РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

м. Київ

06.02.2024 Справа № 910/15694/23

Господарський суд міста Києва у складі судді Удалової О.Г., розглянув у порядку спрощеного позовного провадження без виклику сторін (проведення судового засідання) господарську справу

за позовом фізичної особи-підприємця Голиш Аліни Андріївни

до фізичної особи-підприємця Карпенко Олени Борисівни

про стягнення 131 957,30 грн

ОБСТАВИНИ СПРАВИ:

До Господарського суду міста Києва звернулась фізична особа-підприємець Голиш Аліна Андріївна (далі - ФОП Голиш А.А. ) з позовом до фізичної особи-підприємця Карпенко Олени Борисівни (далі - ФОП Карпенко О.Б. ) про стягнення 131 957,30 грн.

Позовні вимоги обґрунтовані неналежним виконанням відповідачем зобов`язань з поставки квіткової продукції, за яку, за твердженням позивача, сплачені грошові кошти в заявленому до стягнення розмірі.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 12.10.2023 відкрито провадження у справі № 910/15694/23 та призначено її до розгляду в порядку спрощеного позовного провадження без виклику сторін, визначено сторонам строк для надання відзиву на позовну заяву, відповіді на відзив та доказів в обґрунтування своєї позиції.

Копія вказаної ухвали суду отримана відповідачем 24.10.2023, що підтверджується повідомленням про вручення поштового відправлення № 152.

02.11.2023 від представника позивача надійшла заява про вступ у справу як представника.

07.11.2023 від представника відповідача надійшла заява про вступ у справу як представника.

13.11.2023 від відповідача надійшов відзив на позовну заяву, в якому сторона зазначає, що протягом лютого 2023 року здійснено поставку квітів на загальну суму 418 709,50 грн. Зі сторони позивача видаткові та товарно-транспортні накладні не підписані, наявний підписаний позивачем акт звірки розрахунків, за яким позивач має заборгованість перед відповідачем у розмірі 286 752, 20 грн.

13.11.2023 від відповідача надійшли документи для долучення до матеріалів справи (заява ОСОБА_3 , копії видаткових та товарно-транспортних накладних).

24.11.2023 від представника позивача надійшла відповідь на відзив на позовну заяву.

29.12.2023 від позивача надійшла заява про стягнення судових витрат, відповідно до якої позивач просить суд стягнути з відповідача також 33 495,73 грн витрат на правничу допомогу.

Зважаючи на належне повідомлення сторін про розгляд справи в порядку спрощеного позовного провадження без виклику їх уповноважених представників (без проведення судового засідання) та наявність у матеріалах справи доказів, необхідних і достатніх для вирішення спору по суті, суд вважає за можливе розглянути справу за наявними в ній матеріалами відповідно до правил ч. 9 ст. 165, ст. 202 Господарського процесуального кодексу України.

Згідно з ч. 4 ст. 240 Господарського процесуального кодексу України у разі розгляду справи без повідомлення (виклику) учасників справи суд підписує рішення без його проголошення.

Розглянувши надані документи та матеріали, з`ясувавши обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, а також заперечення на такі вимоги, об`єктивно оцінивши в сукупності докази, які мають значення для розгляду справи та вирішення спору по суті, суд встановив:

Між ФОП Карпенко О.Б. (продавець, відповідач) та ФОП Голиш А.А. (покупець, позивач) було досягнуто усної домовленості про купівлю квіткової продукції на суму 131957,30 грн, що підтверджується наступним.

Відповідачем (продавцем) виставлено позивачу (покупцю) рахунок-фактуру № СФ-0000012 від 20.01.2023 на оплату квіткової продукції в сумі 127957,50 грн та рахунок-фактуру № СФ-0000014 від 24.01.2023 на оплату квіткової продукції в сумі 159015,00 грн з вказівкою, що рахунок дійсний до сплати до 28.02.2023.

Відповідно до платіжної інструкції № 14 від 23.02.2023 позивач перерахував позивачу грошові кошти в розмірі 131957,30 грн з призначенням платежу "за квіткову продукцію по рахунку № 12 від 20.01.2023 та № 14 від 24.01.2023".

Проте, як вказує позивач, відповідач товар на суму 131957,30 грн не поставив, у зв`язку з чим 07.09.2023 позивач звернувся до відповідача з претензією від 06.09.2023, в якій вимагав здійснити поставку товару на суму 131957,30 або повернути суму попередньої оплати.

Як вбачається з даних трекінгу поштових відправлень, вказана претензія отримана відповідачем 27.09.2023.

Позивач зазначив, що відповідачем вимоги претензії не виконані, у зв`язку з чим позивач звернувся до суду з даним позовом.

Відповідач, заперечуючи проти задоволення позовних вимог, посилається на те, що ним було поставлено квіткову продукцію, зокрема, також і на заявлену до стягнення суму (131957,30 грн), проте позивачем не було підписано товаросупровідних документів (видаткових накладних та товарно-транспортних накладних).

За твердженням відповідача, наявність заборгованості позивача підтверджується актом звірки, а також показами, викладеними в заяві свідка ОСОБА_3 , який здійснював доставку товару від відповідача до позивача.

У свою чергу, позивач заперечив доводи відповідача, викладені у відзиві, та зазначив, що ним заперечується факт підписання акту звірки від 28.02.2023. Крім того, акт звіряння розрахунків від 31.03.2023 не підписаний позивачем. Акти звіряння від 28.02.2023 та 31.03.2023 складані за аналогічний період з 01.01.2023, проте містять різні позиції щодо нібито поставки товару.

Щодо заяви свідка ОСОБА_3 позивач зазначає, що свідок не вказує, кому саме передавав товар за вищевказаними накладними, не пояснює, чому на видаткових та товарно-транспортних накладних відсутні підписи вантажоотримувача, якщо товар дійсно кудись доставлявся. Отже, вказаний доказ, за твердженням позивача, не підтверджує доводів відповідача

Розглядаючи даний спір, суд виходив з наступного.

Згідно з ч. 1 ст. 181 ГК України господарський договір за загальним правилом викладається у формі єдиного документа, підписаного сторонами. Допускається укладення господарських договорів у спрощений спосіб, тобто шляхом обміну листами, факсограмами, телеграмами, телефонограмами тощо, а також шляхом підтвердження прийняття до виконання замовлень, якщо законом не встановлено спеціальні вимоги до форми та порядку укладення даного виду договорів.

Частиною 1 ст. 202 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України) правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

Відповідно до ч. 1 ст. 205 ЦК України правочин може вчинятися усно або в письмовій (електронній) формі. Сторони мають право обирати форму правочину, якщо інше не встановлено законом.

Правочин, для якого законом не встановлена обов`язкова письмова форма, вважається вчиненим, якщо поведінка сторін засвідчує їхню волю до настання відповідних правових наслідків (ч. 2 вищевказаної статті).

Враховуючи викладене та зважаючи на зміст спірних правовідносин, суд дійшов висновку про те, що між сторонами виникли господарські правовідносини з поставки товару, шляхом укладення договору у спрощений спосіб, а дії сторін щодо виставлення рахунків та оплати засвідчують волю сторін до настання відповідних правових наслідків.

Відповідно до ч. 1 ст. 265 Господарського кодексу України за договором поставки одна сторона - постачальник зобов`язується передати (поставити) у зумовлені строки (строк) другій стороні - покупцеві товар (товари), а покупець зобов`язується прийняти вказаний товар (товари) і сплатити за нього певну грошову суму.

Частиною 1 ст. 173 Господарського кодексу України встановлено, що господарським визнається зобов`язання, що виникає між суб`єктом господарювання та іншим учасником (учасниками) відносин у сфері господарювання з підстав, передбачених цим Кодексом, в силу якого один суб`єкт (зобов`язана сторона, у тому числі боржник) зобов`язаний вчинити певну дію господарського чи управлінсько-господарського характеру на користь іншого суб`єкта (виконати роботу, передати майно, сплатити гроші, надати інформацію тощо), або утриматися від певних дій, а інший суб`єкт (управнена сторона, у тому числі кредитор) має право вимагати від зобов`язаної сторони виконання її обов`язку.

Господарські зобов`язання можуть виникати, зокрема, з господарського договору та інших угод, передбачених законом, а також з угод, не передбачених законом, але таких, які йому не суперечать (ч. 1 ст. 174 Господарського кодексу України).

Згідно з ч. 1 ст. 193 Господарського кодексу України суб`єкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобов`язання належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобов`язання - відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться. До виконання господарських договорів застосовуються відповідні положення Цивільного кодексу України з урахуванням особливостей, передбачених цим Кодексом.

Так, під час розгляду даної справи суду надано докази оплати виставлених відповідачем рахунків, зокрема, № 12 від 20.01.2023 та № 14 від 24.01.2023 на суму 131957,30 грн.

При цьому судом враховано, що рахунки № 12 та № 14 виставлені загалом на суму 286972,50 грн.

Щодо доказів поставки відповідачем позивачу товару суд зазначає таке.

Видаткові накладні, надані відповідачем до матеріалів справи, зокрема № 33 від 10.02.2023 на суму 127957,50 грн, № 34 від 11.02.2023 на суму 159015,00 грн, № 35 від 12.02.2023 на суму 60387,00 грн, № 36 від 13.02.2023 на суму 11350,00 грн, № 37 від 14.02.2023 на суму 60000,00 грн не містять підписів особи, яка отримала товар зі сторони покупця, такі документи підписані лише зі сторони відповідача.

Крім того, не підписаними зі сторони покупця (позивача) є товарно-транспортні накладні, за якими, за твердженням відповідача, здійснювалось перевезення товару.

Щодо заяви свідка ОСОБА_3 , поданої в порядку ст. 88 Господарського процесуального кодексу України, суд зазначає наступне.

Відповідно до ч.ч. 1, 2 ст. 87 ГПК України показання свідка - це повідомлення про відомі йому обставини, які мають значення для справи. Не є доказом показання свідка, який не може назвати джерела своєї обізнаності щодо певної обставини, або які ґрунтуються на повідомленнях інших осіб.

На підставі показань свідків не можуть встановлюватися обставини (факти), які відповідно до законодавства або звичаїв ділового обороту відображаються (обліковуються) у відповідних документах. Законом можуть бути визначені інші обставини, які не можуть встановлюватися на підставі показань свідків.

При цьому, як визначено ч.ч. 1, 2 ст. 9 Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність», підставою для бухгалтерського обліку господарських операцій є первинні документи. Для контролю та впорядкування оброблення даних на підставі первинних документів можуть складатися зведені облікові документи.

Первинні документи можуть бути складені у паперовій або в електронній формі.

Неістотні недоліки в документах, що містять відомості про господарську операцію, не є підставою для невизнання господарської операції, за умови, що такі недоліки не перешкоджають можливості ідентифікувати особу, яка брала участь у здійсненні господарської операції, та містять відомості про дату складання документа, назву підприємства, від імені якого складено документ, зміст та обсяг господарської операції тощо.

Видаткові накладні відповідно до законодавства віднесені до первинних бухгалтерських документів та відповідно на підставі ст. 87 ГПК України обставини та факти, які відображаються (обліковуються) в таких документах не можуть встановлюватись на підставі показів свідків.

Також судом не беруться до уваги посилання відповідача на наявність заборгованості позивача перед ним на підставі акту звіряння розрахунків від 28.02.2023, оскільки позивачем у відповіді на відзив заперечується факт підписання такого акту звіряння розрахунків.

Крім того, суд зазначає, що видаткові накладні, які внесені до такого акту звіряння розрахунків, також не підписані позивачем як покупцем товару.

Відповідно до ст. 527 Цивільного кодексу України боржник зобов`язаний виконати свій обов`язок, а кредитор - прийняти виконання особисто, якщо інше не встановлено договором або законом, не випливає із суті зобов`язання чи звичаїв ділового обороту.

Кожна із сторін у зобов`язанні має право вимагати доказів того, що обов`язок виконується належним боржником або виконання приймається належним кредитором чи уповноваженою на це особою, і несе ризик наслідків непред`явлення такої вимоги.

Проте, під час розгляду даної справи відповідачем не надано суду належних, допустимих та достовірних доказів того, що товар за не підписаними видатковими та товарно-транспортними накладними був прийнятий позивачем або його уповноваженою на прийняття товару особою.

Статтею 610 Цивільного кодексу України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).

Відповідно до ч. 2 ст. 693 Цивільного кодексу України якщо продавець, який одержав суму попередньої оплати товару, не передав товар у встановлений строк, покупець має право вимагати передання оплаченого товару або повернення суми попередньої оплати.

Враховуючи, що відповідачем під час розгляду даної справи не надано суду доказів поставки товару позивачу, який обумовлений рахунками та за який позивачем сплачено грошові кошти як попередня оплата в розмірі 131957,30 грн, суд вважає вимоги позивача обґрунтованими та такими, що підлягають задоволенню.

Відповідно до ст. 129 Господарського процесуального кодексу України, витрати по сплаті судового збору підлягають покладенню на відповідача в розмірі 2 684,00 грн.

Крім того, позивач у заяві про стягнення судових витрат просив покласти на відповідача витрати на правничу допомогу в розмірі 33495,73 грн.

В обґрунтування понесення таких витрат, позивачем додано до заяви про стягнення судових витрат:

- договір про надання правової допомоги від 01.09.2023, укладений між позивачем та адвокатом Кобилецьким В.В.;

- звіт про виконання доручення від 28.12.2023;

- видатковий касовий ордер від 28.12.2023;

- копію ордеру серії АА № 1359398 від 04.10.2023.

Згідно з ч. 1 ст. 123 Господарського процесуального кодексу України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи.

Відповідно до ч. 3 вказаної норми до витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати на професійну правничу допомогу

Як визначено ч.ч. 1-3 ст. 124 ГПК України, разом з першою заявою по суті спору кожна сторона подає до суду попередній (орієнтовний) розрахунок суми судових витрат, які вона понесла і які очікує понести у зв`язку із розглядом справи.

У разі неподання стороною попереднього розрахунку суми судових витрат, суд може відмовити їй у відшкодуванні відповідних судових витрат, за винятком суми сплаченого нею судового збору.

Попередній розрахунок розміру судових витрат не обмежує сторону у доведенні іншої фактичної суми судових витрат, які підлягають розподілу між сторонами за результатами розгляду справи.

Згідно з ч.ч. 1-3 ст. 126 ГПК України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави.

За результатами розгляду справи витрати на професійну правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами.

Для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на професійну правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу професійну правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката, визначається згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.

Для визначення розміру витрат на професійну правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги

Відповідно до ч. 4 ст. 129 Господарського процесуального кодексу України, інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються: 1) у разі задоволення позову - на відповідача; 2) у разі відмови в позові - на позивача; 3) у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Згідно з укладеним між позивачем (клієнт) та адвокатом Кобилецьким В.В. (адвокат) договором від 01.09.2023, останній зобов`язався надати правову допомогу, в т.ч. за окремими дорученнями клієнта, які узгоджуються сторонами у письмовій формі (п. 1 договору).

Відповідно до п. 4 договору клієнт зобов`язаний сплатити адвокату гонорар в розмірі та в строки визначені цим договором.

Гонорар сплачується авансом або після надання адвокатом звіту про виконання доручення в порядку, визначеному цим договором (п. 6 договору).

Відповідно до п. 7 договору гонорар адвоката визначається з розрахунку 2900,00 за годину роботи. У випадку успішного виконання доручення клієнт сплачує на користь адвоката додатковий гонорар у розмірі 15% економічної вигоди, отриманої внаслідок наданої адвокатом правової допомоги.

Цей договір набирає чинності з моменту його підписання та діє протягом 3 років (п. 11 договору).

28.12.2023 адвокатом підписано звіт про виконання доручення, відповідно до вказаного звіту адвокатом виконані наступні роботи:

- консультування клієнта, аналіз документів, що регулюють взаємовідносини сторін, збирання та систематизація доказів (2 години);

- підготовка позовної заяви та систематизація позовних матеріалів (3 години);

- підготовка та подання відповіді на відзив на позовну заяву (2 години).

Всього виконано робіт об`ємом 7 годин.

Згідно з п. 7 договору про надання правової допомоги гонорар адвоката визначається з розрахунку 2900 за годину роботи. Отже, загальна вартість наданої правової допомоги склала 20300,00 грн (7 годин * 2900).

Відповідно до видаткового касового ордеру від 28.12.2023 позивачем сплачено адвокату 20300,00 грн.

Крім того, в заяві про стягнення судових витрат представником позивача також вказано про понесення додаткових витрат на оплату гонорару в розмірі 10% економічної вигоди, що складає 13195,73 грн.

Таким чином, позивач просить суд покласти на відповідача витрати на правничу допомогу в розмірі 33495,73 грн (20300+13195,73).

Щодо вказаних витрат на правничу допомогу суд зазначає про наступне.

За змістом п. 4 ч. 1 ст. 1 Закону України "Про адвокатуру та адвокатську діяльність" договір про надання правової допомоги - домовленість, за якою одна сторона (адвокат, адвокатське бюро, адвокатське об`єднання) зобов`язується здійснити захист, представництво або надати інші види правової допомоги другій стороні (клієнту) на умовах і в порядку, що визначені договором, а клієнт зобов`язується оплатити надання правової допомоги та фактичні витрати, необхідні для виконання договору.

Відповідно до ч. 1 ст. 901 Цивільного кодексу України за договором про надання послуг одна сторона (виконавець) зобов`язується за завданням другої сторони (замовника) надати послугу, яка споживається в процесі вчинення певної дії або здійснення певної діяльності, а замовник зобов`язується оплатити виконавцеві зазначену послугу, якщо інше не встановлено договором.

Частинною 2 ст. 901 Цивільного кодексу України встановлено, що положення цієї глави (глави 63 "Послуги. Загальні положення" підрозділу 1 розділу III Книги п`ятої цього Кодексу) можуть застосовуватися до всіх договорів про надання послуг, якщо це не суперечить суті зобов`язання.

Згідно з ч. 1 ст. 903 Цивільного кодексу України, якщо договором передбачено надання послуг за плату, замовник зобов`язаний оплатити надану йому послугу в розмірі, у строки та в порядку, що встановлені договором.

Гонорар є формою винагороди адвоката за здійснення захисту, представництва та надання інших видів правової допомоги клієнту. Порядок обчислення гонорару (фіксований розмір, погодинна оплата), підстави для зміни розміру гонорару, порядок його сплати, умови повернення тощо визначаються в договорі про надання правової допомоги. При встановленні розміру гонорару враховуються складність справи, кваліфікація і досвід адвоката, фінансовий стан клієнта та інші істотні обставини. Гонорар має бути розумним та враховувати витрачений адвокатом час (ст. 30 Закону України "Про адвокатуру та адвокатську діяльність").

Відповідачем клопотань про зменшення розміру витрат на правничу допомогу під час розгляду даної справи не подано.

Витрати за надану професійну правничу допомогу у разі підтвердження обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості підлягають розподілу за результатами розгляду справи незалежно від того, чи їх уже фактично сплачено стороною/третьою особою чи тільки має бути сплачено (аналогічний висновок викладено в постанові Об`єднаної палати Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 03.10.2019 у справі № 922/445/19, постанові Першої судової палати Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду від 15.06.2021 у справі № 159/583/19).

Обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами (частина 5 статті 126 Господарського процесуального кодексу України).

При визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін (такий висновок міститься в п. 21 додаткової постанови Великої Палати Верховного Суду від 19.02.2020 у справі № 755/9215/15-ц , в п. 5.40 постанови Великої Палати Верховного Суду від 12.05.2020 у справі № 904/4507/18, п. 24 додаткової постанови Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 14.02.2022 у справі № 903/326/21).

Водночас, у пункті 6.1 постанови об`єднаної палати Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 03.10.2019 у справі № 922/445/19, що "під час вирішення питання про розподіл судових витрат господарський суд за наявності заперечення сторони проти розподілу витрат на адвоката або з власної ініціативи, керуючись критеріями, що визначені частинами 5-7, 9 статті 129 Господарського процесуального кодексу України, може не присуджувати стороні, на користь якої ухвалено судове рішення, всі її витрати на професійну правову допомогу. Суд має враховувати, що розмір відшкодування судових витрат, не пов`язаних зі сплатою судового збору, не повинен бути непропорційним до предмета спору. У зв`язку з наведеним суд з урахуванням конкретних обставин, зокрема ціни позову, може обмежити такий розмір з огляду на розумну необхідність судових витрат для конкретної справи".

Колегія суддів вважає, що висновки судів про частково відмову стороні, на користь якої ухвалено рішення, у відшкодуванні витрат на професійну правничу допомогу адвоката з підстав непов`язаності, необґрунтованості та непропорційності до предмета спору не свідчить про порушення норм процесуального законодавства, навіть, якщо відсутнє клопотання відповідачів про зменшення розміру витрат на професійну правничу допомогу адвоката, які підлягають розподілу між сторонами. У такому разі, суди мають таке право відповідно до частини 5 статті 129 Господарського процесуального кодексу України та висновків об`єднаної палати про те, як саме повинна застосовуватися відповідна норма права.

Аналогічна правова позиція щодо можливості зменшення судових витрат з ініціативи суду, без клопотання заінтересованої сторони викладено також у постановах Верховного суду від 30.11.2020 у справі № 922/2869/19 та від 01.12.2021 у справі № 910/20852/20.

Щодо включення до складу витрат на професійну правничу допомогу пов`язаних з розглядом даної справи витрат в розмірі 13195,73 грн додаткового гонорару адвоката (так званого «гонорар успіху»), суд зазначає таке.

Розмір гонорару визначається за погодженням адвоката з клієнтом. Адвокат має право у розумних межах визначати розмір гонорару, виходячи із власних міркувань.

При встановленні розміру гонорару можуть враховуватися складність справи, кваліфікація, досвід і завантаженість адвоката та інші обставини. Погоджений адвокатом з клієнтом та/або особою, яка уклала договір в інтересах клієнта, розмір гонорару може бути змінений лише за взаємною домовленістю. В разі виникнення особливих по складності доручень клієнта або у випадку збільшення затрат часу і обсягу роботи адвоката на фактичне виконання доручення (підготовку до виконання) розмір гонорару може бути збільшено за взаємною домовленістю.

Непогодження клієнтом та/або особою, яка уклала договір в інтересах клієнта, розміру гонорару при наданні доручення адвокату або в ході його виконання є підставою для відмови адвоката від прийняття доручення клієнта або розірвання договору на вимогу адвоката.

Тож домовленості про сплату гонорару за надання правничої допомоги є такими, що склалися між адвокатом та клієнтом, в межах правовідносин яких слід розглядати питання щодо дійсності такого зобов`язання.

Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ), присуджуючи судові витрати на підставі статті 41 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року вказує, що заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, якщо вони були фактичними і неминучими, а їхній розмір - обґрунтованим (див. mutatis mutandis рішення ЄСПЛ у справі «East/West Alliance Limited" проти України» від 23.01.2014 (East/West Alliance Limited v. Ukraine, заява № 19336/04, § 268)).

У рішенні (щодо справедливої сатисфакції) від 19.10.2000 у справі «Іатрідіс проти Греції» (Iatridis v. Greece, заява № 31107/96) ЄСПЛ вирішував питання обов`язковості для цього суду угоди, укладеної заявником зі своїм адвокатом стосовно плати за надані послуги, що співставна з «гонораром успіху». ЄСПЛ указав, що йдеться про договір, відповідно до якого клієнт погоджується сплатити адвокату як гонорар відповідний відсоток суми, якщо така буде присуджена клієнту судом. Такі угоди, якщо вони є юридично дійсними, можуть підтверджувати, що у заявника дійсно виник обов`язок заплатити відповідну суму гонорару своєму адвокатові. Однак, угоди такого роду, зважаючи на зобов`язання, що виникли лише між адвокатом і клієнтом, не можуть зобов`язувати суд, який має оцінювати судові та інші витрати не лише через те, що вони дійсно понесені, але й ураховуючи також те, чи були вони розумними (§ 55).

З урахуванням наведеного вище, не є обов`язковими для суду зобов`язання, які склалися між адвокатом та клієнтом, зокрема у випадку укладення ними договору, що передбачає сплату адвокату «гонорару успіху», у контексті вирішення питання про розподіл судових витрат. Вирішуючи останнє, суд повинен оцінювати витрати, що мають бути компенсовані за рахунок іншої сторони, ураховуючи як те, чи були вони фактично понесені, так і оцінювати їх необхідність.

Правовідносини суду з кожним учасником процесу підпорядковані досягненню головної мети - ухвалення законного та обґрунтованого рішення, а також створення особам, що беруть участь у справі, процесуальних умов для забезпечення захисту їх прав, а також прав та інтересів інших осіб.

Таким чином, з урахуванням зазначеного та критеріїв, які визначені у ч. 4 ст. 126 ГПК України, суд зазначає, що заявлені до стягнення 13195,73 грн не відповідають вказаним критеріям, оскільки не мають характеру необхідних, є неспівмірними з виконаною адвокатом роботою, не містять обґрунтування обсягу фактичних дій представника позивача, які достатньою мірою можуть бути співвіднесені з досягненням успішного результату, а їх відшкодування матиме надмірний характер для відповідача а тому, з урахуванням зазначеного заявлені позивачем до стягнення витрати в розмірі 13195,73 грн є необґрунтованими та нерозумними (подібний висновок щодо гонорару успіху викладено в додатковій постанові Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 14.02.2022 у справі № 903/326/21).

Аналогічний висновок щодо застосування норм права у подібних правовідносинах викладено також у постанові Верховного Суду від 19.04.2023 у справі № 911/2410/13.

Стосовно витрат позивача в розмірі 20300,00 грн суд зазначає про наступне.

У попередньому (орієнтованому) розрахунку суми судових витрат позивачем вказано про понесення витрат на правничу допомогу в розмірі 20000,00 грн.

Відповідно до ч. 6 ст. 129 ГПК України якщо сума судових витрат, заявлена до відшкодування, істотно перевищує суму, заявлену в попередньому (орієнтовному) розрахунку, суд може відмовити стороні, на користь якої ухвалено рішення, у відшкодуванні судових витрат в частині такого перевищення, крім випадків, якщо сторона доведе, що не могла передбачити такі витрати на час подання попереднього (орієнтовного) розрахунку.

Крім того, суд вважає необгрунтованим розмежування позивачем та адвокатом таких послуг як консультування клієнта, аналіз документів, що регулюють взаємовідносини сторін, збирання та систематизація доказів та підготовка позовної заяви й систематизація позовних матеріалів, які фактично становлять одну послугу з підготовки та подання позовної заяви.

Таким чином, вимоги позивача про покладення витрат на правничу допомогу не відповідають критерію розумності, у зв`язку з чим суд вважає за можливе зменшити розмір таких витрат до 15000,00 грн, відповідно витрати позивача на правничу допомогу в розмірі 18495,73 грн залишаються за позивачем.

Керуючись ст.ст. 73-74, 76-79, 86, 129, 233, 237-238 Господарського процесуального кодексу України, суд

ВИРІШИВ:

1. Позов задовольнити повністю.

2. Стягнути з фізичної особи-підприємця Карпенко Олени Борисівни ( АДРЕСА_1 , код НОМЕР_1 ) на користь фізичної особи-підприємця Голиш Аліни Андріївни ( АДРЕСА_2 , код НОМЕР_2 ) суму попередньої оплати в розмірі 131957,30 грн (сто тридцять одну тисячу дев`ятсот п`ятдесят сім грн 30 коп.), судовий збір в розмірі 2 684,00 грн (дві тисячі шістсот вісімдесят чотири грн 00 коп.), а також 15 000,00 грн (п`ятнадцять тисяч грн 00 коп.) витрат на правничу допомогу.

Рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом двадцяти днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини рішення суду, або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Повне рішення підписано 06.02.2024.

Суддя О.Г. Удалова