РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

м. Київ

12.02.2024Справа № 910/17097/23

За позовом Приватного акціонерного товариства "Страхова компанія "ВУСО" (м. Київ)

до Акціонерного товариства "Страхова компанія "Країна" (місто Київ)

про стягнення 17 741,81 грн,

Суддя Ващенко Т.М.

Секретар судового засідання Шаповалов А.М.

Представники сторін: не викликались

ВСТАНОВИВ:

Приватне акціонерне товариство "Страхова компанія "ВУСО" звернулось до Господарського суду міста Києва з позовом до Акціонерного товариства "Страхова компанія "Країна" про стягнення 17 741,81 грн страхового відшкодування, виплаченого позивачем власнику автомобіля марки "Volkswagen", д.н.з. НОМЕР_1 , у зв`язку з його пошкодженням у ДТП, яка сталася з вини водія автомобіля марки "Chevrolet", д.н.з. НОМЕР_2 , цивільно-правова відповідальність якого застрахована відповідачем за Полісом № АР/005275059.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 13.11.2023 відкрито провадження у справі, з підстав, викладених в ухвалі, постановлено її розгляд здійснювати в порядку спрощеного позовного провадження без виклику сторін.

30.11.2023 та 01.12.2023 від відповідача надійшли відзиви на позовну заяву, в яких він заперечив проти позовних вимог та зазначив про їх необґрунтованість.

11.12.2023 від позивача надійшла відповідь на відзив.

05.01.2024 від відповідача надійшли додаткові пояснення по справі.

З моменту відкриття провадження у справі сплив достатній строк (з урахуванням воєнного стану на території України), для подання всіма учасниками справи своїх доводів, заперечень, відзивів, доказів тощо, у зв`язку з чим суд вважає за можливе здійснити розгляд даної справи по суті заявлених вимог.

Згідно з частиною 4 статті 240 Господарського процесуального кодексу України у разі розгляду справи без повідомлення (виклику) учасників справи суд підписує рішення без його проголошення. Датою ухвалення рішення, ухваленого за відсутності учасників справи, є дата складення повного судового рішення (ч. 5 ст. 240 Господарського процесуального кодексу України).

Розглянувши подані документи і матеріали, всебічно і повно з`ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтується позов та заперечення відповідача, об`єктивно оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, Господарський суд міста Києва

ВСТАНОВИВ:

25.03.2021 між позивачем, як страховиком, та ТОВ "ЕФЕС Україна", як страхувальником, було укладено договір добровільного страхування наземного транспорту №ACS-643650 (надалі - Договір), за умовами якого позивач прийняв під страховий захист автомобіль "Volkswagen Jetta", д.н.з. НОМЕР_3 .

20.01.2022 в м. Києві сталась ДТП за участю автомобіля "Volkswagen Jetta", д.н.з. НОМЕР_3 , під керуванням ОСОБА_1 , та автомобіля "Chevrolet Aveo", д.н.з. НОМЕР_4 , під керуванням ОСОБА_2 .

У результаті ДТП зазначені автомобілі отримали механічні пошкодження.

ДТП сталася в результаті порушення водієм ОСОБА_2 вимог Правил дорожнього руху України, що встановлено постановою Солом`янського районного суду міста Києва від 28.04.2022 у справі №760/1927/22.

На підставі заяви страхувальника, рахунку СТО №УКК3019685/ від 03.07.2023, наряду-замовлення (акту виконаних робіт) від 26.07.2023, звіту про визначення коефіцієнту фізичного зносу КТЗ від 22.08.2023№35879, страхового акту від 04.07.2023 №30733, виконуючи свої зобов`язання за Договором, позивач здійснив відшкодування завданої шкоди внаслідок спірної ДТП шляхом виплати коштів на рахунок СТО у загальній сумі 21 041,40 грн платіжною інструкцією №30733 від 14.07.202314.07.2023.

Частинами 1 та 2 статті 1187 Цивільного кодексу України передбачено, що джерелом підвищеної небезпеки є діяльність, пов`язана з використанням, зберіганням або утриманням транспортних засобів, механізмів та обладнання, використанням, зберіганням хімічних, радіоактивних, вибухо - і вогненебезпечних та інших речовин, утриманням диких звірів, службових собак та собак бійцівських порід тощо, що створює підвищену небезпеку для особи, яка цю діяльність здійснює, та інших осіб. Шкода, завдана джерелом підвищеної небезпеки, відшкодовується особою, яка на відповідній правовій підставі (право власності, інше речове право, договір підряду, оренди тощо) володіє транспортним засобом, механізмом, іншим об`єктом, використання, зберігання або утримання якого створює підвищену небезпеку.

Відповідно до пунктів 1, 3 ч. 1 ст. 1188 Цивільного кодексу України шкода, завдана внаслідок взаємодії кількох джерел підвищеної небезпеки, відшкодовується на загальних підставах, а саме шкода, завдана одній особі з вини іншої особи, відшкодовується винною особою, а за наявності вини всіх осіб, діяльністю яких було завдано шкоди, розмір відшкодування визначається у відповідній частці залежно від обставин, що мають істотне значення.

Таким чином, за змістом вказаних норм, у відносинах між кількома володільцями джерел підвищеної небезпеки відповідальність будується на загальному принципі вини.

Відповідно до ст. 12.1 Закону України "Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів" страхове відшкодування завжди зменшується на суму франшизи, розрахованої за правилами цього підпункту.

Статтею 27 Закону України "Про страхування" та статтею 993 Цивільного кодексу України визначено, що до страховика, який виплатив страхове відшкодування за договором майнового страхування, в межах фактичних затрат переходить право вимоги, яке страхувальник або інша особа, що одержала страхове відшкодування, має до особи, відповідальної за заподіяний збиток.

Згідно з пунктом 3 частини 1 статті 988 ЦК України страховик зобов`язаний у разі настання страхового випадку здійснити страхову виплату у строк, встановлений договором. Страхова виплата за договором майнового страхування і страхування відповідальності (страхове відшкодування) не може перевищувати розміру реальних збитків. Інші збитки вважаються застрахованими, якщо це встановлено договором.

Відповідно до пункту 22.1 статті 22 Закону в разі настання страхового випадку страховик у межах страхових сум, зазначених у страховому полісі, відшкодовує у встановленому цим Законом порядку оцінену шкоду, заподіяну внаслідок ДТП життю, здоров`ю, майну третьої особи.

За змістом статті 29 Закону, у зв`язку з пошкодженням транспортного засобу відшкодовуються витрати, пов`язані з відновлювальним ремонтом транспортного засобу з урахуванням зносу, розрахованого у порядку, встановленому законодавством, включаючи витрати на усунення пошкоджень, зроблених навмисно з метою порятунку потерпілих внаслідок ДТП, з евакуацією транспортного засобу з місця ДТП до місця проживання того власника чи законного користувача транспортного засобу, який керував транспортним засобом у момент ДТП, чи до місця здійснення ремонту на території України.

Вина водія ОСОБА_2 , який керував автомобілем "Chevrolet Aveo", д.н.з. НОМЕР_4 , встановлена в судовому порядку.

Як вбачається з полісу №АР/005275059, цивільно-правова відповідальність за шкоду, заподіяну життю, здоров`ю, майну третіх осіб внаслідок експлуатації автомобіля "Chevrolet Aveo", д.н.з. НОМЕР_4 , станом на дату настання спірної ДТП була застрахована відповідачем.

Відповідно до ст. 12.1 Закону України "Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів" страхове відшкодування завжди зменшується на суму франшизи, розрахованої за правилами цього підпункту.

Розмір франшизи, тобто суми, на яку зменшується страхове відшкодування за шкоду, заподіяну майну потерпілих, встановленої полісом №АР/005275059, становить 0,00 грн. Ліміт страхової суми за шкоду майну - 130 000,00 грн.

17.07.2023 позивач звернувся до відповідача з заявою про виплату страхового відшкодування.

AT "СК "Країна" листом № 5053/23 від 28.07.2023 повідомило позивача про прийняте рішення про відмову у виплаті страхового відшкодування на підставі п. 37.4. ст. 37 Закону України "Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів", у зв`язку з неподанням заяви про страхове відшкодування впродовж одного року, з моменту скоєння дорожньо-транспортної пригоди.

Як вказує відповідач у відзиві, позивач не звертався до нього з відповідними вимогами у встановлені законом строки, у зв`язку з чим у нього відсутні зобов`язання з виплати відшкодування позивачу.

Відповідно до п. 22.1 ст.22 Закону України "Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів" (далі - Закон), у разі настання страхового випадку страховик у межах страхових сум, зазначених у страховому полісі, відшкодовує у встановленому цим Законом порядку оцінену шкоду, заподіяну внаслідок дорожньо-транспортної пригоди життю, здоров`ю, майну третьої особи.

Частинами 1 та 2 статті 13 Господарського процесуального кодексу України встановлено, що судочинство у господарських судах здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених цим Кодексом.

Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом (ч. 3 ст. 13 Господарського процесуального кодексу України).

Аналогічні приписи закріплені у ч. 1 ст. 74 Господарського процесуального кодексу України.

Настання страхового випадку (скоєння ДТП) є підставою для здійснення страховиком виплати страхового відшкодування потерпілому відповідно до умов договору страхування та в межах страхової суми. Страховим відшкодуванням у цих межах покривається оцінена шкода, заподіяна внаслідок ДТП життю, здоров`ю, майну третьої особи, в тому числі й шкода, пов`язана зі смертю потерпілого. Для отримання страхового відшкодування потерпілий чи інша особа, яка має право на його отримання, подає страховику заяву про страхове відшкодування. Таке відшкодування повинне відповідати розміру оціненої шкоди, але якщо розмір заподіяної шкоди перевищує страхову суму, розмір страхової виплати за таку шкоду обмежується зазначеною страховою сумою (статті 9, 22 - 31, 35, 36 Закону).

Згідно зі статтею 29 Закону в зв`язку з пошкодженням транспортного засобу відшкодовуються витрати, пов`язані з відновлювальним ремонтом транспортного засобу з урахуванням зносу, розрахованого у порядку, встановленому законодавством.

Згідно з п. 35.1. ст. 35 Закону для отримання страхового відшкодування потерпілий чи інша особа, яка має право на отримання відшкодування, протягом 30 днів з дня подання повідомлення про дорожньо-транспортну пригоду подає страховику (у випадках, передбачених статтею 41 цього Закову, - МТСБУ) заяву про страхове відшкодування. Пунктом 35.1. та 35.2 статті 35 Закону № 1961-IV, чітко встановлено вимоги до заяви та визначено перелік документів, які мають бути додані до заяви.

Пунктом 36.2. ст. 36 Закону встановлено, що страховик (МТСБУ) протягом 15 днів з дня узгодження ним розміру страхового відшкодування з особою, яка має право на отримання відшкодування, за наявності документів, зазначених у статті 35 цього Закону, повідомлення про дорожньо-транспортну пригоду, але не пізніш як через 90 днів з дня отримання заяви про страхове відшкодування зобов`язаний: у разі визнання ним вимог заявника обґрунтованими - прийняти рішення про здійснення страхового відшкодування (регламентної виплати) та виплатити його або прийняти вмотивоване рішення про відмову у здійсненні страхового відшкодування (регламентної виплати).

З огляду на зазначене, обов`язок щодо прийняття рішення по страховій справі виникає у страховика після отримання заяви про страхове відшкодування.

Відповідно до п. 37.1.4 п. 37.1 ст. 37 Закону підставою для відмови страховиком (страховою компанією) у здійсненні страхового відшкодування (регламентної виплати) є, зокрема, неподання потерпілою особою заяви про страхове відшкодування впродовж одного року, якщо шкода заподіяна майну потерпілого, і трьох років, якщо шкода заподіяна здоров`ю або життю потерпілого, з моменту скоєння ДТП.

Тобто, Закон передбачає, що потерпілий, який володіє правом на майнове відшкодування заподіяної йому шкоди, повинен вчинити ряд активних дій, які б свідчили про його волевиявлення щодо здійснення цього права. Вказані активні дії потерпілого закон пов`язує, зокрема, із поданням заяви про страхове відшкодування впродовж визначеного законом строку, зі сприянням у визначенні характеру та розміру збитків.

Відтак, право потерпілого на отримання відшкодування завданої йому шкоди шляхом виконання страховиком узятих на себе зобов`язань не є безумовним, а ПОВ`ЯЗУЄТЬСЯ З поданням до такого страховика заяви про здійснення страхової виплати (відшкодування), що у свою чергу законодавець обмежує річним строком з моменту скоєння відповідної ДТП.

Така правова позиція викладена у постанові Великої Палати Верховного Суду від 05.06.2018 у справі №910/7449/17.

У постанові від 09.11.2021 у справі № 147/66/17 Велика Палата Верховного Суду вказала, що у випадку, якщо потерпіла особа звернеться до страховика (страхової компанії) за відшкодуванням шкоди з пропуском встановленого річного строку, однак доведе, що нею здійснено розумних заходів для отримання відшкодування за рахунок страховика, та строк пропущено через незалежні від потерпілої особи причини, вона має право на відшкодування шкоди в межах страхової суми за рахунок страховика (страхової компанії) винної у спричиненні шкоди особи, у тому числі в судовому порядку.

Тобто, Велика Палата Верховного Суду дійшла висновку, що при добросовісній поведінці потерпілої особи та доведеності, що річний строк пропущено через незалежні від потерпілої особи причини, особа може отримати таке відшкодування, пред`явивши вимогу до страховика (страхової компанії) в судовому порядку протягом строку позовної давності.

При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду (ч. 1 ст. 236 ПІК України).

Позивач у позові вказує, що у зв`язку з форс-мажорними обставинами (обставинами непереборної сили) - військовою агресією РФ проти України, що стало підставою введення воєнного стану з 24.02.2022 відповідно до Указу Президента України від 24.02.2022 р. № 64/2022 "Про введення воєнного стану в Україні", який на даний час є продовженим, Страхувальнику довелось виїхати за межі території України, що суттєва ускладнило виплату страхового відшкодування та зв`язок з ним обірвався.

Виплата страхового відшкодування за договором майнового страхування позивачем було здійснено лише 14.07.2023, після повернення Страхувальника на територію України, у зв`язку з чим позивач вважає відмову відповідача від здійснення страхового відшкодування неправомірною, так як право вимоги до відповідача з`явилось лише після виплати страхового відшкодування 14.07.2023, а затримка у виплаті страхового відшкодування Страхувальнику є обґрунтованою.

З цього приводу суд погоджується з доводами відповідача про те, що саме по собі введення військового стану не є підставою для продовження встановлених Законом строків, а позивачем не надано доказів на підтвердження обґрунтованості затримки та/або зволікання зі страховою виплатою Страхувальнику за договором добровільного страхування наземного транспорту у зв`язку із перебуванням останнього за кордоном.

Велика Палата Верховного Суду висвітленого у постанові від 14.12.2021 у справі №147/66/17 виклала висновок у подібних правовідносинах про відсутність правових підстав для стягнення відшкодування за завдану шкоду, якщо серед матеріалів справи не містяться докази, що пропущений строк для звернення до Страховика з заявою про страхове відшкодування, мав місце через незалежні від нього причини.

За результатами розгляду даної справи, суд погоджується з доводами відповідача про те, що право на отримання страхового відшкодування не є абсолютним, оскільки обмежене як наявністю обставин, необхідних для настання страхового випадку, так і відсутністю випадків, визначених у ст. ст. 32, 37 Закону, що унеможливлюють здійсненім страхового відшкодування. З огляду на встановлені обставини суд дійшов висновку про відсутність у відповідача обов`язку з виплати позивачу страхового відшкодування за подією, яка мала місце 20.01.2022.

Відповідно до частини 1 статті 73 ГПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Згідно з частиною 1 статті 74 ГПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Статтею 76 ГПК України визначено, що належними є докази, на підставі яких можна встановити обставини, які входять в предмет доказування.

Відповідно до частини 1 статті 77 ГПК України обставини, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

За приписами частини 1 статті 86 ГПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Враховуючи вищевикладене, суд дійшов висновку про те, що позовні вимоги задоволенню не підлягають.

Відповідно до ст. 129 ГПК України витрати по сплаті судового збору покладаються на позивача.

Керуючись ст. ст. 73, 74, 76-80, 86, 129, 165, 232, 233, 236-238, 240, 241, 252 ГПК України, Господарський суд міста Києва, -

ВИРІШИВ:

В позові відмовити повністю.

Рішення господарського суду набирає законної сили у відповідності до приписів ст. 241 Господарського процесуального кодексу України. Рішення господарського суду може бути оскаржене в порядку та строки, передбачені ст. ст. 253, 254, 256-259 ГПК України.

Суддя Т.М. Ващенко