РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

м. Київ

17.01.2024Справа № 910/13078/23

Господарський суд міста Києва у складі головуючого судді ДЖАРТИ В. В., за участі секретаря судового засідання Рєпкіна Ю. Е., розглянув у відкритому судовому засіданні за правилами загального позовного провадження справу

за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю "Транспортно-експедиційне підприємство "Горизонт"

до Дочірнього підприємства з іноземною інвестицією "Сантрейд"

про стягнення 4 651 807,01 грн (з урахуванням заяви про зменшення розміру позовних вимог від 31.10.2023, яка прийнята судом 30.11.2023),

Представники учасників процесу згідно протоколу від 17.01.2024,

ОБСТАВИНИ СПРАВИ:

У серпні 2023 року Товариство з обмеженою відповідальністю "Транспортно-експедиційне підприємство "Горизонт" (далі - позивач, Товариство) звернулось до Господарського суду міста Києва із позовом до Дочірнього підприємства з іноземною інвестицією "Сантрейд" (далі - відповідач, Підприємство) про стягнення 4 845 305,57 грн, з яких 4 224 411,55 грн складає сума компенсації додаткових витрат, понесених експедитором у зв`язку з понаднормовим виконанням навантажувально-розвантажувальних операцій з 216 вагонами, 422 441,16 грн - пеня, 66 317,11 грн - три проценти річних, 132 135,75 грн - інфляційні втрати. Окрім того позивач заявляє до стягнення з відповідача витрат на правничу допомогу у розмірі 191 250,00 грн та 72 679,59 грн судового збору.

Позовні вимоги обґрунтовані неналежним виконанням відповідачем умов Договору на транспортно-експедиційне обслуговування № 04102021 від 04.10.2021 в частині своєчасного виконання навантажувально-розвантажувальних операцій.

Ухвалою від 18.08.2023 прийнято позовну заяву до розгляду та відкрито провадження в справі № 910/13078/23, ухвалено здійснювати розгляд справи за правилами загального позовного провадження, підготовче засідання призначено на 21.09.2023.

15.09.2023 до суду представником відповідача було подано відзив на позовну заяву.

19.09.2023 від представника позивача надійшли відповідь на відзив та клопотання про продовження строку на її подання.

У підготовчому засіданні 21.09.2023 було оголошено перерву до 30.10.2023.

02.10.2023 та 05.10.2023 від представника позивача надійшли клопотання про витребування доказів.

10.10.2023 до відділу діловодства суду надійшла відповідь на відзив.

12.10.2023 представником відповідача було подано клопотання про продовження процесуальних строків.

20.10.2023 до відділу діловодства суду представником відповідача подано заперечення на відповідь на відзив.

У підготовчому засіданні 30.10.2023 судом було відмовлено у задоволенні клопотання позивача про витребування доказів та оголошено перерву до 30.11.2023.

31.10.2023 до суду надійшла заява позивача про зменшення позовних вимог відповідно до якої позивач просив суд розглядати спір щодо стягнення з відповідача 4 651 807,01 грн, з яких 4 107 415,04 грн складає сума компенсації додаткових витрат, понесених експедитором у зв`язку з понаднормовим виконанням навантажувально-розвантажувальних операцій з 216 вагонами, 410 741,50 грн - пеня, 64 481,60 грн - три проценти річних та 69 168,87 грн - інфляційні втрати. А також просив суд зазначити в судовому рішенні про обов`язок органу (особи), що здійснюватиме примусове виконання рішення нарахування три проценти річних на суму простроченого боргу в 4 107 415,04 грн з 17.08.2023 до моменту виконання цього рішення у повному обсязі за наведеною у прохальній частині заяви про зменшення позовних вимог формулою.

У підготовчому засіданні 30.11.2023 було прийнято заяву позивача про зменшення позовних вимог, закрито підготовче провадження та призначено справу до розгляду по суті у судовому засіданні на 10.01.2024.

25.12.2023 до суду надійшло клопотання позивача про долучення доказів.

09.01.2024 до відділу діловодства суду надійшли заперечення відповідача на клопотання позивача про долучення доказів.

У судовому засіданні 10.01.2024 судом було заслухано вступні слова представників сторін, надано представникам сторін надано можливість поставити запитання одне одному, досліджено докази та встановлено обставини справи, докази, які подані 25.12.2023 ухвалено не приймати до уваги під час розгляду справи по суті, та оголошено перерву перед судовими дебатами до 17.01.2024.

Під час розгляду справи по суті представник позивача просив позовні вимоги задовольнити в повному обсязі, посилаючись на обставини та факти, викладені в позовній заяві та заяві про зміну предмета позову.

Представник відповідача проти позову заперечував, надавши пояснення аналогічні тим, що викладені у відзиві на позовну заяву.

Відповідно статті 233 ГПК України рішення у даній справі прийнято у нарадчій кімнаті за результатами оцінки доказів, поданих сторонами.

Розглянувши подані документи і матеріали, заслухавши пояснення представників сторін, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, Господарський суд міста Києва, -

ВСТАНОВИВ:

04.10.2021 між Товариством з обмеженою відповідальністю «ТРАНСПОРТНО -ЕКСПЕДИЦІЙНЕ ПІДПРИЄМСТВО «ГОРИЗОНТ», як виконавцем, та Дочірнім підприємством з іноземною інвестицією «САНТРЕЙД», як замовником, було укладено договір на транспортно-експедиційне обслуговування №04102021 (далі - договір), згідно з яким Замовник доручає, а Виконавець приймає на себе зобов`язання здійснювати транспортно-експедиційне обслуговування перевезення вантажів, що належать Замовнику по залізницях, надалі «Вантаж», відповідно до умов цього Договору, здійснювати відправлення і поставку такого Вантажу за реквізитами і у строки, визначені Замовником, суворо дотримуючись при цьому правил техніки безпеки при навантажені, вивантажені Вантажів і маневрової роботи з вагонами на елеваторах згідно рознарядок Замовника та діючого законодавства.

Факт надання послуги експедитора при перевезенні підтверджується єдиним транспортним документом або комплектом документів (залізничних, автомобільних, авіаційних накладних, коносаментів тощо), які відображають шлях прямування вантажу від пункту його відправлення до пункту його призначення.

Відповідно до п. 4.1. договору вартість послуг Виконавця, визначаються у додатковій угоді, яка є невід`ємною частиною цього договору, і включає в себе комплексні ставки на перевезення 1 тони вантажу.

Після завершення виконання заявки або після закінчення місяця, Виконавець надає акт прийому-передачі виконаних робіт встановленої форми, податкові накладні та завірені ксерокопії залізничних накладних.

Оплата Замовником здійснюється на розрахунковий рахунок Виконавця на підставі рахунку, виставленого після відправки Вантажу за реквізитами Замовника і надання реєстру відвантажених вагонів з копіями супровідних документів, а також підписання акту приймання-передачі виконаних робіт встановленої форми.

Сторонами під час судового розгляду засвідчено, що на виконання умов договору, між ними неодноразово укладалися додаткові угоди, якими погоджувалися конкретні експедиторські послуги.

Позивач, при зверненні із позовом до суду зауважував, що під час виконання умов договору Клієнтом неодноразово було порушено терміни (початок та кінець) навантажувально-розвантажувальних операцій, що становить не більше 96 (дев`яносто шести) годин за додатковими угодами, які укладались сторонами на виконання умов договору, у результаті чого позивач поніс додаткові витрати.

За твердженнями Товариства загальний розмір додаткових витрат, понесених Експедитором у зв`язку з виконанням: додаткової угоди №7 від 11.04.2022 становить 102 300,00 грн; додаткової угоди №8 від 02.05.2022 становить 151 868,25 грн; додаткової угоди №9 від 02.05.2022 становить 1 111 114,50 грн; додаткової угоди №10 від 01.06.2022 становить 302 150,66 грн; додаткової угоди №11 від 15.06.2022 становить 600 776,18 грн; додаткової угоди №12 від 16.06.2022 становить 295 481,40 грн; додаткової угоди №13 від 24.06.2022 становить 1017 365,60 грн; додаткової угоди №15 від 11.07.2022 становить 248 587,90 грн; додаткової угоди №16 від 27.07.2022 та Instruction for Shchebjeshn до заявки №06.07-10 від 06.07.2022 становить 277 770,55 грн.

24.01.2023 поштовим відправленням №442 на адресу ДП «Сантрейд» була скерована претензія про погашення заборгованості за понесенні позивачем додаткові витрати під час виконання додаткової угоди №7, 8, 9, 10, 11, 12, 13, 15, 16 до договору на транспортно-експедиційне обслуговування №04102021 від 04.10.2021. У вказаній претензії було виставлено, зокрема, вимогу про компенсацію додаткових витрат понесених Експедитором у зв`язку з понаднормове виконання навантажувально- розвантажувальних операцій 216 вагонів у розмірі 4 466 761,85 грн.

Оскільки вказана претензія залишена відповідачем без виконання, Товариство звернулось із позовом до суду, в межах якого просить стягнути з Підприємства 4 107 415,04 грн суму компенсації додаткових витрат, понесених експедитором у зв`язку з понаднормовим виконанням навантажувально-розвантажувальних операцій з 216 вагонами, 410 741,50 грн пені, 64 481,60 грн три проценти річних та 69 168,87 грн інфляційних втрат за період з 07.02.2023 по 16.08.2023.

Підприємство у свою чергу проти позову заперечувало та зазначило, що договором не передбачено, що навантаження триває з дати прибуття вагону на станцію призначення і до дати вибуття його зі станції призначення, тобто сторони такої умови не погоджували. В законодавстві також відсутнє правило обрахунку терміну навантаження саме таким чином. Початком та кінцем навантажувальних операцій є початок та кінець безпосереднього навантаження вантажу на залізничний рухомий склад, що узгоджується із законодавством (стаття 6 розділу 1 Статуту залізниць) та умовами договору. Таким чином, інформація про дислокацію вагону за даними ГІОЦ УЗ не підтверджує початок та кінець навантажувальних операції, а належними доказами таких операцій є документація елеваторів, зернових складів, інших підприємств, де безпосередньо відбувалось навантаження. Відповідач на полягав на тому, що позивач не надав доказів дійсної тривалості навантажувальних операцій на елеваторі, а тому не може говорити, що вони були порушені. Наведені вище заперечення справедливі і для випадків розвантаження вагонів. У силу прямої умови договору (пункт 2 додаткових угод), ставка за ТЕО включає в себе користування рухомим складом. Жодних обмежень щодо кількості днів користування рухомим складом положення договору не містять. У договорі не передбачено умов щодо загальної тривалості експедиції вагонів. Оскільки. За твердженнями відповідача, Товариство не довело порушення термінів (початок та кінець) навантажувально-розвантажувальних операцій Відповідачем, відсутнє порушення за яке останній має відповідати. Навіть попри наявний спір щодо того з якого моменту слід рахувати початок та кінець навантаження/розвантаження вагонів, плата за користування рухомим складом входить до ставки за ТЕО і не може бути додатковими витратами. Відповідач зазначив, що повністю оплатив ставки за ТЕО, тобто оплатив і вартість користування рухомим складом. Згідно пункту 2 додаткових угод №7, 8, 9, 10, 11, 12, 13, 15, 16 до договору (пункт ідентичний для всіх додаткових угод) Клієнт відшкодовує витрати Експедитора по перевезенню вантажу, по території України за вище вказаним маршрутом, а саме: транспортно-експедиційні послуги за ставкою вказаною у п.п. 1.8 даного додатку. Ставка включає , в себе: залізничний тариф, додаткові станційні збори, користування рухомим складом, вартість запірно-пломбу вальних пристроїв, сертифікацію вантажу, митно-брокерські послуги, (за необхідності) та плати Експедитора. Послуги підприємства по місцю знаходження вантажу сплачує Клієнт. Сторони погодили, що здійснення оплати послуг підтверджує факт належного надання/прийняття послуг (виконаних робіт) за даною угодою (пункти 5 додаткових угод №7, 8,9, 10, 11, 12, 13, 15, 16 до договору). Витрати Позивача за користування рухомим складом (вагонами) включені до комплексної ставки в силу домовленості сторін за договором. Позивач виставив рахунки на оплату комплексної ставки, а відповідач оплатив їх у повному обсязі, тобто виконав зобов`язання з оплати послуг за надання експедиторських послуг по додатковим угодам №7, 8. 9, 10, 11, 12, 13, 15, 16 до договору. Зазначені обставини сторонами не спростовується. визнають обидві сторони.

Оцінюючи наявні в матеріалах справи докази, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об`єктивному розгляді всіх обставин справи в їх сукупності, та враховуючи, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, суд дійшов висновку про наступне.

У даній справі, позивачем у справі є Товариство з обмеженою відповідальністю "Транспортно-експедиційне підприємство "Горизонт".

Згідно з відомостями з Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань засновником (учасником) юридичної особи є фізична особа ОСОБА_1 (громадянство: Кіпр, місцезнаходження: АДРЕСА_1).

Рішенням Ради національної безпеки і оборони України від 23.12.2023 «Про застосування та внесення змін до персональних спеціальних економічних та інших обмежувальних заходів (санкцій)», уведеного в дію Указом Президента України від 23.12.2023 № 850/2023 ОСОБА_1 включений до переліку фізичних осіб, до яких застосовуються персональні спеціальні економічні та інші обмежувальні заходи (санкції), зокрема:

1) блокування активів ? тимчасове позбавлення права користуватися та розпоряджатися активами, що належать фізичній або юридичній особі, а також активами, щодо яких така особа може прямо чи опосередковано (через інших фізичних або юридичних осіб) вчиняти дії, тотожні за змістом здійсненню права розпорядження ними;

2) обмеження торговельних операцій (повне припинення);

3) обмеження, часткове чи повне припинення транзиту ресурсів, польотів та перевезень територією України (повне припинення);

4) запобігання виведенню капіталів за межі України;

5) зупинення виконання економічних та фінансових зобов`язань;

6) анулювання або зупинення ліцензій та інших дозволів, одержання (наявність) яких є умовою для здійснення певного виду діяльності, зокрема, анулювання чи зупинення дії спеціальних дозволів на користування надрами;

7) заборона участі у приватизації, оренді державного майна резидентами іноземної держави та особами, які прямо чи опосередковано контролюються резидентами іноземної держави або діють в їх інтересах;

8) заборона здійснення публічних та оборонних закупівель товарів, робіт і послуг у юридичних осіб - резидентів іноземної держави державної форми власності та юридичних осіб, частка статутного капіталу яких знаходиться у власності іноземної держави, а також публічних та оборонних закупівель у інших суб`єктів господарювання, що здійснюють продаж товарів, робіт, послуг походженням з іноземної держави, до якої застосовано санкції згідно з цим Законом;

9) заборона або обмеження заходження іноземних невійськових суден та військових кораблів до територіального моря України, її внутрішніх вод, портів та повітряних суден до повітряного простору України або здійснення посадки на території України (повна заборона);

10) повна або часткова заборона вчинення правочинів щодо цінних паперів, емітентами яких є особи, до яких застосовано санкції згідно з цим Законом (повна заборона);

11) заборона збільшення розміру статутного капіталу господарських товариств, підприємств, у яких резидент іноземної держави, іноземна держава, юридична особа, учасником якої є нерезидент або іноземна держава, володіє 10 і більше відсотками статутного капіталу або має вплив на управління юридичною особою чи її діяльність;

12) запровадження додаткових заходів у сфері екологічного, санітарного, фітосанітарного та ветеринарного контролю;

13) припинення дії торговельних угод, спільних проектів та промислових програм у певних сферах, зокрема у сфері безпеки та оборони;

14) заборона передання технологій, прав на об`єкти права інтелектуальної власності;

15) заборона на набуття у власність земельних ділянок..

Відповідно до частини 1 статті 1 Закону України "Про санкції" з метою захисту національних інтересів, національної безпеки, суверенітету і територіальної цілісності України, протидії терористичній діяльності, а також запобігання порушенню, відновлення порушених прав, свобод та законних інтересів громадян України, суспільства та держави можуть застосовуватися спеціальні економічні та інші обмежувальні заходи (далі - санкції).

Правову основу застосування санкцій становлять Конституція України, міжнародні договори України, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, закони України, нормативні акти Президента України, Кабінету Міністрів України, рішення Ради національної безпеки та оборони України, відповідні принципи та норми міжнародного права (стаття 2 Закону України "Про санкції").

У частині 1 статті 4 Закону України "Про санкції" визначено, що видами санкцій згідно з цим Законом є, зокрема, блокування активів - тимчасове позбавлення права користуватися та розпоряджатися активами, що належать фізичній або юридичній особі, а також активами, щодо яких така особа може прямо чи опосередковано (через інших фізичних або юридичних осіб) вчиняти дії, тотожні за змістом здійсненню права розпорядження ними; обмеження торговельних операцій; зупинення виконання економічних та фінансових зобов`язань; інші санкції, що відповідають принципам їх застосування, встановленим цим Законом.

У межах вирішення даного цивільного спору виникла ситуація, коли позивач - юридична особа, яка належить особі, на яку накладені санкційні обмеження, посилається на порушення норм цивільного законодавства та просить застосувати до відповідача передбачений державою примус за порушення норм цивільного законодавства (обумовлений несвоєчасним виконанням зобов`язання).

Дія «санкційного мораторію» передбачає заборону на вчинення конкретно визначеного переліку дій між учасниками правовідносин, встановлює певний правовий режим для цих правовідносин і впливає на перебіг грошових та інших зобов`язань. З моменту запровадження вказаного мораторію суб`єктивне право осіб-кредиторів (стягувачів), зазнає обмежень у можливості реалізувати ними право вимоги до зобов`язаної сторони, у тому числі шляхом звернення за судовим захистом. Також мораторій хоча і не припиняє суб`єктивне право, однак на строк дії мораторію таке право не може реалізуватися шляхом виконання.

З огляду на вказане суд дійшов висновку про те, що право позивача вимагати відшкодування додаткових витрат за договором може бути реалізованим тільки після скасування державною владою України прямої заборони виконання зобов`язань на користь позивача

Судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим (частина 1 статті 236 ГПК України).

Разом з тим, суд відзначає, що у викладі підстав для прийняття рішення суду необхідно дати відповідь на доречні аргументи та доводи сторін, здатні вплинути на вирішення спору; виклад підстав для прийняття рішення не повинен неодмінно бути довгим, оскільки необхідно знайти належний баланс між стислістю та правильним розумінням ухваленого рішення; обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент заявника на підтримку кожної підстави; обсяг цього обов`язку суду може змінюватися залежно від характеру рішення.

Згідно з практикою Європейського суду з прав людини очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а крім того, ще й від різних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах. Аналогічна правова позиція викладена у постанові Верховного Суду від 28.05.2020 у справі № 909/636/16.

Аналізуючи питання обсягу дослідження доводів учасників справи та їх відображення у судовому рішенні, суд першої інстанції спирається на висновки, що зробив Європейський суд з прав людини від 18.07.2006 у справі "Проніна проти України", в якому Європейський суд з прав людини зазначив, що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція) зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень.

У рішенні Європейського суду з прав людини "Серявін та інші проти України" вказано, що усталеною практикою Європейського суду з прав людини, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункті 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі "Руїс Торіха проти Іспанії" (Ruiz Torija v. Spain) від 09.12.1994, серія A, N 303-A, п. 29). Аналогічна правова позиція викладена у постанові від 13.03.2018 Верховного Суду по справі № 910/13407/17.

З огляду на вищевикладене та встановлені фактичні обставини справи, суд надав вичерпну відповідь на всі питання, що входять до предмета доказування у даній справі та виникають при кваліфікації спірних відносин, як у матеріально-правовому, так і у процесуальному сенсах.

При цьому, суд зазначає, що іншим доводам сторін оцінка судом не надається, адже, вони не спростовують встановлених судом обставин, та не впливають на результат прийнятого рішення.

Згідно із статтею 86 ГПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Беручи до уваги вказане, суд дійшов висновку про відмову в задоволенні позову, оскільки наявне у позивача право на страхове відшкодування не може отримати примусовий судовий захист в силу наявних законодавчих обмежень в умовах воєнного стану в Україні.

Відповідно до статті 129 Господарського процесуального кодексу України витрати зі сплати судового збору та витрати на правову допомогу покладаються на позивача.

Керуючись статтями 73-80, 86, 129, 236-241 Господарського процесуального кодексу України, Господарський суд міста Києва, -

ВИРІШИВ:

1. У задоволенні позову Товариства з обмеженою відповідальністю "Транспортно-експедиційне підприємство "Горизонт" відмовити повністю.

2. Судові витрати, пов`язані з розглядом справи покладаються на Товариство з обмеженою відповідальністю "Транспортно-експедиційне підприємство "Горизонт".

Рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга на рішення суду подається безпосередньо до апеляційного господарського суду протягом двадцяти днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини рішення суду, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Повне рішення складене 09.02.2024.

СУДДЯ ВІКТОРІЯ ДЖАРТИ