ЦЕНТРАЛЬНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ
ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

31.01.2024 року м.Дніпро Справа № 904/1767/23

Центральний апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючий суддя Чус О.В. (доповідач),

судді: Мороз В.Ф., Коваль Л.А.

секретар судового засідання Солодова І.М.

за участю представників сторін:

від позивача: представник не з`явився;

від відповідача: Самодерженкова Т.О. (поза межами суду, з використанням власних технічних засобів) адвокат;

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу Селянського (фермерського) господарства "Афродіта" на рішення Господарського суду Дніпропетровської області від 14.09.2023 (повний текст рішення складено 15.09.2023, суддя Фещенко Ю.В.) у справі № 904/1767/23

за позовом Селянського (фермерського) господарства "Афродіта", м. Волноваха Донецької області

до Товариства з обмеженою відповідальністю "Атік Агро", м. Дніпро

про стягнення 474 739 грн 88 коп.

ВСТАНОВИВ:

Селянське (фермерське) господарство "Афродіта" звернулося до Господарського суду Дніпропетровської області з позовом про стягнення з Товариства з обмеженою відповідальністю "Атік Агро" на свою користь заборгованості в сумі 474 739 грн 88 коп.

Позовні вимоги обґрунтовані порушенням відповідачем зобов`язань за договором поставки хлібобулочних виробів № 308А202 від 04.03.2020 в частині повного та своєчасного розрахунку за поставлений позивачем товар.

Рішенням Господарського суду Дніпропетровської області від 14.09.2023 у справі № 904/1767/23 у задоволенні позову відмовлено.

Рішення місцевого господарського суду мотивоване тим, що докази на підтвердження правомірності вимог позивача щодо стягнення заборгованості за договором поставки хлібобулочних виробів № 308А202 від 04.03.2020 у розмірі 474 739 грн 88 коп. є менш вірогідними, ніж докази, надані на їх спростування відповідачем.

Не погодившись із зазначеним рішенням суду, до Центрального апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою звернулось Селянське (фермерського) господарство "Афродіта", в якій просить скасувати рішення Господарського суду Дніпропетровської області від 14.09.2023 у справі № 904/1767/23 та прийняти нове рішення, яким позовну заяву задовольнити в повному обсязі.

Апеляційна скарга обґрунтована наступним:

- судом не з`ясовані обставини, що мають значення для справи;

- висновки, викладені в рішенні суду, не відповідають встановленим обставинам, що призвело до помилкового вирішення спору;

- судом залишено поза увагою надані позивачем податкові накладні за відповідний період, якими підтверджується реальний рух товару, його обсяг та вартість постачання;

- реальний рух товару також підтверджується актом звірки взаємних розрахунків за 2022 рік, підписаний обома сторонами;

- через активні бойові дії у м. Волноваха та Волноваському районі вся документація позивача була знищена, внаслідок чого позивач не мав можливість надати до суду першої інстанції будь-які інші первинні документи на підтвердження доказів поставки товару відповідачу;

- судом першої інстанції встановлено, що різниця в сумі між наданими позивачем податковими накладними та наданими відповідачем платіжними дорученнями становить 300 252,18 грн, проте судом необґрунтовано відмовлено в задоволенні позову в повному обсязі;

- акт звірки взаємних розрахунків підписаний обома сторонами та є належним доказом у справі, підтверджує, в тому числі, що до січня 2022 року у відповідача була наявна заборгованість в сумі 550 656,44 грн.

Згідно до протоколу автоматичного розподілу судової справи між суддями від 03.10.2023 у даній справі визначена колегія суддів у складі: головуючий, доповідач суддя Чус О.В., судді: Мороз В.Ф., Коваль Л.А.

З огляду на відсутність в суді апеляційної інстанції матеріалів справи на час надходження скарги, ухвалою суду від 05.10.2023 здійснено запит матеріалів справи №904/1767/23 із Господарського суду Дніпропетровської області та відкладено вирішення питання про рух апеляційної скарги до надходження матеріалів справи до суду апеляційної інстанції.

11.10.2023 матеріали справи надійшли до суду апеляційної інстанції.

Ухвалою Центрального апеляційного господарського суду від 16.10.2023 відкрито апеляційне провадження за апеляційною скаргою Селянського (фермерського) господарства "Афродіта" на рішення Господарського суду Дніпропетровської області від 14.09.2023 у справі № 904/1767/23. Розгляд апеляційної скарги призначений у судове засідання на 13.12.2023.

30.10.2023 від Товариства з обмеженою відповідальністю «Атік Агро» до Центрального апеляційного господарського суду надійшов відзив на апеляційну скаргу, в якому відповідач просить залишити апеляційну скаргу без задоволення, а рішення Господарського суду Дніпропетровської області від 14.09.2023 у справі № 904/1767/23 без змін.

Поданий відзив на апеляційну скаргу обґрунтований наступним:

- податкові накладні за період з червня 2021 року по січень 2022 року були подані позивачем з порушенням норм ст. 80 ГПК України;

- позивачем не зазначено, яка сума мала бути прийнята судом в підтвердження боргу за наданими податковими накладними;

- з урахуванням суми повернутого товару податкова накладна за січень 2022 року мала бути складена на суму 194 198,86 грн;

- відповідач не може підтвердити інші суми податкових накладних, оскільки через воєнні дії в м. Маріуполь були повністю знищені первинні документи та сервера товариства;

- отримання податкового кредиту відповідачем не досліджувалося судом першої інстанції;

- акт звірки взаєморозрахунків не дає можливості ідентифікувати особу, яка його підписала з боку відповідача, відповідач наполягає, що не уповноважував осіб на його підписання;

- суд першої інстанції не мав можливість встановити суму заборгованості.

07.11.2023 від Селянського (фермерського) господарства "Афродіта" до Центрального апеляційного господарського суду надійшли заперечення щодо відзиву на апеляційну скаргу, в яких позивач зазначив, що судом не встановлено підстав, за яких надані податкові накладні не могли бути прийняті як докази, отже не було встановлено порушення процесуальних норм. Судом залишено поза увагою надані позивачем податкові накладні, не враховано різницю у сумі між ними та поданими відповідачем платіжними дорученнями. Акт звірки містить відтиск печатки відповідача, що свідчить про визнання його змісту; відповідачем не надано доказів на підтвердження факту протиправності використання печатки товариства чи доказів її втрати.

13.12.2023 представники сторін в судове засідання не з`явились, у зв`язку з чим ухвалою суду від 13.12.2023 розгляд апеляційної скарги відкладений на 31.01.2024.

У судовому засіданні 31.01.2024 представник відповідача проти задоволення апеляційної скарги заперечив, просив залишити рішення Господарського суду Дніпропетровської області від 14.09.2023 у справі № 904/1767/23 без змін, а апеляційну скаргу без задоволення.

Позивач явку представника в судове засідання 31.01.2024 не забезпечив, про час та місце розгляду справи був повідомлений належним чином, причин неявки не повідомив.

Дослідивши матеріали справи, вислухавши пояснення представника відповідача, обговоривши доводи апеляційної скарги, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, апеляційний суд вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню частково.

З матеріалів справи вбачається наступне.

Як зазначив позивач, між Селянським (фермерським) господарством "Афродіта" (постачальник) та Товариством з обмеженою відповідальністю "Атік Агро" (покупець) було укладено договір поставки хлібобулочних виробів № 308А202 від 04.03.2020, за умовами якого (зі змінами та доповненнями, внесеними додатковими угодами від 30.12.2020, 12.12.2021 та 26.01.2022) постачальник зобов`язується в порядку та на умовах, визначених у договорі, поставити і передати у власність покупця товар, а покупець зобов`язується прийняти цей твар і здійснити оплату відповідно до умов цього договору. На виконання вказаного договору позивачем поставлявся відповідачу товар, однак протягом 2020-2021 років у відповідача перед позивачем утворилась заборгованість з оплати поставленого товару; факт наявності заборгованості станом на 31.01.2022 сторони зафіксували в акті звірки взаємних розрахунків, відповідно до якого заборгованість відповідача станом на 31.01.2022 складає 594 739 грн. 88 коп. Позивач зазначив, що в період з 04.02.2022 по 22.02.2022 відповідачем було перераховано на його рахунок грошові кошти в загальній сумі 120 000,00 грн, заборгованість на час звернення з позовом становить 474 739 грн 88 коп.

Позивач пояснив суду, що відсутність у нього спірного договору, а також інших доказів на підтвердження наявності заборгованості в сумі 474 739 грн 88 коп. обумовлена тим, що місцезнаходженням позивача є м. Волноваха Донецької області, в якому з початку війни велися активні бойові дії. Так, до заяви про усунення недоліків позовної заяви позивачем додано клопотання про витребування доказів, в якому він просив суд витребувати у відповідача належним чином засвідчену копію договору поставки хлібобулочних виробів № 308А202 від 04.03.2020, укладеного між Селянським (фермерським) господарством "Афродіта" та Товариством з обмеженою відповідальністю "Атік Агро". Вказане клопотання було обґрунтоване знищенням вказаних документів під час активних бойових дій у місці знаходження підприємства, внаслідок чого була повністю зруйнована будівля, в якій знаходився офіс підприємства.

Відповідач також не надав суду договір поставки, посилаючись на його знищення у м. Маріуполі, в якому у відповідача були численні магазини.

Судом встановлено, що на підтвердження своїх позовних вимог позивач надав:

1) лист позивача від 16.12.2021 адресований відповідачу, в якому позивач пропонував відповідачу в строк до 25.12.2021 провести звірку взаєморозрахунків за період з 01.01.2021 по теперішній час, а також узгодити графік погашення заборгованості (а.с.14-15);

2) акт звірки взаємних розрахунків по стану за період січень 2022 року між СФГ "Афродіта" та ТОВ "Атік Агро", відповідно до якого: за даними позивача заборгованість відповідача станом на 31.01.2022 складає 594 854 грн. 90 коп.; за даними відповідача заборгованість станом на 31.01.2022 складає 594 739 грн. 88 коп. (а.с.16-20);

3) платіжні доручення від 04.02.2022, 08.02.2022, 21.02.2022, 22.02.2022 на загальну суму 120 000 грн 00 коп., які підтверджують оплату відповідачем поставленого позивачем 06.01.2022, 15.01.2022 та 06.02.2022 товару на суму 120 000 грн. 00 коп. (а.с.21-25);

4) податкові накладні за період з червня 2021 року по січень 2022 року, а саме: №30112021, № 31012022, № 30092021, № 31082021, № 31102021, №30062021, № 31122021, №31072021, а також копії квитанцій про реєстрацію податкової накладної / розрахунку коригування кількісних вартісних показників до податкової накладної в Єдиному реєстрі податкових накладних: № , № , № , № , №, № , № , № .

Відповідач факт наявності заборгованості в заявленій до стягнення сумі 474 739 грн 88 коп. заперечив; зазначив, що заборгованість за період 2020-2021 року у відповідача перед позивачем відсутня, отже сума 550 656 грн 44 коп., яка зазначена в акті звірки як початкове сальдо, не відповідає дійсності, крім того, не підтверджена жодним належним доказом. Відповідач наголошував на тому, що матеріали справи не містять первинних документів, які б підтверджували факт поставки товару; також зазначав, що наданий позивачем акт звірки не містить посади, а також ПІБ особи, яка його підписала, що унеможливлює встановлення факту його підписання зі сторони відповідача уповноваженою на це особою та свідчить про неналежність вказаного доказу.

Викладене стало причиною звернення з даним позовом.

Відповідно до ч. 1, 2 статті 11 Цивільного кодексу України цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки. Підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є договори та інші правочини.

З характеру спірних правовідносин правовідносини, що виникли між сторонами, вбачається, що вони є відносинами з постачання товару.

Відповідно до ч. 1 ст. 712 Цивільного кодексу України за договором поставки продавець (постачальник), який здійснює підприємницьку діяльність, зобов`язується передати у встановлений строк (строки) товар у власність покупця для використання його у підприємницькій діяльності або в інших цілях, не пов`язаних з особистим, сімейним, домашнім або іншим подібним використанням, а покупець зобов`язується прийняти товар і сплатити за нього певну грошову суму.

Відповідно до ч. 3 ст. 509 Цивільного кодексу України зобов`язання має ґрунтуватися на засадах добросовісності, розумності та справедливості.

Згідно ст. 3 Цивільного кодексу України принципи справедливості, добросовісності та розумності є однією із фундаментальних засад цивільного права, спрямованих, у тому числі, на утвердження у правовій системі України принципу верховенства права. При цьому добросовісність означає прагнення особи сумлінно використовувати цивільні права та забезпечити виконання цивільних обов`язків, що зокрема, підтверджується змістом частини 3 статті 509 цього Кодексу. Отже, законодавець, навівши у тексті Цивільного кодексу України зазначений принцип, установив у такий спосіб певну межу поведінки учасників цивільних правовідносин, тому кожен із них зобов`язаний сумлінно здійснювати свої цивільні права та виконувати цивільні обов`язки, у тому числі передбачати можливість завдання своїми діями (бездіяльністю) шкоди правам та інтересам інших осіб. Цей принцип не є суто формальним, оскільки його недотримання призводить до порушення прав та інтересів учасників цивільного обороту.

Відповідно до ч. 1 ст. 663 Цивільного кодексу України продавець зобов`язаний передати товар покупцеві у строк, встановлений договором купівлі-продажу, а якщо зміст договору не дає змоги визначити цей строк, - відповідно до положень статті 530 цього Кодексу.

Згідно ч. 1 ст. 692 ЦК України покупець зобов`язаний оплатити товар після його прийняття або прийняття товаророзпорядчих документів на нього, якщо договором або актами цивільного законодавства не встановлений інший строк оплати товару.

З огляду на те, що договір поставки хлібобулочних виробів № 308А202 від 04.03.2020 сторонами наданий не був, суд виходить з того, що обов`язок відповідача з оплати отриманого товару виник після його прийняття.

Відповідно до ч.1 ст. 73 ГПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Згідно ч. 1 ст. 74 ГПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Відповідно до ч. 1 ст. 75 ГПК України обставини, які визнаються учасниками справи, не підлягають доказуванню, якщо суд не має обґрунтованих підстав вважати їх недостовірними або визнаними у зв`язку з примусом. Обставини, які визнаються учасниками справи, можуть бути зазначені в заявах по суті справи, поясненнях учасників справи, їх представників.

Згідно ст. 76 ГПК України належними є докази, на підставі яких можна встановити обставини, які входять в предмет доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування. Предметом доказування є обставини, які підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.

Як вбачається з матеріалів справи, сторонами визнається існування між ними відносин з поставки хлібобулочних виробів; відповідач підтвердив, що отримував товар та сплачував за нього грошові кошти, водночас, на його думку, позивачем не доведено належними і допустимими доказами поставку товару та яка сума має бути прийнята до уваги судом в підтвердження боргу.

Суд першої інстанції правильно зазначив, що підставою для виникнення у відповідача зобов`язань з оплати поставленого товару є, насамперед, факт поставки вказаного товару, а також доведення обсягу та вартості поставленого товару належними та допустимими доказами.

При цьому, у разі наявності дефектів первинних документів, їх відсутності та невизнання стороною факту поставки товару, сторони не позбавлені права доводити факт поставки товару іншими доказами, які будуть переконливо свідчити про фактичні обставини виконання робіт.

Частинами 1, 2 статті 3 Закону України "Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні" визначено, що метою ведення бухгалтерського обліку і складання фінансової звітності є надання користувачам для прийняття рішень повної, правдивої та неупередженої інформації про фінансовий стан та результати діяльності підприємства. Бухгалтерський облік є обов`язковим видом обліку, який ведеться підприємством. Фінансова, податкова, статистична та інші види звітності, що використовують грошовий вимірник, ґрунтуються на даних бухгалтерського обліку.

Підставою для бухгалтерського обліку господарських операцій є первинні документи. Для контролю та впорядкування оброблення даних на підставі первинних документів можуть складатися зведені облікові документи. Первинні та зведені облікові документи можуть бути складені у паперовій або в електронній формі та повинні мати такі обов`язкові реквізити: назву документа (форми); дату складання; назву підприємства, від імені якого складено документ; зміст та обсяг господарської операції, одиницю виміру господарської операції; посади осіб, відповідальних за здійснення господарської операції і правильність її оформлення; особистий підпис або інші дані, що дають змогу ідентифікувати особу, яка брала участь у здійсненні господарської операції. Первинні документи, складені в електронній формі, застосовуються у бухгалтерському обліку за умови дотримання вимог законодавства про електронні документи та електронний документообіг. Неістотні недоліки в документах, що містять відомості про господарську операцію, не є підставою для невизнання господарської операції, за умови, що такі недоліки не перешкоджають можливості ідентифікувати особу, яка брала участь у здійсненні господарської операції, та містять відомості про дату складання документа, назву підприємства, від імені якого складено документ, зміст та обсяг господарської операції тощо (частини перша, друга статті 9 Закону України "Про бухгалтерській облік та фінансову звітність в Україні".

За приписами частин 3, 8 статті 19 Господарського кодексу України, обов`язком суб`єктів господарювання є ведення бухгалтерського обліку та подання фінансової звітності згідно із законодавством, що забезпечує здійснення державою контролю і нагляду за господарською діяльністю суб`єктів господарювання, а також за додержанням ними податкової дисципліни.

Відповідно до пункту 201.1 статті 201 Податкового кодексу України на дату виникнення податкових зобов`язань платник податку зобов`язаний скласти податкову накладну в електронній формі з дотриманням умови щодо реєстрації у порядку, визначеному законодавством, електронного підпису уповноваженої платником особи та зареєструвати її в Єдиному реєстрі податкових накладних у встановлений цим Кодексом термін.

Згідно з пунктом 201.7 статті 201 Податкового кодексу України податкова накладна складається на кожне повне або часткове постачання товарів/послуг, а також на суму коштів, що надійшли на поточний рахунок як попередня оплата (аванс).

При здійсненні операцій з постачання товарів/послуг платник податку - продавець товарів/послуг зобов`язаний в установлені терміни скласти податкову накладну, зареєструвати її в Єдиному реєстрі податкових накладних та надати покупцю за його вимогою (пунктом 201.10 статті 201 цього Кодексу).

Податкові накладні, отримані з Єдиного реєстру податкових накладних, є для отримувача товарів/послуг підставою для нарахування сум податку, що відносяться до податкового кредиту, тобто спричиняють правові наслідки.

Підставою для виникнення в платника права на податковий кредит з податку на додану вартість є факт реального здійснення операцій з придбання товарно-матеріальних цінностей з метою їх використання в оподатковуваних операціях у межах господарської діяльності платника податку, а також оформлення відповідних операцій належним чином складеними первинними документами, які містять достовірні відомості про їх обсяг та зміст.

Встановлюючи правило щодо обов`язкового підтвердження сум податкового кредиту, врахованих платником ПДВ при визначенні податкових зобов`язань, законодавець, безумовно, передбачає, що ці документи є достовірними, тобто операції, які вони підтверджують, дійсно мали місце.

Такий висновок сформовано Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 29.06.2021 зі справи № 910/23097/17.

З урахуванням наведеного, оцінюючи податкові накладні у сукупності з іншими доказами у справі, господарські суди повинні враховувати фактичні дії як постачальника так і покупця щодо відображення ними в податковому та бухгалтерському обліку поставки спірного товару. Сама собою наявність або відсутність окремих документів, а також недоліки в їх оформленні не можуть бути підставою для висновку про відсутність господарських операцій.

Визначальною ознакою господарської операції у розумінні статей 1, 3, 9 Закону України "Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні" є те, що внаслідок її здійснення має відбутися реальний рух активів. Тому при розгляді справи, окрім обставин оформлення первинних документів, необхідно дослідити наявність або відсутність реального руху такого товару (обставини здійснення перевезення товару поставленого за спірними видатковими накладними, обставини зберігання та використання цього товару у господарській діяльності покупця тощо (подібний правовий висновок викладений у постановах Верховного Суду від 25.06.2020 у справі № 924/233/18, від 06.04.2021 у справі № 910/11720/19).

Верховний Суд у постанові від 10.12.2020 у справі № 910/14900/19 зазначив, що за загальним правилом фактом підтвердження здійснення господарської операції є саме первинні документи бухгалтерського обліку, до яких належать усі документи в їх сукупності, складені щодо господарської операції, що відображають реальні господарські операції та відповідають вимогам закону, зокрема статті 9 Закону "Про бухгалтерській облік та фінансову звітність в Україні" та пункту 2.4 Положення про документальне забезпечення записів у бухгалтерському обліку.

У той же час згідно з положеннями Закону України "Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні" визначальною ознакою господарської операції є те, що вона має спричиняти реальні зміни майнового стану господарюючого суб`єкта. Здійснення господарської операції, і власне, її результат підлягають відображенню в бухгалтерському обліку.

У даному випадку виконання позивачем господарських операції з поставки товару відповідачу підтверджується наявними в матеріалах справи податковими накладними та квитанціями, що містяться в податковому обліку позивача: за червень 2021 року на суму 173 657,10 грн, за липень 2021 року на суму 180 647,10 грн, за серпень 2021 року на суму 198 326,22 грн, за вересень 2021 року на суму 196 171,80 грн, за жовтень 2021 року на суму 200 941,80 грн, за листопад 2021 року на суму 205 742,10 грн, за грудень 2021 року на суму 238 166,40 грн, за січень 2022 року на суму 196 599,66 грн.

Відповідач у своїх запереченнях від 02.08.2023 зазначив, що інформація з акту звірки взаєморозрахунків, який був наданий до суду позивачем, не відповідає сумі, яка вказана в податковій накладній за січень 2022 року, оскільки сума повернутої продукції в січні 2022 року становить 22 494,50 грн, тому податкова накладна за січень 2022 року мала бути складена на суму 194 198,86 грн (216 693,36 грн 22 494,50 грн); інші податкові накладні перевірити немає можливості, оскільки первинні документи та програмне забезпечення втрачені, але при цьому відповідач визнав поставки товару за період з червня 2021 року по січень 2022 року, на підтвердження чого надав платіжні доручення про їх оплату.

Відповідно до статті 79 Господарського процесуального кодексу України наявність обставини, на яку сторона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, вважається доведеною, якщо докази, надані на підтвердження такої обставини, є більш вірогідними, ніж докази, надані на її спростування. Питання про вірогідність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.

З огляду на викладене, апеляційний суд вважає, що подані сторонами докази та пояснення (зареєстровані позивачем податкові накладні, підтвердження позивачем повернення товару на суму 22 494,50 грн, визнання відповідачем поставок товару за період з червня 2021 року по січень 2022 року) більш переконливо свідчать, що за період з червня 2021 року по січень 2022 року відповідачу поставлено товар на загальну суму 1 587 851,38 грн. Поставка товару в інші періоди не підтверджена.

Відповідачем на підтвердження оплати поставленого товару за видатковими накладними за період з червня 2021 року по лютий 2022 року надані платіжні доручення на загальну суму 1 290 000,00 грн.

Разом з тим, суд дійшов висновку, що підтвердженою є поставка товару з червня 2021 року по січень 2022 року на загальну суму 1 587 851,38 грн, тому оцінка надається лише тим платіжним дорученням, якими був оплачений товар саме за цей період.

Дослідивши надані відповідачем платіжні доручення, суд встановив, що серед них є такі, які не стосуються визначеного періоду: платіжним дорученням №1397 від 22.02.2022 на суму 30 000,00 грн оплачено хлібопродукти згідно накладних від 06.02.2022, №1416 від 22.02.2022 на суму 30 000,00 грн - згідно накладних від 06.02.2022, №413 від 06.08.2021 - згідно накладних від 28.05.2021, №495 від 09.08.2021 - згідно накладних від 31.05.2021. Тому, такі платіжні доручення не можуть бути враховані в рахунок оплати боргу.

З огляду на викладене, борг відповідача за товар, поставлений у період з червня 2021 року по січень 2022 року, становить 407 851, 38 грн (1 587 851,38 грн 1 180 000,00 грн) та підлягає стягненню з нього на користь позивача.

Судом першої інстанції неправильно застосовано положення ст. 79 ГПК України, оскільки подані сторонами докази в їх сукупності свідчать не тільки про існування договірних відносин між сторонами, але і про їх виконання, тому необхідно було надати оцінку всім зібраним у справі доказам, чого судом зроблено не було.

У постанові Верховного Суду від 05.03.2019 у справі № 910/1389/18 зазначено, що відповідно до вимог чинного законодавства акт звірки розрахунків у сфері бухгалтерського обліку та фінансової звітності не є зведеним обліковим документом, а є лише технічним (фіксуючим) документом, за яким бухгалтерії підприємств звіряють бухгалтерський облік операцій. Акт відображає стан заборгованості та в окремих випадках - рух коштів у бухгалтерському обліку підприємств та має інформаційний характер, тобто має статус документа, який підтверджує тотожність ведення бухгалтерського обліку спірних господарських операцій обома сторонами спірних правовідносин. Сам по собі акт звірки розрахунків не є належним доказом факту здійснення будь-яких господарських операцій: поставки, надання послуг тощо, оскільки не є первинним бухгалтерським обліковим документом…акт звірки може вважатися доказом у справі в підтвердження певних обставин, зокрема в підтвердження наявності заборгованості суб`єкта господарювання, її розміру, визнання боржником такої заборгованості тощо. Однак, за умови, що інформація, відображена в акті підтверджена первинними документами та акт містить підписи уповноважених на його підписання сторонами осіб".

Аналогічна правова позиція викладена також у постанові Верховного Суду від 25.07.2022 у справі № 903/868/21.

Суд першої інстанції зазначив, що ним критично розцінюється наданий позивачем акт звірки з огляду на те, що він не містить даних щодо визнаної обома сторонами суми заборгованості, оскільки в акті зазначено, що за даними позивача заборгованість відповідача станом на 31.01.2022 складає 594 854 грн 90 коп.; за даними відповідача заборгованість станом на 31.01.2022 складає 594 739 грн 88 коп. Наявність вказаної розбіжності представник позивача у судовому засіданні 14.09.2023 пояснити не зміг, як і не зміг пояснити надпис на акті щодо сум 55,80 та 59,80.

Колегія суддів, враховуючи викладене вище, погоджується з судом першої інстанції, що акт звірки не може бути прийнятий судом як доказ зазначеної в ньому заборгованості відповідача, оскільки вона не підтверджена первинними документами в повному обсязі, водночас, як зазначалось, ним підтверджується повернення товару у січні 2022 року на загальну суму 22 494,50 грн, що враховано судом як факт, визнаний сторонами.

Відповідач зазначає, що судом першої інстанції було допущено порушення норм процесуального права, надані позивачем податкові накладні прийняті без урахування ч.8 ст. 80, ч. 2 118 ГПК України.

Відповідно до ч. ч. 2, 4, 5, 8 ст. 80 ГПК України позивач, особи, яким законом надано право звертатися до суду в інтересах інших осіб, повинні подати докази разом з поданням позовної заяви. Якщо доказ не може бути поданий у встановлений законом строк з об`єктивних причин, учасник справи повинен про це письмово повідомити суд та зазначити: доказ, який не може бути подано; причини, з яких доказ не може бути подано у зазначений строк; докази, які підтверджують, що особа здійснила всі залежні від неї дії, спрямовані на отримання вказаного доказу. У випадку визнання поважними причин неподання учасником справи доказів у встановлений законом строк суд може встановити додатковий строк для подання вказаних доказів. Докази, не подані у встановлений законом або судом строк, до розгляду судом не приймаються, крім випадку, коли особа, яка їх подає, обґрунтувала неможливість їх подання у вказаний строк з причин, що не залежали від неї.

Як вбачається з матеріалів справи, податкові накладні та квитанції про їх реєстрацію були подані позивачем до суду першої інстанції з пропуском строку, визначеного ч. 1 ст. 80 ГПК України. У заяві про долучення доказів від 20.07.2023 позивач посилався на ч.1 ст. 42 ГПК України.

При цьому, колегія суддів враховує, що ухвалою Господарського суду Дніпропетровської області від 12.06.2023 судом вирішено здійснювати розгляд справи за правилами загального позовного провадження, витребувано як у відповідача, так і у позивача договір поставки хлібобулочних виробів №308А202 від 04.03.2020, докази поставки товару; строк подання доказів не встановлений. Тому, судом першої інстанції правомірно прийняті до уваги надані позивачем на підтвердження поставки товару докази.

З огляду на викладене, апеляційна скарга підлягає задоволенню частково, а рішення місцевого господарського суду як таке, що прийняте з порушенням норм процесуального права, що стало наслідком неправильного застосування норм матеріального права та прийняття неправильного по суті спору рішення, підлягає скасуванню з прийняттям нового рішення про часткове задоволення позову.

Відповідно до ст. 129 Господарського процесуального кодексу України витрати по сплаті судового збору за розгляд позовної заяви та апеляційної скарги покладаються на сторони пропорційно задоволеними вимогам.

Керуючись ст. ст. 269, 270, 275, 277, 278, 282-284, 287 - 289 Господарського процесуального кодексу України, Центральний апеляційний господарський суд, -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Селянського (фермерського) господарства "Афродіта" на рішення Господарського суду Дніпропетровської області від 14.09.2023 у справі №904/1767/23 задовольнити частково.

Рішення Господарського суду Дніпропетровської області від 14.09.2023 у справі № 904/1767/23 скасувати.

Прийняти нове рішення.

Позов задовольнити частково.

Стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю «Атік Агро» на користь Селянського (фермерського) господарства "Афродіта" борг у сумі 407 851,38 грн, судовий збір за розгляд позовної заяви в сумі 6 117,77 грн, про що видати наказ.

В іншій частині позову відмовити.

Стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю «Атік Агро» на користь Селянського (фермерського) господарства "Афродіта" судовий збір за розгляд апеляційної скарги в сумі 9 176,66 грн, про що видати наказ.

Видачу наказів на виконання цієї постанови доручити Господарському суду Дніпропетровської області.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття. Право касаційного оскарження, строк на касаційне оскарження та порядок подання касаційної скарги передбачено статтями 286-289 Господарського процесуального кодексу України.

Повна постанова складена 09.02.2024.

Головуючий суддя О.В. Чус

Суддя В.Ф. Мороз

Суддя Л.А. Коваль