ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ХМЕЛЬНИЦЬКОЇ ОБЛАСТІ
_________________________________________________________________
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"31" січня 2024 р. Справа № 924/1102/23

м.Хмельницький

Господарський суд Хмельницької області у складі судді Субботіної Л.О. за участю секретаря судового засідання Мізика М.А., розглянувши матеріали справи

за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю "Суффле Агро Україна" с. Крупець Шепетівського району Хмельницької області

до Фермерського господарства "Золоте Поле ІІ" с. Чернява Волочиського району Хмельницької області

про стягнення 2721151,81 грн

Представники сторін:

позивач: Стельмах Ю.М. - адвокат, діє на підставі довіреності від 14.11.2022

відповідач: не з`явився

Рішення приймається 31.01.2024, оскільки в судовому засіданні 16.01.2024 оголошувалась перерва.

В судовому засіданні відповідно до ч. 6 ст. 233 ГПК України проголошено вступну та резолютивну частини рішення.

ВСТАНОВИВ:

До Господарського суду Хмельницької області 17.10.2023 надійшла позовна заява Товариства з обмеженою відповідальністю "Суффле Агро Україна" до Фермерського господарства "Золоте Поле ІІ" про стягнення 3 932 558, 71 грн, з яких 1 549 999,70 грн боргу, 232499,95 грн штрафу, 114 914,16 грн інфляційних збитків, 1 029 168,43 грн пені, 1 005 976,47 грн 48% річних. Обґрунтовуючи позовні вимоги, позивач вказує, що між ТОВ "Суффле Агро Україна" та ФГ "Золоте Поле II" 01.11.2021 було укладено договір поставки № . На виконання п. 1.1.1 договору ТОВ "Суффле Агро Україна" здійснило поставку товарів відповідачу на загальну суму 8573666,15 грн, що підтверджується видатковими накладними. Відповідач прийняв товар, жодних претензій стосовно кількості та якості не пред`являв. Позивач зазначає, що відповідно до п. 3.6 договору, підписання видаткової накладної можливе без довіреності шляхом скріплення підпису печаткою покупця. Пунктом 4.3 договору передбачено, що покупець зобов`язується оплатити вартість товару не пізніше 31.10.2021. Відповідач здійснив часткову оплату товару грошовими коштами на суму 2539699,18 грн. Крім того, відповідач здійснив зустрічну поставку товару позивачеві на суму 4483967,27 грн за договорами та накладними. Факт зарахування зафіксований в актах зарахування. Зауважує, що у зв`язку із несвоєчасною оплатою поставленого товару, а також враховуючи зарахування зустрічних вимог, у відповідача існує заборгованість в сумі 1 549 999,70 грн. Крім того, позивач на підставі п. 7.1 договору просить стягнути пеню в розмірі подвійної облікової ставки НБУ за період з 01.11.2022 до 26.09.2023, що становить 1029 168,43 грн, та 48 % річних в сумі 1 005 976,47 грн, на підставі п.7.2 договору - штраф в сумі 232 499,95 грн. Також заявив до стягнення інфляційні збитки від простроченої суми в розмірі 114 914,16 грн.

Відповідно до протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 17.10.2023, вказану позовну заяву передано для розгляду судді Субботіній Л.О.

Ухвалою суду від 20.10.2023 позовну заяву прийнято до розгляду, відкрито провадження у справі №924/1102/23 в порядку розгляду за правилами загального позовного провадження та призначено підготовче засідання на 11:00 год. 20 листопада 2023 року.

В підготовчому засіданні 20.11.2023 суд відклав підготовче засідання у справі на 12:00 год. 11 грудня 2023 року, про що постановлена ухвала із занесенням до протоколу судового засідання.

До суду 06.12.2023 від представника позивача надійшла заява про зменшення розміру позовних вимог, згідно з якою останній повідомив, що після подання позову відповідач частково погасив основний борг перед позивачем, а саме здійснив зустрічну поставку товару, яка була зарахована в рахунок погашення боргу за договором згідно актів № від 10.10.2023 на суму 245574,79 грн, № від 08.11.2023 на суму 534630,74 грн, № від 15.11.2023 на суму 431201,37 грн. Всього зарахувань було на суму 1 211 406,90 грн. З урахуванням вказаного, позивач зменшив розмір позовних вимог, у зв`язку із чим заборгованість становить 338 592,80 грн. Інші позовні вимоги залишив без змін. Додатками до заяви оформлено вищевказані акти зарахування зустрічних однорідних вимог.

В підготовчому засіданні 11.12.2023 суд постановив ухвалу із занесенням до протоколу судового засідання, якою прийняв до розгляду заяву позивача про зменшення розміру позовних вимог, у зв`язку із чим предметом спору є вимога про стягнення з відповідача 2721151,81 грн, з яких 338592,80 грн боргу, 232499,95 грн штрафу, 114914,16 грн інфляційних збитків, 1029168,43 грн пені, 1005976,47 грн 48% річних.

Крім того, в підготовчому засіданні 11.12.2023 суд постановив ухвали із занесенням до протоколу судового засідання, якими продовжив строк підготовчого провадження у справі №924/1102/23 на тридцять днів та відклав підготовче зсідання на 12:30 год. 22 грудня 2023 року.

Також ухвалою суду від 13.12.2023 було повернуто позивачу з Державного бюджету України 18171,10 грн судового збору.

Згідно з ухвалами, постановленими шляхом занесення до протоколу судового засідання від 22.12.2023, суд відмовив відповідачу у задоволенні клопотання про відкладення підготовчого засідання, у зв`язку із тим, що сторони не позбавлені права укласти мирову угоду на стадії розгляду справи по суті, закрив підготовче провадження у справі №924/1102/23 та призначив справу до судового розгляду по суті на 14:30 год. 16 січня 2024 року.

В судовому засіданні 16.01.2024 суд оголосив перерву до 11:00 год. 31 січня 2024 року, інформацію про що занесено до протоколу судового засідання.

Представник позивача в судовому засіданні 31.01.2024 підтримав позовні вимоги у повному обсязі з підстав, що викладені у позовній заяві, з врахуванням заяви про зменшення позовних вимог.

Представник відповідача для участі в судовому засіданні 31.01.2024 не з`явився, причин неявки суду не повідомив, відзиву на позов не подав, хоча був належним чином повідомлений про судовий розгляд справи шляхом надіслання ухвал суду до електронного кабінету.

Відповідно до ч. 4 ст. 13 ГПК України кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних з вчиненням чи не вчиненням нею процесуальних дій.

За приписами ч. 9 ст. 165, ч. 2 ст. 178 ГПК України у разі ненадання відповідачем відзиву у встановлений судом строк без поважних причин, суд вирішує справу за наявними матеріалами.

Таким чином, враховуючи, що відповідач був належним чином повідомлений про розгляд справи та не скористався своїм правом на подання відзиву, справа розглядається за наявними матеріалами відповідно до приписів ч. 9 ст. 165 та ч. 2 ст. 178 ГПК України.

Суд під час розгляду матеріалів справи встановив наступні обставини.

Між ТОВ "Суффле Агро Україна" (далі - продавець) та Фермерським господарством "Золоте Поле ІІ" (далі - покупець) укладено договір поставки № від 01.11.2021 (далі договір), у п. 1.1 якого передбачено, що договір направлений на забезпечення продавцем покупця посівним матеріалом, засобами захисту рослин, добривами для сільськогосподарського сезону 2022 року.

За умовами п. 1.1.1 договору у відповідності до умов, зазначених у даному договорі, продавець зобов`язується поставляти, а покупець приймати та оплачувати вартість наступних сільськогосподарських товарів (що йменуються надалі -товари):

- насіння: ячменю, кукурудзи, ріпаку, соняшника, пшениці, сої, гороху, сорго, люцерни та жита;

- засоби захисту рослин;

- мінеральні добрива, органічні добрива та сидерати;

- добрива для позакореневого підживлення.

Пунктом 1.2 договору передбачено, що загальний об`єм поставки - означатиме або плановий об`єм поставки, зазначений у специфікаціях до даного договору, або фактичний об`єм поставки відповідно до видаткових документів.

Згідно з п. 3.1 договору поставка здійснюється шляхом самовивозу покупцем товару власним автомобільним транспортом та за власний рахунок з одного чи кількох із наступних складів продавця, які визначені у даному пункті договору.

Право власності на товар переходить до покупця в момент відвантаження, якщо інше не погоджено сторонами додатково (п. 3.1.1 договору).

За умовами п. 3.2 договору покупець зобов`язаний перевірити кількість товару при відвантаженні, його вагу, відсутність пошкоджень і, у випадку виявлення, негайно повідомити про це продавця. Товар вважається переданим за кількістю та якістю (цілісність упаковки та інші видимі дефекти) за умови підписання товарно-транспортної (залізничної) накладної чи видаткової накладної покупцем. Претензії по кількості після прийому-передачі товарів та підписання накладних не можуть бути заявлені покупцем та не приймаються продавцем. У разі виявлення претензій по кількості чи якості складається акт згідно пункту 3.4. договору.

Відповідно до п. 3.6 договору підписання видаткової накладної представником покупця можливе без довіреності на отримання матеріальних цінностей шляхом скріплення свого підпису на документах печаткою покупця. При цьому сторони погоджуються, що вони несуть відповідальність за використання власної печатки, що вважатиметься посвідченням підпису вповноваженої особи.

Номенклатура товару, його кількість та ціна зазначаються у специфікаціях до даного договору. При оплаті товару покупець обов`язково повинен вказати номер та дату рахунку чи видаткової накладної, в іншому разі продавець залишає за собою право зарахувати кошти на закриття будь-якої існуючої заборгованості покупця. Дана вимога не поширюється на оплату за векселем чи у випадку, передбаченому п.1.1.4. договору (п. 4.1 договору).

Згідно з п. 4.2 договору ціна встановлюється із ПДВ, якщо тільки це не суперечить законодавству.

За умовами п. 4.3 договору, якщо інші умови оплати не будуть погоджені сторонами, покупець зобов`язується оплатити вартість товару не пізніше 31 жовтня 2022 року. У зв`язку із відсутністю у бланках специфікацій на поставку товару (що формуються продавцем виключно в системі SАР) зазначення року біля дати оплати товару, вважатиметься, що для визначення дати оплати товарів, що поставляються на умовах товарного кредиту на підставі специфікацій, застосовуватиметься відповідна дата 2022 року. Незалежно від інших умов договору чи специфікацій, відстрочення платежу не повинно перевищувати строк 270 календарних днів з моменту поставки. Умови оплати за специфікаціями, що встановлюють більші строки поставки, повинні вважатися сторонами помилковими, натомість строки оплати вважатимуться такими, що настали на 270-й календарний день, починаючи від дня поставки (включно).

У п. 4.4 договору передбачено, що у разі поставки товару продавцем без отримання погодженої попередньої оплати від покупця, кінцевою датою розрахунків (в т. ч. для цілей обчислення штрафних санкцій) сторони домовилися рахувати день підписання видаткової накладної.

Відповідно до п. 7.1 договору в разі несвоєчасної оплати вартості товарів покупцем відповідно до договору, покупець сплачує продавцю пеню в розмірі подвійної облікової ставки НБУ від неоплаченої чи несвоєчасно оплаченої суми за кожен день прострочення оплати, без врахування положення п. 6 статті 232 Господарського кодексу України, а також проценти на підставі частини 2 статті 625 Цивільного кодексу України в розмірі 48 % річних від простроченої суми.

Пунктом 7.2 договору визначено, що покупець додатково сплачує штраф у розмірі 20 (двадцять) % від суми прострочення за 3 (три) повні місяці прострочення.

Матеріали справи містять додаток №1 до договору поставки.

На виконання умов договору позивач поставив відповідачу визначений у договорі товар на загальну суму 8 573 666,15 грн, що підтверджується підписаними сторонами та скріпленими відтисками їх печаток видатковими накладними № від 23.11.2021 на суму 717613,01 грн, № від 23.11.2021 на суму 1898012,93 грн, № від 25.11.2021 на суму 1067632,27 грн, № від 26.11.2021 на суму 794499,84 грн, № від 26.11.2021 на суму 423733,25 грн, № від 16.12.2021 на суму 373848,00 грн, № від 17.01.2022 на суму 1302848,04 грн,№ від 09.02.2022 на суму 426362,09 грн, № від 10.02.2022 на суму 946788,81 грн,№ від 29.03.2022 на суму 123759,97 грн, № від 06.05.2022 на суму 98934,00 грн, № від 06.05.2022 на суму 5463,36 грн, № від 25.05.2022 на суму 145990,14 грн, № від 25.05.2022 на суму 10628,28 грн,№ від 01.06.2022 на суму 107650,76 грн, № від 01.06.2022 на суму 21032,64 грн,№ від 08.06.2022 на суму 3441,56 грн, № від 08.08.2022 на суму 105427,20 грн.

Відповідач частково розрахувався за отриманий товар на суму 2539699,18 грн, з яких 5463,36 грн - 05.05.2022, 98934,00 грн - 05.05.2022, 145990,14 грн - 24.05.2022, 10628,28 грн - 24.05.2022, 21032,64 грн - 01.06.2022, 107650,76 грн - 01.06.2022, 400000,00 грн - 28.07.2022, 400000,00 грн - 01.08.2022, 200000,00 грн - 03.08.2022, 250000,00 грн - 03.08.2022, 550000,00 грн - 10.08.2022, 350000,00 грн - 22.08.2022, що підтверджується випискою з банківського рахунку позивача.

Також між сторонами були підписані акти зарахування зустрічних однорідних вимог, зокрема: № від 08.08.2022 на суму 105427,20 грн, № від 19.08.2022 на суму 1770387,83 грн, № від 27.09.2022 на суму 56448,01 грн, № від 30.09.2022 на суму 90893,46 грн, № від 24.11.2022 на суму 200229,73 грн, № від 29.11.2022 на суму 203434,41 грн,№ від 16.12.2022 на суму 305884,18 грн, № від 06.01.2023 на суму 425201,71 грн, № від 01.02.2023 на суму 403792,24 грн, № від 02.02.2023 на суму 441782,47 грн, № від 31.08.2023 на суму 480486,03 грн, № від 10.10.2023 на суму 245574,79 грн, № від 08.11.2023 на суму 534630,74 грн, № від 15.11.2023 на суму 431201,37 грн.

Аналізуючи надані докази, пояснення представників сторін, оцінюючи їх у сукупності, суд приймає до уваги наступне.

Відповідно до абз. 2 ч. 1 ст. 175 Господарського кодексу України (далі - ГК України) майнові зобов`язання, які виникають між учасниками господарських відносин, регулюються Цивільним кодексом України з урахуванням особливостей, передбачених Господарським кодексом України.

З положень ст. 509 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України), ст. 173 ГК України вбачається, що господарським визнається зобов`язання, що виникає між суб`єктом господарювання та іншим учасником (учасниками) відносин у сфері господарювання з підстав, передбачених цим Кодексом, в силу якого один суб`єкт (зобов`язана сторона, у тому числі боржник) зобов`язаний вчинити певну дію господарського чи управлінсько-господарського характеру на користь іншого суб`єкта (виконати роботу, передати майно, сплатити гроші, надати інформацію тощо), або утриматися від певних дій, а інший суб`єкт (управнена сторона, у тому числі кредитор) має право вимагати від зобов`язаної сторони виконання її обов`язку.

Згідно з п.1 ч.2 ст.11 ЦК України однією із підстав виникнення цивільних прав та обов`язків є договір, а в силу вимог ч.1 ст.629 ЦК України договір є обов`язковим для виконання сторонами.

Відповідно до ст. 712 ЦК України за договором поставки продавець (постачальник), який здійснює підприємницьку діяльність, зобов`язується передати у встановлений строк (строки) товар у власність покупця для використання його у підприємницькій діяльності або в інших цілях, не пов`язаних з особистим, сімейним, домашнім або іншим подібним використанням, а покупець зобов`язується прийняти товар і сплатити за нього певну грошову суму.

До договору поставки застосовуються загальні положення про купівлю-продаж, якщо інше не встановлено договором, законом або не випливає з характеру відносин сторін (ч. 2 ст. 712 ЦК України).

Як вбачається з правовідносин, що виникли між сторонами, їм притаманні ознаки, що характеризують цивільні відносини, які виникають із договорів поставки. Так, на підставі договору поставки № від 01.11.2021 позивач передав, а відповідач прийняв товар на загальну суму 8573666,15 грн, що підтверджується видатковими накладними № від 23.11.2021, № від 23.11.2021, № від 25.11.2021, № від 26.11.2021, № від 26.11.2021, № від 16.12.2021, № від 17.01.2022, № від 09.02.2022, № від 10.02.2022, № від 29.03.2022, № від 06.05.2022, № від 06.05.2022, № від 25.05.2022, № від 25.05.2022, №, № від 01.06.2022, № від 08.06.2022, № від 08.08.2022.

Положеннями ст. 692 ЦК України врегульовано порядок оплати товару за договорами купівлі-продажу, який згідно з ч. 2 ст. 712 ЦК України застосовується також до договорів поставки. Зокрема, покупець зобов`язаний оплатити товар після його прийняття або прийняття товаророзпорядчих документів на нього, якщо договором або актами цивільного законодавства не встановлений інший строк оплати товару (ч. 1 ст.692 ЦК України).

Частиною 1 ст. 691 ЦК України передбачено, що покупець зобов`язаний оплатити товар за ціною, встановленою у договорі купівлі-продажу, або, якщо вона не встановлена у договорі і не може бути визначена виходячи з його умов, - за ціною, що визначається відповідно до статті 632 цього Кодексу, а також вчинити за свій рахунок дії, які відповідно до договору, актів цивільного законодавства або вимог, що звичайно ставляться, необхідні для здійснення платежу.

За умовами п. 4.3 договору, якщо інші умови оплати не будуть погоджені сторонами, покупець зобов`язується оплатити вартість товару не пізніше 31 жовтня 2022 року.

Суд встановив, що відповідач частково розрахувався за отриманий товар на суму 2539699,18 грн, з яких 5463,36 грн - 05.05.2022, 98934,00 грн - 05.05.2022, 145990,14 грн - 24.05.2022, 10628,28 грн - 24.05.2022, 21032,64 грн - 01.06.2022, 107650,76 грн - 01.06.2022, 400000,00 грн - 28.07.2022, 400000,00 грн - 01.08.2022, 200000,00 грн - 03.08.2022, 250000,00 грн - 03.08.2022, 550000,00 грн - 10.08.2022, 350000,00 грн - 22.08.2022, що підтверджується випискою з банківського рахунку позивача.

Також між сторонами були підписані акти зарахування зустрічних однорідних вимог на загальну суму 5695374,17 грн, зокрема: № від 08.08.2022 на суму 105427,20 грн, № від 19.08.2022 на суму 1770387,83 грн, № від 27.09.2022 на суму 56448,01 грн, № від 30.09.2022 на суму 90893,46 грн, № від 24.11.2022 на суму 200229,73 грн, № від 29.11.2022 на суму 203434,41 грн,№ від 16.12.2022 на суму 305884,18 грн, № від 06.01.2023 на суму 425201,71 грн, № від 01.02.2023 на суму 403792,24 грн, № від 02.02.2023 на суму 441782,47 грн, № від 31.08.2023 на суму 480486,03 грн, № від 10.10.2023 на суму 245574,79 грн, № від 08.11.2023 на суму 534630,74 грн, № від 15.11.2023 на суму 431201,37 грн.

Таким чином, заборгованість відповідача за отриманий товар перед позивачем становить 338592,80 грн (8 573 666,15 грн - 2 539 699,18 грн 5695374,17 грн).

Положеннями ст. ст. 525, 526 ЦК України, ст. 193 ГК України встановлено, що зобов`язання має виконуватись належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться, одностороння відмова від виконання зобов`язання і одностороння зміна умов договору не допускається.

Невиконання зобов`язання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання) стаття 610 ЦК України визначає, як порушення зобов`язання.

Частиною 1 ст. 612 ЦК України встановлено, що боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом.

Матеріали справи не містять, а відповідачем не надано доказів повної оплати вартості товару, а також не спростовано факту його отримання.

З огляду на вищевикладене, суд приходить до висновку, що позивач обґрунтовано заявив до стягнення 338592,80 грн основного боргу.

У зв`язку із неналежним виконанням відповідачем договірних зобов`язань з оплати отриманого товару, позивач заявив до стягнення 1005976,47 грн 48 % річних, які нараховані за період з 01.11.2022 по 26.09.2023, та 114914,16 грн інфляційних втрат, з яких: 50500,05 грн нараховані за листопад-грудень 2022 року на суму боргу в розмірі 3607146,33 грн, 25335,80 грн - за січень 2023 року на суму боргу в розмірі 3116475,39 грн, 17836,73 грн - за лютий 2023 року на суму боргу 2472268,20 грн, 21241,58 грн - за березень-серпень 2023 року на борг в розмірі 2030485,73 грн.

Відповідно до ч. 2 ст. 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Відповідно до п. 7.1 договору в разі несвоєчасної оплати вартості товарів покупцем відповідно до договору, покупець сплачує продавцю, зокрема проценти на підставі частини 2 статті 625 Цивільного кодексу України в розмірі 48 % річних від простроченої суми.

Суд проаналізував наданий позивачем розрахунок 48 % річних та встановив правомірність та правильність останнього.

Щодо нарахованих інфляційних втрат суд зазначає, що Цивільним кодексом України, як основним актом цивільного законодавства, не передбачено механізму здійснення розрахунку інфляційних втрат кредитора у зв`язку із простроченням боржника у виконанні грошового зобов`язання.

Водночас, частиною 1 ст. 8 ЦК України визначено, що якщо цивільні відносини не врегульовані цим Кодексом, іншими актами цивільного законодавства або договором, вони регулюються тими правовими нормами цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, що регулюють подібні за змістом цивільні відносини (аналогія закону).

Законом України "Про індексацію грошових доходів населення" визначено індексацію грошових доходів населення як встановлений законами та іншими нормативно-правовими актами України механізм підвищення грошових доходів населення, що дає можливість частково або повністю відшкодувати подорожчання споживчих товарів і послуг (ст. 1 Закону). Статтею 2 цього Закону передбачено як об`єкти індексації грошові доходи громадян, одержані ними в гривнях на території України, що не мають разового характеру, перелік яких визначено у частині першій цієї статті. Водночас, частиною 2 ст. 2 цього Закону законодавець передбачив право Кабінету Міністрів України встановлювати інші об`єкти індексації, поряд з тими, що зазначені у частині першій цієї статті.

З метою реалізації Закону України "Про індексацію грошових доходів населення" Кабінет Міністрів України постановою №1078 від 17.07.2003 затвердив Порядок проведення індексації грошових доходів населення (далі - Порядок), пунктом 1 якого передбачено, що цей Порядок визначає правила обчислення індексу споживчих цін для проведення індексації та сум індексації грошових доходів населення. Індекс споживчих цін обчислюється Держстатом і не пізніше 10 числа місяця, що настає за звітним, публікується в офіційних періодичних виданнях. Сума індексації грошових доходів громадян визначається як результат множення грошового доходу, що підлягає індексації, на величину приросту індексу споживчих цін, поділений на 100 відсотків.

Отже, при розрахунку інфляційних втрат у зв`язку з простроченням боржником виконання грошового зобов`язання до цивільних відносин, за аналогією закону, підлягають застосуванню норми Закону України "Про індексацію грошових доходів населення" та приписи Порядку проведення індексації грошових доходів населення, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України №1078 від 17.07.2003, та Методика розрахунку базового індексу споживчих цін, затверджена наказом Державного комітету статистики України №265 від 27.07.2007.

Порядок індексації грошових коштів для цілей застосування ст. 625 ЦК України визначається із застосуванням індексу споживчих цін (індексу інфляції) за офіційними даними Державного комітету статистики України у відповідний місяць прострочення боржника як результат множення грошового доходу на величину приросту споживчих цін за певний період, поділену на 100 відсотків (абзац 5 п. 4 постанови Кабінету Міністрів України від 17 липня 2003 року № 1078 "Про затвердження Порядку проведення індексації грошових доходів населення").

Статтею 625 ЦК України передбачено розрахунок індексу інфляції не за окремі інтервали часу, а в цілому за весь період прострочення і якщо індекс інфляції в окремі періоди є меншим за одиницю та має при цьому економічну характеристику - "дефляція", то це не змінює його правової природи та не може мати наслідком пропуску такого місяця, оскільки протилежне зруйнує послідовність математичного ланцюга розрахунків, визначену Порядком проведення індексації грошових доходів населення.

У разі, якщо погашення боргу не відбувалося, то залишок основного боргу з інфляційною складовою за перший розрахунковий місяць розрахункового періоду перемножується послідовно на індекси інфляції за весь період, протягом якого не відбувалося погашення боргу, та ділиться на 100 %. Для відокремлення інфляційних збитків за певний період від основної заборгованості від остаточного розрахунку основного боргу з інфляційною складовою, проведеного із застосуванням такої послідовності, віднімається основний борг, який залишився непогашеним на кінець розрахункового періоду (аналогічна правова позиція викладена у постанові Великої Палати Верховного Суду від 22.09.2020 у справі № 918/631/19).

Вказаний висновок Верховний Суд у складі Об`єднаної палати Касаційного господарського суду конкретизував у постанові від 20.11.2020 у справі №910/13071/19, роз`яснивши, що сума боргу, внесена за період з 1 до 15 числа включно відповідного місяця, індексується за період з урахуванням цього місяця, а якщо суму внесено з 16 до 31 числа місяця, то розрахунок починається з наступного місяця. За аналогією, якщо погашення заборгованості відбулося з 1 по 15 число включно відповідного місяця - інфляційна складова розраховується без урахування цього місяця, а якщо з 16 до 31 числа місяця - інфляційна складова розраховується з урахуванням цього місяця.

Отже, якщо період прострочення виконання грошового зобов`язання складає неповний місяць, то інфляційна складова враховується або не враховується в залежності від математичного округлення періоду прострочення у неповному місяці.

Методику розрахунку інфляційних втрат за неповний місяць прострочення виконання грошового зобов`язання доцільно відобразити, виходячи з математичного підходу до округлення днів у календарному місяці, упродовж якого мало місце прострочення, а саме:

- час прострочення у неповному місяці більше півмісяця (> 15 днів) = 1 (один) місяць, тому за такий неповний місяць нараховується індекс інфляції на суму боргу;

- час прострочення у неповному місяці менше або дорівнює половині місяця (від 1, включно з 15 днями) = 0 (нуль), тому за такий неповний місяць інфляційна складова боргу не враховується.

Проаналізувавши наданий позивачем розрахунок інфляційних втрат, суд встановив, що при нарахуванні інфляційних втрат позивач невірно визначив розмір заборгованості, на яку здійснював нарахування за січень-лютий 2023 року, оскільки не врахував, що погашення заборгованості відповідачем у січні та лютому 2023 року відбулося з 1 по 15 число, тому вказана заборгованість не підлягала врахуванню при розрахунку інфляційних втрат.

Так, відповідно до ч. 1 ст. 598 ЦК України зобов`язання припиняється частково або у повному обсязі на підставах, встановлених договором або законом.

Зобов`язання припиняється зарахуванням зустрічних однорідних вимог, строк виконання яких настав, а також вимог, строк виконання яких не встановлений або визначений моментом пред`явлення вимоги (ч. 1 ст.601 ЦК України).

Суд встановив, що станом на 01.01.2023 заборгованість відповідача перед позивачем за отриманий товар становила 3301262,15 грн.

На підставі акту зарахування зустрічних однорідних вимог № від 06.01.2023 припинились зобов`язання відповідача зі сплати 425201,71 грн вартості товару, в зв`язку із чим заборгованість склала 2876060,44 грн, тому нарахування інфляційних втрат за січень 2023 року слід здійснювати на вказану суму заборгованості.

Також на підставі актів зарахування зустрічних однорідних вимог № від 01.02.2023 на суму 403792,24 грн та № від 02.02.2023 на суму 441782,47 грн припинились зобов`язання відповідача зі сплати 845574,71 грн вартості товару, в зв`язку із чим заборгованість склала 2030485,73 грн, тому нарахування інфляційних втрат за лютий 2023 року слід здійснювати на дану суму.

Враховуючи вищевикладене, визначений позивачем період нарахування інфляційних втрат, а також здійснення позивачем нарахування лише на суму основного боргу, суд провів перерахунок і встановив, що правомірним буде нарахування інфляційних втрат в розмірі 107704,31 грн, з яких:

- 50500,05 грн за період з листопада по грудень 2022 року на суму боргу в розмірі 3607146,33 грн,

- 23008,48 грн за січень 2023 року на суму боргу в розмірі 2876060,44 грн,

- 34195,78 грн за період з лютого по серпень 2023 року на суму боргу в розмірі 2030485,73 грн.

У стягненні 7209,85 грн інфляційних втрат суд відмовляє, в зв`язку з безпідставністю.

Також, у зв`язку із неналежним виконанням відповідачем договірних зобов`язань з оплати отриманого товару, позивач заявив до стягнення 1029168,43 грн пені, нараховану за період з 01.11.2022 по 26.09.2023, та 232 499,95 грн штрафу.

Згідно з п. 3 ч. 1 ст. 611 ЦК України у разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема, сплата неустойки.

Статтею 230 ГК України передбачено обов`язок учасника господарських відносин сплатити неустойку, штраф, пеню у разі порушення ним правил здійснення господарської діяльності, невиконання або неналежного виконання господарського зобов`язання.

Відповідно до ст. 549 ЦК України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання. Штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов`язання. Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання.

Частиною 2 ст. 551 ЦК України передбачено, якщо предметом неустойки є грошова сума, її розмір встановлюється договором або актом цивільного законодавства.

У п. 7.1 договору сторони передбачили, що в разі несвоєчасної оплати вартості товарів покупцем відповідно до договору, покупець сплачує продавцю пеню в розмірі подвійної облікової ставки НБУ від неоплаченої чи несвоєчасно оплаченої суми за кожен день прострочення оплати, і без врахування положення п. 6 статті 232 Господарського Кодексу України.

Згідно з п. 7.2 договору покупець додатково сплачує штраф у розмірі 20 (двадцять) % від суми прострочення за 3 (три) повні місяці прострочення.

Суд, перевіривши наданий позивачем розрахунок пені та штрафу, встановив, що позивач правомірно заявив до стягнення 1 029 168,43 грн пені, а також в межах максимально можливого розміру 232 499,95 грн штрафу.

Водночас, суд враховує, що згідно з ч. 3 ст. 551 ЦК України розмір неустойки може бути зменшений за рішенням суду, якщо він значно перевищує розмір збитків, та за наявності інших обставин, які мають істотне значення. Вказана стаття кореспондується зі ст.233 ГК України, яка визначає, що у разі якщо належні до сплати штрафні санкції надмірно великі порівняно із збитками кредитора, суд має право зменшити розмір санкцій. При цьому повинно бути взято до уваги: ступінь виконання зобов`язання боржником; майновий стан сторін, які беруть участь у зобов`язанні; не лише майнові, але й інші інтереси сторін, що заслуговують на увагу. Якщо порушення зобов`язання не завдало збитків іншим учасникам господарських відносин, суд може з урахуванням інтересів боржника зменшити розмір належних до сплати штрафних санкцій.

Таким чином, вирішуючи питання про зменшення розміру неустойки (штрафу, пені), яка підлягає стягненню зі сторони, що порушила зобов`язання, суд повинен об`єктивно оцінити, чи є даний випадок винятковим, виходячи з інтересів сторін, які заслуговують на увагу, ступеню виконання зобов`язання, причини (причин) неналежного виконання або невиконання зобов`язання, незначності прострочення виконання, наслідків порушення зобов`язання, невідповідності розміру стягуваної неустойки (штрафу, пені) таким наслідкам, поведінки винної сторони (в тому числі вжиття чи невжиття нею заходів до виконання зобов`язання, негайне добровільне усунення нею порушення та його наслідків) тощо.

Тобто з системного аналізу вищевказаних норм слідує, що зменшення розміру заявленої до стягнення неустойки є правом суду, а за відсутності переліку таких виняткових обставин, суд, оцінивши надані сторонами докази та обставини справи у їх сукупності, на власний розсуд вирішує питання про наявність або відсутність у кожному конкретному випадку обставин, за яких можливе зменшення неустойки.

Згідно з п. 6 ст. 3 ЦК України, висновок суду щодо необхідності зменшення розміру пені, який підлягає стягненню з відповідача, повинен ґрунтуватися, крім викладеного, на загальних засадах цивільного законодавства, якими є, зокрема, справедливість, добросовісність та розумність.

У постанові Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 23.09.2019 у справі №920/1013/18 суд вказав, що наявність у кредитора можливості стягувати із споживача надмірні грошові суми як неустойку змінює її дійсне правове призначення. Оскільки неустойка має на меті, в першу чергу, стимулювати боржника до виконання основного грошового зобов`язання та не може лягати непомірним тягарем для споживача і бути джерелом отримання невиправданих додаткових прибутків для кредитора. Така правова позиція викладена також у рішенні Конституційного Суду України № 7-рп/2013 від 11.07.2013.

Якщо відповідальність боржника перед кредитором за неналежне виконання обов`язку щодо своєчасного розрахунку не обмежена жодними межами, а залежить виключно від встановлених договором процентів (штрафу, пені, річних відсотків), то за певних обставин обсяг відповідальності може бути нерозумним з огляду на його непропорційність наслідкам правопорушення. Він може бути несправедливим щодо боржника, а також щодо третіх осіб, оскільки майновий тягар відповідних виплат може унеможливити виконання боржником певних зобов`язань, зокрема з виплати заробітної плати своїм працівникам та іншим кредиторам, тобто цей тягар може бути невиправдано обтяжливим чи навіть непосильним. У таких випадках невизнання за судом права на зменшення розміру відповідальності може призводити до явно нерозумних і несправедливих наслідків. Тобто має бути дотриманий розумний баланс між інтересами боржника та кредитора.

При цьому чинним законодавством не врегульований розмір (відсоткове співвідношення) можливого зменшення штрафних санкцій. Відповідно, таке питання вирішується господарським судом згідно зі ст. 86 ГПК України, тобто за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Суд враховує, що договір поставки № від 01.11.2021 був укладений між сторонами ще до запровадження в Україні воєнного стану внаслідок військової агресії РФ.

Наявними в матеріалах справи доказами (випискою по рахунку позивача, актами зарахування зустрічних вимог) підтверджується, що зобов`язання відповідача зі сплати вартості поставленого товару в більшій своїй частині були виконані, що свідчить про добросовісність поведінки відповідача як до звернення позивача до суду, так і під час розгляду справи в суді та його намагання добровільно виконати свої зобов`язання.

Згідно з відомостями з Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань, основним видом діяльності Фермерського господарства "Золоте поле ІІ" є вирощування сільськогосподарських культур, тому в умовах воєнного стану є важливим збереження господарської діяльності відповідача.

В свою чергу, стягнення з відповідача неустойки (пені, штрафу) у заявленому позивачем розмірі значно погіршить фінансово-економічне становище господарства, спричинить для нього додаткові витрати, які не мають джерел покриття.

При цьому приймається до уваги, що заявлений позивачем розмір пені та штрафу значно перевищує розмір заборгованості, що підлягає стягненню з відповідача у даній справі.

Крім пені позивач нарахував відповідачу та заявив до стягнення 48% річних та інфляційні втрати, що є способом захисту майнового права й інтересу позивача, яке полягає у відшкодуванні матеріальних втрат позивача від знецінення грошових коштів унаслідок інфляційних процесів і отриманні компенсації (плати) від відповідача, який користується утримуваними грошовими коштами, що належить сплатити позивачу.

Також суд враховує, що матеріали справи не містять доказів, які б свідчили про погіршення фінансового стану, ускладнення в господарській діяльності чи завдання позивачу збитків саме в результаті порушення відповідачем умов договору поставки № від 01.11.2021.

Неустойка є лише фінансовою санкцією за невиконання зобов`язання, спрямованою на спонукання сторони, винної у порушенні зобов`язання, до його виконання та дотримання в подальшому, а не засіб безпідставного збагачення. Тому оскільки неустойка (штраф, пеня) не є основним боргом, то будувати на цих платежах свої доходи та видатки позивач не може, а, відповідно, при зменшенні його розміру не несе значного негативного наслідку в своєму фінансовому стані. При цьому також враховується, що стягнення на користь позивача суми 48% річних та інфляційних втрат в повній мірі компенсують знецінення несплачених відповідачем коштів.

Зважаючи на викладене, суд з урахуванням засад добросовісності, справедливості, пропорційності та розсудливості, вважає за можливе скористатись правом, наданим ст.551 ЦК України, ст.233 ГК України, зменшити розмір пені та штрафу на 50% та стягнути з відповідача 514584,22 грн пені та 116249,98 грн штрафу.

Таке зменшення розміру неустойки суд вважає розумним та оптимальним балансом інтересів сторін у спорі та таким, що запобігатиме настанню негативних наслідків як для позивача, так і для відповідача.

Відповідно до ст. 73 ГПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Згідно зі ст. 74 ГПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

Відповідно до ч. 1 ст. 86 ГПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Враховуючи вищезазначені положення законодавства та встановлені обставини справи у їх сукупності, суд приходить до висновку про задоволення позовних вимог частково та стягнення з відповідача на користь позивача 338592,80 грн основного боргу, 107704,31 грн інфляційних втрат, 1005976,47 грн 48% річних, 514584,22 грн пені, 116249,98 грн штрафу. У стягненні решти позовних вимог суд відмовляє.

У прохальній частині позовної заяви позивач просить суд при прийнятті рішення зазначити в рішенні суду про нарахування 48% річних на суму боргу, яка буде існувати в період з 27.09.2023 року до моменту виконання судового рішення з урахуванням приписів законодавства України. Органу (особі), що здійснює примусове виконання рішення суду здійснювати нарахування 48% річних за порушення строків оплати за договором поставки № від 01.11.2021 за поставлений товар, з визначенням граничного строку нарахування відсотків до моменту виконання судового рішення в частині стягнення простроченої заборгованості, яка буде існувати в цей період з урахуванням приписів законодавства України, починаючи з 27.09.2023 за формулою: сума боргу помножити на 48% річних поділити на 100 поділити на 365 помножити на кількість днів прострочення дорівнює сума відсотків.

Відповідно до ч. 10 ст. 238 ГПК України суд, приймаючи рішення про стягнення боргу, на який нараховуються відсотки або пеня, може зазначити в рішенні про нарахування відповідних відсотків або пені до моменту виконання рішення з урахуванням приписів законодавства України, що регулюють таке нарахування. Остаточна сума відсотків (пені) у такому випадку розраховується за правилами, визначеними у рішенні суду, органом (особою), що здійснює примусове виконання рішення суду і відповідні дії (рішення) якого можуть бути оскаржені в порядку, передбаченому розділом VI цього кодексу.

Згідно з ч.ч. 11, 12 ст. 26 Закону України "Про виконавче провадження" якщо у виконавчому документі про стягнення боргу зазначено про нарахування відсотків або пені до моменту виконання рішення, виконавець у постанові про відкриття виконавчого провадження розраховує остаточну суму відсотків (пені) за правилами, визначеними у виконавчому документі. До закінчення виконавчого провадження виконавець за заявою стягувача перераховує розмір остаточної суми відсотків (пені), які підлягають стягненню з боржника, не пізніше наступного дня з дня надходження заяви стягувача про такий перерахунок, про що повідомляє боржника не пізніше наступного дня після здійснення перерахунку.

Зважаючи на викладене, суд вважає за можливе зазначити у резолютивній частині рішення про нарахування 48% річних, починаючи з 27.09.2023 і до моменту виконання рішення суду у справі №924/1102/23.

Відповідно до ст. 129 ГПК України витрати зі сплати судового збору покладаються на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. При розподілі судових витрат враховано, що судовий збір у разі зменшення судом розміру неустойки покладається на відповідача повністю, без урахування зменшення неустойки.

Керуючись ст. ст. 20, 24, 27, 73, 74, 76-80, 86, 129, 232, 233, 236-238, 240-242, 327 Господарського процесуального кодексу України, суд, -

ВИРІШИВ:

Позов Товариства з обмеженою відповідальністю "Суффле Агро Україна" с. Крупець Шепетівського району Хмельницької області до Фермерського господарства "Золоте Поле ІІ" с. Чернява Волочиського району Хмельницької області про стягнення 2721151,81 грн задовольнити частково.

Стягнути з Фермерського господарства "Золоте Поле ІІ" (Хмельницька обл., Волочиський р-н, с.Чернява, код 33233424) на користь Товариства з обмеженою відповідальністю "Суффле Агро Україна" (Хмельницька обл., Славутський р-н, с. Крупець, вул. Богдана Хмельницького, буд. 43, код 34863309) 338592,80 грн (триста тридцять вісім тисяч п`ятсот дев`яносто дві гривні 80 коп.) основного боргу, 107704,31 грн (сто сім тисяч сімсот чотири гривні 31 коп.) інфляційних втрат, 1005976,47 грн (один мільйон п`ять тисяч дев`ятсот сімдесят шість гривень 47 коп.) 48% річних, 514584,22 грн (п`ятсот чотирнадцять тисяч п`ятсот вісімдесят чотири гривні 22 коп.) пені, 116249,98 грн (сто шістнадцять тисяч двісті сорок дев`ять гривень 98 коп.) штрафу, 40709,13 грн (сорок тисяч сімсот дев`ять гривень 13 коп.) витрат зі сплати судового збору.

Наказ видати після набрання рішенням законної сили.

У стягненні 7209,85 грн інфляційних втрат, 514584,21 грн пені, 116249,97 грн штрафу відмовити.

Органу (особі), що здійснюватиме примусове виконання цього рішення, здійснювати нарахування 48% річних за порушення строків оплати за поставлений товар за договором поставки № від 01.11.2021, починаючи з 27.09.2023 і до моменту виконання цього рішення, на суму основної заборгованості за такою формулою: С х 48 х Д : кількість днів у році : 100, де С- сума заборгованості, Д - кількість днів прострочення, і стягнути отриману суму процентів з відповідача на користь позивача.

Рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Рішення господарського суду може бути оскаржено до Північно-західного апеляційного господарського суду протягом 20 днів з дня складання повного тексту судового рішення. Порядок подання апеляційної скарги визначений ст. 257 ГПК України.

Повне рішення складено 12.02.2024.

Суддя Л.О. Субботіна

Рішення надсилається сторонам до електронних кабінетів.