують його заперечення по суті позовних вимог, або відповідач доведе, що не заперечив проти будь-якої із обставин, на яких ґрунтуються позовні вимоги, з підстав, що не залежали від нього.

Враховуючи положення ч.4 ст. 165 ГПК України, оскільки відзив не містив вказівки на підписання між сторонами додаткової угоди №2 від 17.04.2022, яка не долучалась до нього(подана суду з пропуском строку, без обгрунтування поважності пропуску), відповідач позбавляється права стверджувати під час розгляду справи по суті, а суд оцінювати та брати до уваги дану обставину.

Згідно з приписами статей 78-79 ГПК України достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи. Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування.

Статтею 86 ГПК України передбачено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

Принцип рівності сторін у процесі - у розумінні «справедливого балансу» між сторонами - вимагає, щоб кожній стороні надавалася розумна можливість представити справу в таких умовах, які не ставлять цю сторону у суттєво невигідне становище відносно другої сторони (п.33 Рішення віл 27.10.1993р. Європейського суду з прав людини у справі «Домбо Бегеер Б.В. проти Нідерландів»).

Згідно і ст. 17 Закон України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини" суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику суду як джерело права.

Суд зазначає, що, навіть якщо національний суд володіє певною межею розсуду, віддаючи перевагу тим чи іншим доводам у конкретній справі та приймаючи докази на підтримку позицій сторін, суд зобов`язаний мотивувати свої дії та рішення (див. рішення від 1 липня 2003 р. у справі "Суомінен проти Фінляндії", заява N 37801/97, п. 36).

У п.50 рішення Європейського суду з прав людини від 28.10.2010 "Справа "Трофимчук проти України"" (Заява N 4241/03) зазначено, що Суд повторює, що оцінка доказів є компетенцією національних судів і Суд не підмінятиме власною точкою зору щодо фактів оцінку, яку їм було надано в межах національного провадження. Крім того, гарантуючи право на справедливий судовий розгляд, стаття 6 Конвенції в той же час не встановлює жодних правил щодо допустимості доказів або їх оцінки, що є предметом регулювання в першу чергу національного законодавства та оцінки національними судами (див. рішення від 27 жовтня 1993 року у справі "Домбо Беєер B. V. проти Нідерландів", п. 31, Series A, N 274).

Статтею 76 ГПК України визначено, що належними є докази, на підставі яких можна встановити обставини, які входять в предмет доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування. Предметом доказування є обставини, які підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.

Відповідно до ч. 1 ст. 77 ГПК України обставини, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

Будь-які подані учасниками процесу докази (в тому числі, зокрема, й стосовно інформації у мережі Інтернет) підлягають оцінці судом на предмет належності і допустимості. Вирішуючи питання щодо доказів, господарські суди повинні враховувати інститут допустимості засобів доказування, згідно з яким обставини справи, що відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування. Що ж до належності доказів, то нею є спроможність відповідних фактичних даних містити інформацію стосовно обставин, які входять до предмета доказування з даної справи.

Надаючи оцінку доводам учасників судового процесу судом враховано, що обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи (ч.5 ст.236 Господарського процесуального кодексу України).

Згідно усталеної практики Європейського суду з прав людини, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча п.1 ст.6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення від 09.12.1994р. Європейського суду з прав людини у справі «Руїс Торіха проти Іспанії»). Крім того, вмотивоване рішення дає стороні можливість оскаржити його та отримати його перегляд вищестоящою інстанцією.

Враховуючи наведене, з огляду на встановлені судом обставини, зокрема, що строк дії спірного Договору оренди закінчився 17.04.2022, тобто у період дії воєнного стану, необґрунтованість позивача про направлення листів № 91/10-2.22 від 12.01.2022 та №04 від 14.01.2022 з відмовою у продовженні договору оренди, а також приписи Постанови № 634 від 27.05.2022, суд вважає, що у спірних правовідносинах відсутні передумови для припинення договору оренди під час дії воєнного стану, оскільки такий договір вважається продовженим починаючи з 24.02.2022, в силу імперативних приписів пунктів 5, 16 цієї Постанови, тому підстави для звільнення та повернення відповідачем орендованого майна відсутні, а отже - позов задоволенню не підлягає.

З огляду на приписи щодо покладення судового збору на учасників судового процесу в залежності від результату вирішення спору, відповідно до ст. 129 ГПК України, сплата судового збору залишається за позивачем.

Керуючись ст. ст. 74, 86, 236-241 Господарського процесуального кодексу України, господарський суд України,-

вирішив:

у позові виконавчого комітету Володимирської міської ради до фізичної особи підприємця Новікової Галини Леонідівни, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору на стороні позивача Комунальне підприємство Володимирське територіальне медичне об`єднання про звільнення та повернення нежитлового приміщення відмовити.

Рішення набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду (ч.ч. 1, 2 ст. 241 ГПК України).

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом двадцяти днів з дня складання повного тексту рішення до Північно-західного апеляційного господарського суду.

Дата складення повного судового рішення 08.02.2024.

Суддя А. С. Вороняк