ПІВНІЧНО-ЗАХІДНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

07 лютого 2024 року Справа № 918/649/23

Північно-західний апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючий суддя Бучинська Г.Б., суддя Маціщук А.В. , суддя Василишин А.Р.

секретар судового засідання Першко А.А.

за участю представників сторін:

позивача: Дубінін Р.В.

відповідача: не з`явився

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Господарського суду Рівненської області від 22 листопада 2023 року у справі №918/649/23 (повний текст складено 22 листопада 2023 року, суддя Андрійчук О.В.)

за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю "Глянс"

до ОСОБА_1

про стягнення 2 632 210,64 грн

ВСТАНОВИВ:

У липні 2023 року Товариство з обмеженою відповідальністю "Глянс" (позивач) звернулося до Господарського суду Рівненської області із позовом до фізичної особи - підприємця Козарика Анатолія Петровича (відповідач) про стягнення 2 632 210,64 грн.

Рішенням Господарського суду Рівненської області від 22 листопада 2023 року у справі №918/649/23 задоволено позов Товариства з обмеженою відповідальністю "Глянс" до ОСОБА_1 про стягнення 2 632 210,64 грн.

Присуджено до стягнення з ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , ідентифікаційний номер НОМЕР_1 ) на користь Товариства з обмеженою відповідальністю "Глянс" (52900, Дніпропетровська область, Синельниківський район, смт Межова, вул. Грушевського, буд.2, ідентифікаційний код 38246585) 2 632 210,64 грн.

Присуджено до стягнення з ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , ідентифікаційний номер НОМЕР_1 ) на користь Товариства з обмеженою відповідальністю "Глянс"(52900, Дніпропетровська область, Синельниківський район, смт Межова, вул. Грушевського, буд.2, ідентифікаційний код 38246585) 39 167,29 грн судового збору.

Місцевим господарським судом із фактичних обставин справи встановлено, що договори, на які посилається позивач у цій справі, неукладені, а отже, правовідносини сторін з приводу перерахування грошових коштів в розмірі 2 632 210,64 грн підпадають під правове регулювання статей 1212, 1213 Цивільного кодексу України, а відтак відповідач зобов`язаний повернути позивачу безпідставно набуті грошові кошти.

Не погоджуючись з прийнятим рішенням, представник ОСОБА_1 - адвокат Праскович Іван Михайлович звернувся через "Електронний суд" до Північно-західного апеляційного господарського суду із апеляційною скаргою, в якій просить скасувати рішення Господарського суду Рівненської області від 22 листопада 2023 року у справі №918/649/23 та ухвалити нове рішення, яким відмовити у задоволенні позову у повному обсязі.

Обгрунтовуючи свої вимоги апелянт зазначає, що заява позивача про зміну предмету позову від 09 жовтня 2023 року є по суті зміною одночасно і підстави і предмету позову, а тому не могла бути прийнята судом до уваги, оскільки це суперечить частині 3 статті 46 ГПК України. На переконання заявника, судом першої інстанції порушено частину 2 статті 237 ГПК України, а тому рішення підлягає скасуванню відповідно до пункту 4) частини 1 статті 277 ГПК України, зокрема, у зв`язку із порушенням норм процесуального права.

Скаржник зауважує, що між ТОВ "Глянс" та відповідачем ( ОСОБА_1 ) укладалися договори поставки товару (паркетної заготовки), які були відповідачем належно виконані шляхом поставки відповідного товару, факт укладення відповідних договорів поставки товару та їх належне виконання підтверджується видатковими накладними (сканкопії долучені до матеріалів справи, встановити місцезнаходження оригіналів документів не вдалося). Видаткові накладні підписані відповідачем ( ОСОБА_1 ) та представником ТОВ "Глянс" Наконечним Олексієм, який на відповідний момент часу був єдиним учасником ТОВ "Глянс", що відображено у інформації з ЄДР ЮО ФОП та ГФ. Щодо неможливості подання оригіналів довіреності та видаткових накладних, апелянт просить врахувати, що від моменту виникнення спірних правовідносин і до моменту звернення до суду позивача минуло понад 3 роки. Законодавством України не передбачено обов`язку фізичної особи зберігати видаткові накладні чи інші документи, пов`язані з підприємницькою діяльністю. Таким чином, на переконання апелянта, ним належним чином виконані зобов`язання щодо поставки товару позивачу.

Листом №918/649/23/8223/23 від 14 грудня 2023 року матеріали справи витребувано з Господарського суду Рівненської області.

21 грудня 2023 року від представника позивача - ТОВ "Глянс" надійшло клопотання про повернення апеляційної скарги, яке обгрунтовано об`єктивним сумнівом стосовно наявності права підписувати апеляційну скаргу та подавати апеляційну скаргу до суду на підставі ордеру про надання правничої (правової) допомоги серії ВС №1009988 від 28 лютого 2023 року.

Належним чином оформлені матеріали справи надійшли на адресу суду апеляційної інстанції 25 грудня 2023 року.

Ухвалою Північно-західного апеляційного господарського суду від 28 грудня 2023 року у справі №918/649/23 залишено без руху апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Господарського суду Рівненської області від 22 листопада 2023 року у справі №918/649/23. Запропоновано скаржнику усунути встановлені при поданні апеляційної скарги недоліки протягом 10 днів з дня вручення даної ухвали та надати належні докази сплати судового збору за подання апеляційної скарги в розмірі 47379,79 грн. та оригінал ордеру серії ВС №1009988, який подавався до Господарського суду Рівненської області, оригінал ордеру серії ВС №1009988, який поданий до Північно-західного апеляційного господарського суду та оригінал договору про надання правової допомоги №22/07/23 від 22 липня 2023 року.

09 січня 2024 року через "Електронний суд" від представника апелянта надійшла заява про усунення недоліків апеляційної скарги, до якої додано ордер, свідоцтво про право на заняття адвокатською діяльністю, докази сплати судового збору в розмірі 47379,79 грн. та докази направлення оригіналів договору та ордеру поштовим відправленням.

11 січня 2024 року поштовим відправленням від апелянта надійшов оригінал договору №22/07/23 про надання правової допомоги від 22 липня 2023 року та оригінал ордеру серії ВС №1009988 від 22 липня 2023 року.

Ухвалою Північно-західного апеляційного господарського суду від 15 січня 2024 року у справі №918/649/23 відкрито апеляційне провадження за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Господарського суду Рівненської області від 22 листопада 2023 року у справі №918/649/23 та призначено дату судового засідання на 07 лютого 2024 року об 11:00 год.

06 лютого 2024 року від позивача ТОВ "Глянс" надійшов відзив на апеляційну скаргу, відповідно до якого останнє вважає оскаржуване рішення законним та обґрунтованим, прийнятим у повній відповідності до норм матеріального та процесуального права, відтак в задоволенні апеляційної скарги просить відмовити, а судове рішення у справі залишити без змін.

06 лютого 2024 року від представника ОСОБА_1 - адвоката Прасковича Івана Михайловича надійшло клопотання про передачу матеріалів справи №918/649/23 у провадження Господарського суду Рівненської області у справі №918/1354/23 про неплатоспроможність ОСОБА_1 .

07 лютого 2024 року від ТОВ "Глянс" надійшло заперечення на клопотання (заяву).

Розглянувши подане відповідачем клопотання, суд апеляційної інстанції не вбачає підстав для його задоволення з огляду на наступне.

Відповідно до пункту 1 частини 1 статті 31 ГПК України суд передає справу на розгляд іншому суду зокрема, якщо справа належить до територіальної юрисдикції (підсудності) іншого суду.

Згідно частини 1 статті 24 ГПК України усі справи, що підлягають вирішенню в порядку господарського судочинства, розглядаються місцевими господарськими судами як судами першої інстанції.

Відповідно до частини 3 статті 232 ГПК України розгляд справи по суті судом першої інстанції закінчується ухваленням рішення суду.

Оскаржуване рішення ухвалено Господарським судом Рівненської області 22 листопада 2023 року. Водночас, провадження у справі про банкрутство ОСОБА_1 відкрито ухвалою Господарського суду Рівненської області від 17 січня 2024 року.

Відповідно до частини 1 статті 25 ГПК України апеляційні господарські суди переглядають в апеляційному порядку судові рішення місцевих господарських судів, які знаходяться у межах відповідного апеляційного округу (території, на яку поширюються повноваження відповідного апеляційного господарського суду).

Колегія суддів зауважує, що процесуальний закон не передбачає передачу справи з суду апеляційної інстанції до суду першої інстанції в порядку належності до територіальної юрисдикції (підсудності) тощо. Суд першої інстанції у провадженні якого перебуває справа про банкрутство (неплатоспроможність) наділений повноваженнями розглядати спори, однак у нього відсутні повноваження переглядати рішення у порядку апеляційного розгляду.

Відтак, відсутні підстави для задоволення клопотання ОСОБА_1 про передачу справи №918/649/23 для розгляду Господарським судом Рівненської області.

Безпосередньо в судовому засіданні представник позивача повністю підтримав вимоги і доводи викладені у відзиві на апеляційну скаргу.

Представник відповідача в судове засідання не з`явився, про причини неявки суд не повідомив. Про дату, час та місце проведення судового засідання повідомлений належним чином.

Колегія суддів, заслухавши пояснення представника позивача, розглянувши матеріали справи, обговоривши доводи апеляційної скарги та відзиву на неї, перевіривши надану судом юридичну оцінку обставин справи та повноту їх встановлення, дослідивши правильність застосування місцевим господарським судом норм матеріального та процесуального права, вважає, що у задоволенні вимог апеляційної скарги слід відмовити, рішення місцевого господарського суду - залишити без змін.

При цьому колегія суддів виходила з наступного.

Як вбачається з матеріалів справи та встановлено судом першої інстанції, ТОВ "Глянс" на банківський рахунок фізичної особи-підприємця Козарика Анатолія Петровича перераховано грошові кошти в розмірі 2 632 210,64 грн, про що свідчать платіжні доручення: №1297 від 26 липня 2017 року на суму 95 000,00 грн, №1405 від 01 вересня 2017 року на суму 500,00 грн, №1425 від 07 вересня 2017 року на суму 1 099,62 грн, №1464 від 19 вересня 2017 року на суму 10 000 грн, №1468 від 20 вересня 2017 року на суму 20 000,00 грн, №1474 від 22 вересня 2017 року на суму 50 000,00 грн, №1424 від 29 вересня 2017 року на суму 120 000,00 грн, №1437 від 04 жовтня 2017 року на суму 5000,00 грн, №1440 від 05 жовтня 2017 року на суму 21 000,00 грн, №1448 від 06 жовтня 2017 року на суму 30733,02 грн, №1454 від 09 жовтня 2017 року на суму 5000,00 грн, №1875 від 23 травня 2018 року на суму 5000,00 грн, №2003 від 30 травня 2018 року на суму 410 000,00 грн, №1880 від 23 червня 2018 року на суму 582 000,00 грн, №2080 від 27 червня 2018 року на суму 10 000,00 грн, №2091 від 05 липня 2018 року на суму 4 700,00 грн, №2094 від 06 липня 2018 року на суму 1 178,00 грн, №2100 від 11 липня 2018 року на суму 1700,00 грн, №2104 від 13 липня 2018 року на суму 7 300,00 грн, №2113 від 19 липня 2018 року на суму 100 000,00 грн, №2120 від 20 липня 2018 року на суму 10 000,00 грн, №2124 від 24 липня 2018 року на суму 2000,00 грн, №2 від 27 липня 2018 року на суму 5000,00 грн, №5 від 27 липня 2018 року на суму 1500,00 грн, №26 від 09 серпня 2018 року на суму 500 000,00 грн, №49 від 21 серпня 2018 року на суму 82700,00 грн, №1 від 23 серпня 2018 року на суму 395 000,00 грн, №54 від 27 серпня 2018 року на суму 150 000,00 грн, №128 від 19 жовтня 2018 року на суму 5 800,00 грн.

У призначеннях платежу у вказаних платіжних дорученнях зазначено: "оплата за послуги згідно з договором" або "оплата згідно з договором".

Як стверджує позивач, вказані грошові кошти були перераховані відповідачу для надання ним послуг (виконання) робіт, а також в якості позики.

ТОВ "Глянс" стверджує, що відповідач послуг не надав, позику не повернув.

30 квітня 2022 року ТОВ "Глянс" направив відповідачу вимогу №02-04/2022, в якій просив повернути грошові кошти в розмірі 3 187 196 грн, сплачені на виконання договорів поставки, послуг та позики.

Позивач зазначає, що станом на дату звернення до суду грошові кошти відповідачем не повернуті.

У свою чергу, за твердженням відповідача, ним поставлено позивачу товар на загальну суму 3 034 118,80 грн, на підтвердження чого долучені сканкопії видаткових накладних: №0312/1 від 03 грудня 2019 року на суму 266 868,30 грн, №1601/1 від 16 січня 2020 року на суму 251987,20 грн, №2801/1 від 16 січня 2020 року на суму 269216,00 грн, №1202/1 від 12 лютого 2020 року на суму 230413,80 грн, №2702/1 від 27 лютого 2020 року на суму 214400,70 грн, №1203/1 від 12 березня 2020 року на суму 242815,30 грн, №2403/1 від 24 березня 2020 року на суму 269896,00 грн, №2403/1 від 24 березня 2020 року на суму 250149,20 грн, №2503/2 від 25 березня 2020 року на суму 268438,50 грн, №1004/1 від 10 квітня 2020 року на суму 289576,10 грн, №1704/1 від 17 квітня 2020 року на суму 295585,50 грн, на суму №2404/1 від 24 квітня 2020 року на суму 184772,20 грн.

Окрім видаткових накладних відповідачем, на підтвердження факту поставки товару, долучено довіреність №Г-28/10/19 від 28 жовтня 2019 року, за якою позивачем доручено Наконечному Олексію укладати з будь-якими юридичними особа та фізичними особами-підприємцями, зокрема договори поставки.

Оригінали вказаних документів на виконання вимог ухвал місцевого господарського суду відповідачем не надані.

Надаючи в процесі апеляційного перегляду оцінку обставинам справи в їх сукупності, колегія суддів зазначає наступне.

З урахуванням викладеного вбачається, що між сторонами у 2017-2018 роках виникли правовідносини, пов`язані із безпідставним отриманням грошових коштів, регулювання яких здійснюється Господарським кодексом України та Цивільним кодексом України.

Згідно із частиною 1, пунктом 1 частини 2 статті 11, частинами 1, 2 статті 509 Цивільного кодексу України цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені цими актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки.

Відповідно до частини 1 статті 174 Господарського кодексу України господарські зобов`язання можуть виникати, зокрема, з господарського договору та інших угод, передбачених законом, а також з угод, не передбачених законом, але таких, які йому не суперечать.

До підстав виникнення цивільних прав та обов`язків належать, зокрема, договори та інші правочини. Зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Зобов`язання виникають з підстав, установлених статтею 11 Цивільного кодексу України.

Згідно частини 1 статті 177 Цивільного кодексу України об`єктами цивільних прав є речі, у тому числі гроші.

Частиною 1 статті 202 Цивільного кодексу України встановлено, що правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

У частині 1 статті 626 Цивільного кодексу України передбачено, що договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

Загальні вимоги до укладення договорів викладені у статтях 180, 181, 184, 187 Господарського кодексу України та статтях 628, 638, 640, 644, 649 Цивільного кодексу України.

У силу вимог частин 1, 3 статті 180 Господарського кодексу України зміст господарського договору становлять умови договору, визначені угодою його сторін, спрямованою на встановлення, зміну або припинення господарських зобов`язань, як погоджені сторонами, так і ті, що приймаються ними як обов`язкові умови договору відповідно до законодавства. При укладенні господарського договору сторони зобов`язані у будь-якому разі погодити предмет, ціну та строк дії договору.

Відповідно до частини 1 статті 628 Цивільного кодексу України зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Господарський договір за загальним правилом викладається у формі єдиного документа, підписаного сторонами. Допускається укладення господарських договорів у спрощений спосіб, тобто шляхом обміну листами, факсограмами, телеграмами, телефонограмами тощо, а також шляхом підтвердження прийняття до виконання замовлень, якщо законом не встановлено спеціальні вимоги до форми та порядку укладення даного виду договорів. У разі якщо сторони не досягли згоди з усіх істотних умов господарського договору, такий договір вважається неукладеним (таким, що не відбувся). Якщо одна із сторін здійснила фактичні дії щодо його виконання, правові наслідки таких дій визначаються нормами Цивільного кодексу України (частини 1, 8 статті 181 Господарського кодексу України).

Згідно зі статтею 638 Цивільного кодексу України договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.

Договір укладається шляхом пропозиції однієї сторони укласти договір (оферти) і прийняття пропозиції (акцепту) другою стороною.

У силу вимог частини 1 статті 639 Цивільного кодексу України договір може бути укладений у будь-якій формі, якщо вимоги щодо форми договору не встановлені законом.

Приписами частин 1, 2 статті 640 Цивільного кодексу України унормовано, що договір є укладеним з моменту одержання особою, яка направила пропозицію укласти договір, відповіді про прийняття цієї пропозиції. Якщо відповідно до акта цивільного законодавства для укладення договору необхідні також передання майна або вчинення іншої дії, договір є укладеним з моменту передання відповідного майна або вчинення певної дії.

За частиною 2 статті 649 Цивільного кодексу України розбіжності, що виникли між сторонами при укладенні договору не на підставі правового акта органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим, органу місцевого самоврядування, можуть бути вирішені судом у випадках, встановлених за домовленістю сторін або законом.

Частинами 1, 2 статті 187 Господарського кодексу України врегульовано, що спори, що виникають при укладанні господарських договорів за державним замовленням, або договорів, укладення яких є обов`язковим на підставі закону та в інших випадках, встановлених законом, розглядаються судом. Інші переддоговірні спори можуть бути предметом розгляду суду у разі якщо це передбачено угодою сторін або якщо сторони зобов`язані укласти певний господарський договір на підставі укладеного між ними попереднього договору. День набрання чинності рішенням суду, яким вирішено питання щодо переддоговірного спору, вважається днем укладення відповідного господарського договору, якщо рішенням суду не визначено інше.

Як стверджує ТОВ "Глянс", між ним та відповідачем виникли правовідносини з договору про надання послуг, договору позики та договору підряду, про що свідчать платіжні доручення про перерахування грошових коштів на користь відповідача.

З аналізу матеріалів справи судами вбачається, що між сторонами дійсно існували певні домовленості, оскільки здійснити помилково перерахування грошових коштів стільки разів та в такій сумі фактично неможливо.

Однак, як встановлено судами, призначенням платежу у платіжних дорученнях, наданих позивачем, значиться як "оплата за послуги згідно з договором" або "оплата згідно з договором", що унеможливлює встановлення судами предмета договорів (зокрема, про які саме послуги йдеться), їх ціни та строку дії, отже, сторони не досягли істотних умов договорів, а відтак такі договори не можуть вважатися укладеними.

Щодо заперечень ОСОБА_1 про те, що ним в рахунок перерахування позивачем грошових коштів в розмірі 2 632 210,64 грн було поставлено товар на суму 3 034 118,80 грн, апеляційний суд зазначає наступне.

Як вбачається з матеріалів справи, товар поставлений майже через три роки від початку виникнення спірних правовідносин, що не узгоджується з вимогами частини 1 статті 644 Цивільного кодексу України, згідно з якою якщо пропозицію укласти договір зроблено усно і в ній не вказаний строк для відповіді, договір є укладеним, коли особа, якій було зроблено пропозицію, негайно заявила про її прийняття.

Крім того, ТОВ "Глянс" заперечує той факт, що вказана поставка пов`язана із грошовими коштами, щодо яких ним заявлено позов у цій справі. У свою чергу, суди обох інстанцій із наявних матеріалів справи позбавлені можливості встановити, що товар, про який йдеться у видаткових накладних, наданих відповідачем, поставлявся саме в рахунок вже проведеної позивачем оплати (яка, як зазначалося, мала місце майже за три роки до відповідних поставок).

Крім того, місцевим господарський суд обгрунтовано не прийняв до уваги надані Козариком А.П. видаткові накладні та довіреність на отримання матеріальних цінностей.

ТОВ "Глянс" було поставлено під сумнів видаткові накладені, долучені відповідачем до матеріалів, у зв`язку з чим Господарським судом Рівненської області було витребувано їх оригінали, однак відповідач вимог ухвал суду не виконав, оригіналів видаткових накладних не надав.

У силу вимог частини 6 статті 91 ГПК України якщо подано копію (електронну копію) письмового доказу, суд за клопотанням учасника справи або з власної ініціативи може витребувати у відповідної особи оригінал письмового доказу.

Учасник справи, який подає письмові докази в копіях (електронних копіях), повинен зазначити про наявність у нього або іншої особи оригіналу письмового доказу (частина 5 статті 91 ГПК України).

Частиною 6 статті 91 ГПК України унормовано, що якщо оригінал письмового доказу не поданий, а учасник справи або суд ставить під сумнів відповідність поданої копії (електронної копії) оригіналу, такий доказ не береться судом до уваги.

Вказана норма є імперативною та застосовуються судом у будь-якому випадку ненадання оригіналу письмового доказу (за умови, що, зокрема учасник справи ставить під сумнів відповідність поданої копії).

Твердження апелянта про те, що від моменту виникнення спірних правовідносин і до моменту звернення до суду позивача минуло понад 3 роки, а законодавством України не передбачено обов`язку фізичної особи зберігати видаткові накладні чи інші документи, пов`язані з підприємницькою діяльністю, не звільняють ОСОБА_1 від доказування обставин, які викладені в таких документах.

Колегія суддів зауважує, що визначальною ознакою господарської операції у розумінні статей 1, 3, 9 Закону України "Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні" є те, що внаслідок її здійснення має відбутися реальний рух активів, отже, судам у розгляді справи потрібно досліджувати, окрім обставин оформлення первинних документів, наявність або відсутність реального руху такого товару. Зокрема, обставини здійснення перевезення товару поставленого за спірними видатковими накладними, обставини зберігання та використання цього товару у господарській діяльності покупця тощо.

Аналогічна правова позиція викладена у постановах Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 04 листопада 2019 року у справі №905/49/15, від 29 листопада 2019 року у справі №914/2267/18.

У разі дефектів первинних документів та невизнання стороною факту постачання спірного товару, сторони не позбавлені можливості доводити постачання товару іншими доказами, які будуть переконливо свідчити про фактичні обставини здійснення постачання товару Такий факт повинен оцінюватися в сукупності з іншими доказами у справі, оскільки вибіркова оцінка доказів не відповідає приписам процесуального законодавства.

Апелянтом не вчинено жодних дій щодо доведення будь-яких обставин, які могли б підтвердити факт поставки товару за накладними (звернення до органів Державної податкової служби України, електронні докази пов`язані із листуванням між сторонами, товарно-транспортні накладні та інше).

Відповідно до статті 79 ГПК України наявність обставини, на яку сторона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, вважається доведеною, якщо докази, надані на підтвердження такої обставини, є більш вірогідними, ніж докази, надані на її спростування. Питання про вірогідність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.

Тлумачення змісту цієї статті свідчить, що нею покладено на суд обов`язок оцінювати докази, обставини справи з огляду на їх вірогідність, яка дозволяє дійти висновку, що факти, які розглядаються скоріше були (мали місце), аніж не були.

Принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин справи. Цей принцип передбачає покладання тягаря доказування на сторони. Одночасно цей принцип не передбачає обов`язку суду вважати доведеною та встановленою обставину, про яку сторона стверджує. Така обставина підлягає доказуванню таким чином, аби задовольнити, як правило, стандарт переваги більш вагомих доказів, тобто коли висновок про існування стверджуваної обставини з урахуванням поданих доказів видається більш вірогідним, ніж протилежний (постанови Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 02 жовтня 2018 року у справі №910/18036/17, від 23 жовтня 2019 року у справі №917/1307/18, від 18 листопада 2019 року у справі №902/761/18, від 04 грудня 2019 року у справі №917/2101/17).

Аналогічний стандарт доказування застосовано Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 18 березня 2020 року у справі №129/1033/13-ц.

Будь-яких доказів того, що відповідач у рахунок перерахованих позивачем грошових коштів виконав будь-які зобов`язання (з поставки товару, виконання робіт чи повернення грошових коштів з позики тощо), судам не надано.

Враховуючи викладене судом першої інстанції правомірно встановлено, що спірні правовідносини сторін винили з безпідставно отриманих грошових коштів, які регулюються за правилами глави 83 Цивільного кодексу України.

Предметом регулювання глави 83 Цивільного кодексу України є відносини, що виникають у зв`язку з безпідставним отриманням чи збереженням майна і не врегульовані спеціальними інститутами цивільного права.

Зобов`язання з безпідставного набуття, збереження майна виникають за наявності трьох умов: а) набуття або збереження майна; б) набуття або збереження майна за рахунок іншої особи; в) відсутність правової підстави для набуття або збереження майна (відсутність положень закону, адміністративного акта, правочину або інших підстав, передбачених статтею 11 Цивільного кодексу України).

Відповідно до статті 1212 Цивільного кодексу України безпідставно набутим є майно, набуте особою або збережене нею в себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави.

Загальна умова частини 1 статті 1212 Цивільного кодексу України звужує застосування інституту безпідставного збагачення у зобов`язальних (договірних) відносинах, бо отримане однією зі сторін у зобов`язанні підлягає поверненню іншій стороні на цій підставі тільки за наявності ознаки безпідставності такого виконання.

Набуття однією зі сторін зобов`язання майна за рахунок іншої сторони в порядку виконання договірного зобов`язання не вважається безпідставним.

Під відсутністю правової підстави розуміється такий перехід майна від однієї особи до іншої, який або не ґрунтується на прямій вказівці закону, або суперечить меті правовідношення і його юридичному змісту. Тобто відсутність правової підстави означає, що набувач збагатився за рахунок потерпілого поза підставою, передбаченою законом, іншими правовими актами чи правочином (близька за змістом позиція викладена в постановах Верховного Суду від 23 січня 2020 року у справі № 910/3395/19, від 23 квітня 2019 року у справі №918/47/18).

У разі, коли поведінка набувача, потерпілого, інших осіб або подія утворюють правову підставу для набуття (збереження) майна, стаття 1212 Цивільного кодексу України може бути застосована тільки після того, як така правова підстава у встановленому порядку скасована, визнана недійсною, змінена, припинена або була відсутня взагалі, або якщо набуття відбулося у зв`язку з договором, але не на виконання договірних умов. Чинний договір чи інший правочин є достатньою та належною правовою підставою набуття майна (отримання коштів).

Конструкція статті 1212 Цивільного кодексу України, як і загалом норми глави 83 Цивільного кодексу України, свідчить про необхідність установлення так званої "абсолютної" безпідставності набуття (збереження) майна не лише в момент його набуття (збереження), а й на час розгляду спору.

Положення глави 83 Цивільного кодексу України застосовуються незалежно від того, чи безпідставне набуття або збереження майна було результатом поведінки набувача майна, потерпілого, інших осіб чи наслідком події. Для кондикційних зобов`язань характерним є, зокрема, приріст майна в набувача без достатніх правових підстав, а предметом доказування у цьому випадку є сам факт неправомірного набуття (збереження) майна однією особою за рахунок іншої (правова позиція подібного змісту викладена в постанові Великої Палати Верховного Суду від 04 грудня 2019 року у справі №917/1739/17).

Приписами статті 1213 Цивільного кодексу України врегульовано, що набувач зобов`язаний повернути потерпілому безпідставно набуте майно в натурі. У разі неможливості повернути в натурі потерпілому безпідставно набуте майно відшкодовується його вартість, яка визначається на момент розгляду судом справи про повернення майна.

З дослідженого місцевим судом та перевіреного колегією суддів вбачається, що договори, на які посилається позивач у цій справі, неукладені, а отже, правовідносини сторін з приводу перерахування грошових коштів в розмірі 2 632 210,64 грн підпадають під правове регулювання статей 1212, 1213 Цивільного кодексу України, а відтак відповідач зобов`язаний повернути позивачу безпідставно набуті грошові кошти.

Не приймаються до уваги колегією суддів доводи апелянта про те, що заява позивача про зміну предмету позову від 09 жовтня 2023 року є по суті зміною одночасно і підстави і предмету позову, а тому не могла бути прийнята судом до уваги, оскільки це суперечить частині 3 статті 46 ГПК України.

В силу положень частини 3 статті 46 ГПК України до закінчення підготовчого засідання позивач має право змінити предмет або підстави позову шляхом подання письмової заяви. У справі, що розглядається за правилами спрощеного позовного провадження, зміна предмета або підстав позову допускається не пізніше ніж за п`ять днів до початку першого судового засідання у справі.

Під предметом позову розуміється певна матеріально-правова вимога позивача до відповідача, стосовно якої позивач просить прийняти судове рішення.

Підставу позову становлять обставини, якими позивач обґрунтовує свої вимоги щодо захисту права та охоронюваного законом інтересу.

Слід зазначити, що правові підстави позову - це зазначена у позовній заяві нормативно-правова кваліфікація обставин, якими позивач обґрунтовує свої вимоги.

Отже зміна предмета позову означає зміну матеріальної вимоги, з якою позивач звернувся до відповідача, а зміна підстав позову - це зміна обставин, на яких ґрунтується вимога позивача. Одночасна зміна і предмета, і підстав позову не допускається, оскільки у разі одночасної зміни предмета та підстав позову фактично виникає нова матеріально-правова вимога позивача, яка обґрунтовується іншими обставинами, що за своєю суттю є новим позовом.

Не вважаються зміною підстав позову доповнення його новими обставинами при збереженні в ньому первісних обставин та зміна посилання на норми матеріального чи процесуального права.

Аналогічні висновки Верховного Суду викладені у постанові Великої Палати Верховного Суду від 25 червня 2019 року у справі №924/1473/15 та в подальшому знайшла своє відображення у постанові Верховного Суду у постанові від 15 жовтня 2020 року у справі №922/2575/19.

Дослідивши зміст позовної заяви, а також заяву про зміну підстав позову, колегія суддів дійшла висновку, що одночасної зміни предмету і підстав позову не відбулось, оскільки вимога про стягнення відсотків за користування позиченими коштами, 3% річних за затримку у виплаті та сума інфляційного збільшення боргу не були оплачені судовим збором, їх розмір не був визначений та вони не були предметом судового розгляду.

Таким чином, доводи відповідача, викладені у апеляційній скарзі, є безпідставними, необґрунтованими та такими, що не підлягають задоволенню.

Місцевим господарським судом повністю з`ясовані обставини, що мають значення для справи. Висновки, викладені у рішенні місцевого господарського суду, відповідають обставинам справи. Судом не порушені та правильно застосовані норми матеріального та процесуального права.

За таких обставин підстав для зміни, скасування рішення місцевого господарського суду не вбачається.

Керуючись ст. ст. 269, 270, 273, 275, 276, 281-284 Господарського процесуального кодексу України, суд

УХВАЛИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Господарського суду Рівненської області від 22 листопада 2023 року у справі №918/649/23 залишити без задоволення.

Рішення Господарського суду Рівненської області від 22 листопада 2023 року у справі №918/649/23 залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена до суду касаційної інстанції у строк та в порядку, встановленому статтями 287-289 ГПК України.

Справу №918/649/23 повернути до Господарського суду Рівненської області.

Повний текст постанови складений "09" лютого 2024 р.

Головуючий суддя Бучинська Г.Б.

Суддя Маціщук А.В.

Суддя Василишин А.Р.