ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ТЕРНОПІЛЬСЬКОЇ ОБЛАСТІ
_______________________________________________________________________________________________________________________________________________________________________________________
РІШЕННЯ

30 січня 2024 року м.Тернопіль Справа № 921/612/23
Господарський суд Тернопільської області

у складі судді Андрусик Н.О.

при секретарі судового засідання Кос В.В.

розглянув у відкритому судовому засіданні справу

за позовом: Товариства з обмеженою відповідальністю СУФФЛЕ АГРО УКРАЇНА, с.Крупець Шепетівського району Хмельницької області

до відповідача: Фізичної особи-підприємця Снятовського Сергія Ярославовича, м.Тернопіль

про стягнення 5524219,06грн,

за участю представників:

позивача: Стельмах Ю.М., адвокат, довіреність без номера від 31.07.2023 (поза межами приміщення суду);

відповідача: Матвійчук В.В., адвокат, ордер серії ВО №1004031 від 23.10.2023.

Зміст позовних вимог, позиція позивача.

Товариство з обмеженою відповідальністю СУФФЛЕ АГРО УКРАЇНА, с.Крупець Шепетівського району Хмельницької області, звернулося 07.09.2023 (згідно накладної оператора поштового зв`язку АТ "УКРПОШТА" на поштове відправлення №011) до Господарського суду Тернопільської області з позовом до Фізичної особи-підприємця Снятовського Сергія Ярославовича, м.Тернопіль, про стягнення 793982,17грн боргу, 854278,99грн інфляційних нарахувань, 2265187,55грн - 48% річних, 1491673,03грн пені, 119097,32грн штрафу, обґрунтовуючи заявлені вимоги неналежним виконанням відповідачем договірних зобов`язань, що виникли з договору поставки № від 01.01.2021.

Окрім того, у позовній заяві позивач просив суд, відповідно до ч.10 ст.238 ГПК України, при ухваленні рішення зазначити про нарахування 48% річних на суму боргу, яка буде існувати в період з 11.07.2022 до моменту виконання судового рішення з урахуванням приписів законодавства України; органу (особі), що здійснює примусове виконання рішення суду здійснювати нарахування 48% річних за порушення строків оплати за договором поставки № від 01.01.2021 за поставлений товар з визначенням граничного строку нарахування відсотків до моменту виконання судового рішення в частині стягнення простроченої заборгованості, яка буде існувати в цей період з урахуванням приписів законодавства України, починаючи з 26.08.2023 за формулою: сума боргу х 48% річних / 100 / 365 х кількість днів прострочення = сума відсотків.

У відповіді на відзив на позов без номера від 22.11.2023 (вх.№9473 від 22.11.2023) позивач заперечив проти клопотання про зменшення штрафних санкцій, зауваживши, що відповідач, отримавши у власність товар не здійснив жодного платежу в рахунок часткової оплати, не пояснив причини виникнення заборгованості по оплаті товару; не надав доказів вжиття заходів щодо погашення заборгованості від третіх осіб. Щодо майнового стану сторін, позивач звернув увагу на те, що відповідно до Звіту про фінансові результати позивача його збитки в 2022 році становлять 666489000грн, а в 2021 році - 96000000,00грн, які спричинені високими кредитними ставками та наявністю несплаченої заборгованості за поставлену продукцію, зокрема й відповідачем. Крім того, зазначив, що відповідач має в користуванні земельні ділянки, обробіток яких має приносити прибуток. При цьому відповідач не надав доказів, яку кількість урожаю було зібрано з полів, якої культури і за якою ціною зерно було продано, яка кількість зерна знаходиться на зберіганні. Натомість, наявність заборгованості перед позивачем не завадила відповідачу у 2022 році та в 2023 році придбати дорого вартісні легкові та вантажні автомобілі.

Посилання відповідача на воєнний стан, введений в Україні, як одну з причин невиконання грошового зобов`язання по оплаті товару, позивач заперечив, зазначивши, що воєнний стан однаково має негативний вплив на ведення господарської діяльності як відповідачем так і позивачем, утім строк виконання зобов`язання настав задовго до початку війни. Сам по собі воєнний стан не є форс-мажорною обставиною у правовідносинах між сторонами, оскільки відповідачем не надано доказів того, що воєнний стан унеможливив здійснити оплату вартості товару, поставленого у 2021 році.

З приводу посилань на відсутність підписів на 2-х видаткових накладних, то позивач зазначив, що такі накладні містять і підписи, і відтиски печаток, а здійснення господарських операцій по цих первинних бухгалтерських документах підтверджуються податковими накладними та квитанціями про їх реєстрацію в ЄРПН, що додатково підтверджує факт поставки товару та відображення вказаних операцій в податковому обліку.

29.01.2023 через підсистему "Електрнний суд" ЄСІТС позивачем подано заяву про відмову від позову в частині позовних вимог про стягнення 793982,17грн основного боргу, зазначивши, що відповідачем на підставі платіжної інструкції №709 від 29.01.2024 погашено дану суму заборгованості.

Заперечення відповідача.

У відзиві на позов без номера від 14.11.2023 (вх.№9217 від 15.11.2023) відповідач заперечив позовні вимоги в частині заявлених штрафних санкцій.

Зазначив, що однією з причин невиконання грошового зобов`язання по оплаті вартості товару є введення з 24.02.2022 воєнного стану на території України, що є об`єктивною обставиною (непереборною силою) звільнення відповідача від відповідальності за порушення зобов`язань, які відбулися за час його введення.

Відповідач вважає, що заявлена до стягнення сума штрафних санкцій не відповідає передбаченим у п.6 ст.3, ч.3 ст.509, ч.1, 2 ст.627 ЦК України засадам справедливості, добросовісності, розумності як складовим елементам загального конституційного принципу верховенства права, адже заявлена до стягнення сума у загальному розмірі 4730236,89грн є неспіврозмірно великою в порівнянні з сумою боргу 793982,17грн. Наголошує, що стягнення надмірного розміру штрафу, процентів, інфляційних нарахувань спотворює правове призначення заходів забезпечення виконання зобов`язань, оскільки із засобу розумного стимулювання до виконання основного зобов`язання ці заходи перетворюються на несправедливо непомірний тягар для відповідача та джерело отримання невиправданих додаткових прибутків для позивача. Відтак, вважає, що у даному випадку існують підстави для зменшення розміру нарахованих до стягнення штрафних санкцій на підставі ч.3 ст.551 ЦК України, ст.233 ГК України.

Окрім того, відповідач стверджує про відсутність підстав для застосування одночасно двох видів відповідальності (штрафу та пені) за одне й те ж саме порушення порушення строків оплати товару.

Також відповідач вважає, що позивачем пеню нараховано поза межами шестимісячного строку, встановленого ч.6 ст.232 ГК України.

Процесуальні дії суду у справі.

Ухвалою суду від 15.09.2023 відкрито провадження у справі за правилами загального позовного провадження.

Ухвалою суду від 24.10.2023 з ініціативи суду, у відповідності до ч.3 ст.177 ГПК, продовжено строк підготовчого провадження на 30 днів, до 15.12.2023 включно.

У межах підготовчого провадження у справі судові засідання неодноразово відкладалися, також в засіданнях оголошувалася перерва, востаннє до 05.12.2023.

У зв`язку з тимчасовою непрацездатністю судді Андрусик Н.О., ухвалою суду від 11.12.2023 підготовче засідання призначено на 26.12.2023.

Ухвалою суду від 26.12.2023 закрито підготовче провадження та справу призначено до розгляду по суті в судовому засіданні на 16.01.2024, яке відкладалося на 30.01.2024.

Представником позивача в судовому засіданні 30.01.2024 повідомлено про подання через підсистему "Електронний суд" ЄСІТС заяви без номера від 29.01.2024 про відмову від позову в частині позовних вимог про стягнення 793982,17грн основного боргу у зв`язку з його погашенням відповідачем в добровільному порядку, та, зважаючи на ненадходження заяви до судового засідання, її зміст позивачем зачитано в судовому засіданні.

В судовому засіданні представники сторін підтримали доводи та заперечення, наведені у підготовчому засіданні з урахуванням поданих заяв по суті позову.

Відповідно до ч.ч.1, 2 ст.233 ГПК України, суди ухвалюють рішення іменем України негайно після закінчення судового розгляду.

Рішення приймаються в нарадчій кімнаті складом суду, який розглянув справу. Після виходу з нарадчої кімнати, відповідно до ст.240 ГПК України; у судовому засіданні 30.01.2024 проголошено вступну та резолютивну частини рішення.

Фактичні обставини справи.

01.01.2021 між Товариством з обмеженою відповідальністю СУФФЛЕ АГРО УКРАЇНА як Продавцем та Фізичною особою-підприємцем Снятовським Сергієм Ярославовичем як Покупцем, укладено договір поставки № (далі - договір), відповідно до якого Продавець з метою забезпечення Покупця посівним матеріалом, засобами захисту рослин, добривами для сільськогосподарського сезону 2021 року зобов`язався поставляти, а Покупець приймати та оплачувати вартість сільськогосподарських товарів (далі - товар): насіння: ячменю, кукурудзи, ріпаку, соняшника, пшениці, сої, гороху, сорго, люцерни та жита; засоби захисту рослин; мінеральні добрива; добрива для позакореневого підживлення (п.1.1, 1.1.1 договору).

У пункті 1.2 договору сторонами визначено, що загальний об`єм поставки означатиме або плановий об`єм поставки, зазначений у специфікаціях до даного договору, або фактичний об`єм поставки відповідно до: видаткових документів, що повинен відповідати плановому об`єму поставки +/- 5 %. Загальна вартість поставки означатиме загальний об`єм поставки, помножений на ціну.

Також передбачено, що умови договору встановлюють загальні правила поставки товарів та поширюються на усі додаткові угоди, додатки, специфікації, що встановлюють додаткові умови продажу товарів, укладені у 2021 році, незалежно від того, чи містять вони посилання на даний договір, чи ні. При цьому, умови договору застосовуються в об`ємі, що не суперечить вказаним додатковим угодам, додаткам чи специфікаціям (п.1.3 договору).

У п.3.1 договору зазначено, що поставка здійснюється шляхом самовивозу покупцем товару власним автомобільним транспортом та за власний рахунок з одного чи кількох із наступних складів продавця: ТОВ «Суффле Агро Україна», 30000, Хмельницька область, м.Славута, вул. Я.Мудрого,7; ТОВ «Суффле Агро Україна» 11762, Житомирська обл., с. Ярунь, вул. Юрківська, буд. 14-Т; ПрАТ «Жашківський елеватор», 19200, Черкаська обл., м.Жашків, вул.Вокзальна,1; ПрАТ «Городоцький елеватор Суффле», 32002, Хмельницька обл., м.Городок, вул.Зелена, 1; ТОВ «Каролінський елеватор», 22850, Вінницька область, Немирівський район, с.Кароліна, вул.Привокзальна,7; інші склади за погодженням сторін. Адреси конкретних складів Продавця вказуються у Специфікаціях.

Покупець зобов`язаний перевірити кількість товару при відвантаженні, його вагу, відсутність пошкоджень і, у випадку виявлення, негайно повідомити про це Продавця. Товар вважається переданим за кількістю та якістю (цілісність упаковки та інші видимі дефекти) за умови підписання товарно-транспортної (залізничної) накладної чи видаткової накладної покупцем. Претензії по кількості після прийому-передачі товарів та підписання накладних не можуть бути заявлені покупцем та не приймаються Продавцем. У разі виявлення претензій по кількості чи якості складається акт згідно пункту 3.4 договору (п.3.2 договору).

Відповідно до п.3.5 договору під час поставки Продавець зобов`язаний передати Покупцю всю документацію на товар згідно з законодавством. Покупець повинен повідомити про відсутність усіх необхідних товаросупровідних документів завчасно, до прийняття поставки. Претензії про відсутність документів після поставки не беруться до уваги. При поставці Продавцем надаються наступні документи: видаткова накладна, товарно-транспортна накладна. Рахунок-фактура надається при передоплаті, якщо інше не зазначено в договорі. Свідоцтво на насіння/сертифікат якості надається на вимогу покупця.

У зв`язку з тим, що постачання за договором має характер централізовано-кільцевих перевезень, підписання видаткової накладної представником Покупця можливе без довіреності на отримання матеріальних цінностей шляхом скріплення свого підпису на документах печаткою Покупця, відміченою в даному договорі в пункті "Реквізити та підписи сторін" (п. 3.6 договору).

За умовами п.3.7 договору, Покупець несе відповідальність за належне підписання та передачу Продавцю оригіналів товаросупроводжувальних документів на товар. Одностороння відмова від підписання документів (в т.ч. їх неналежне оформлення, умисне чи з необережності) при фактичному отриманні товару не допускається, в такому випадку Продавець матиме право використовувати будь-які інші докази поставки, в т.ч. податкові накладні (використання податкового кредиту, за якими Покупцем вважатиметься підтвердженням поставки), товарно-транспортні накладні, акти звірок, скан-копії, факсокопії документів, що направлялися сторонами до обміну оригіналами, покази свідків тощо.

У п. 4.1 договору сторони погодили, що номенклатура товару, його кількість та ціна зазначаються у специфікаціях до даного договору. При оплаті товару Покупець обов`язково повинен вказати номер та дату рахунку чи видаткової накладної, в іншому разі Продавець залишає за собою право зарахувати кошти на закриття будь-якої існуючої заборгованості покупця.

Згідно з п. 4.3 договору, якщо інші умови оплати не будуть погоджені сторонами, Покупець зобов`язується оплатити вартість товару не пізніше 31 жовтня 2021 року. Якщо в додатках до договору буде вказана дата із зазначенням лише дати та місяця, вважатиметься, що мова йде про 2021 рік.

Відповідно до п. 4.4 договору, у разі поставки товару Продавцем без отримання погодженої попередньої оплати від Покупця, кінцевою датою розрахунків (в т.ч. для цілей обчислення штрафних санкцій) сторони домовилися рахувати день підписання видаткової накладної.

За умовами пункту 6.1 договору, сторона звільняється від відповідальності за часткове чи повне невиконання зобов`язань за даним договором, якщо це невиконання виявилося наслідком дії обставин непереборної сили, вплив яких не залежить від волі сторін. До таких обставин відносяться: війни і воєнні дії будь-якого характеру; блокади, ембарго та інші міжнародні санкції; акти та дії державних органів, що унеможливлюють виконання сторонами своїх зобов`язань; пожежі, повені, землетруси, інші стихійні лиха, закриття шляхів сполучення, страйки, епідемії і т.п.

Підтвердженням обставин та тривалості форс-мажору повинні бути виключно довідки Торгово-промислової палати. Терміни виконання стороною зобов`язань за цим договором зміщується відповідно до часу дії, зазначених у пункті 6.1 обставин та / чи їх наслідки (п.6.4 договору).

В разі несвоєчасної оплати вартості товарів Покупцем відповідно до договору, Покупець сплачує Продавцю пеню в розмірі подвійної облікової ставки НБУ від неоплаченої чи несвоєчасно оплаченої суми за кожен день прострочення оплати, без врахування положення п. 6 статті 232 Господарського кодексу України, а також проценти на підставі частини 2 статті 625 Цивільного кодексу України в розмірі 48% річних від простроченої суми (п.7.1 договору).

За умовами п.7.2 договору покупець додатково сплачує штраф у розмірі 15% від суми прострочення за кожен один повний місяць прострочення.

Сторони погодили, що документи, передані шляхом факсимільного або електронного зв`язку однією із сторін іншій стороні, мають юридичну силу нарівні з оригіналами до моменту надання оригіналів документів. Сторони зобов`язуються здійснити обмін оригіналами документів протягом 10 робочих днів з моменту оформлення таких документів, якщо більш стислі строки не передбачені законодавством (п. 9.5 договору).

Договір діяв з моменту підписання (01.01.2021) до 31.12.2021, а в частині невиконання зобов`язань - до повного виконання сторонами своїх зобов`язань (п.9.6 договору).

На виконання взятих на себе договірних зобов`язань в період з 29.01.2021 по 01.09.2021 ТОВ «Суффле Агро Україна» передано, а ФОП Снятовським С.Я. прийнято товар, загальною вартістю 6608471,41грн, що підтверджується видатковими накладними № від 29.01.2021 на суму 603 011,78грн, № від 29.01.2021 на суму 184 884,73грн, № від 02.03.2021 на суму 1 351 930,01грн, № від 02.03.2021 на суму 272 376,00грн, від 02.03.2021 на суму 202 482,07грн, № від 02.03.2021 на суму 112 490,04грн, № від 09.03.2021 на суму 705 550,04грн, № від 09.04.2021 на суму 4108,68грн, № від 09.04.2021 на суму 690 111,80грн, № від 09.04.2021 на суму 4 268,81грн, № від 09.04.2021 на суму 374 376,70грн, № від 09.04.2021 на суму 4 456,90грн, № від 26.04.2021 на суму 287 842,08грн, № від 25.05.2021 на суму 19 662,41грн, № від 25.05.2021 на суму 207 268,93грн, № від 27.05.2021 на суму 90 099,02грн, № від 27.05.2021 на суму 17 017,01грн, № від 01.06.2021 на суму 111 600,00грн, № від 01.06.2021 на суму 223 200,00грн, № від 08.06.2021 на суму 147 526,39грн, № від 10.06.2021 на суму 77 604,17грн, № від 23.06.2021 на суму 4 368,06грн, № від 23.06.2021 на суму 109 146,04грн, № від 24.06.2021 на суму 4 399,85грн, № від 24.06.2021 на суму 18 438,52грн, № від 24.06.2021 на суму 18 546,22грн, № від 07.07.2021 на суму 9 074,56грн, № від 09.07.2021 на суму 19 677,74грн, № від 15.07.2021 на суму 105 840,08грн, № від 02.08.2021 на суму 9 094,62грн, № від 02.08.2021 на суму 81 901,85грн, № від 26.08.2021 на суму 10 235,96грн, № від 26.08.2021 на суму 71 847,04грн, № від 26.08.2021 на суму 53 240,88грн, № від 01.09.2021 на суму 400 792,42грн. Видаткові накладні підписано обома сторонами, а підписи скріплено печатками товариства та підприємця.

Як вказує позивач і це підтверджується відповідачем, останній в повній мірі не розрахувався за переданий у власність товар, а здійснив лише часткову оплату на суму 4956449,10грн (08.02.2022 перераховано 1 500 000,00грн, 14.02.2022 - 756 449,10грн, 21.02.2022 - 200 000,00грн, 21.02.2022 - 500 000,00грн, 22.02.2022 - 800 000,00грн, 13.01.2023 500 000,00грн, 24.02.2023 - 250 000,00грн, 03.03.2023 - 350 000,00грн, 07.04.2023 - 100 000,00грн), а також здійснив зустрічну поставку товару позивачу на суму 142397,85грн згідно видаткової накладної № від 06.07.2022 (договір № від 06.07.2022) та на суму 715642,29грн згідно видаткової накладної № від 11.08.2022 (договір № від 10.08.2022), зарахування яких в рахунок оплати за товар, переданий відповідачу, здійснено на підставі заяви від 22.08.2023 про зарахування зустрічних однорідних вимог та Актів зарахування зустрічних однорідних вимог № від 06.07.2022, №000001657 від 01.09.2022, що теж не заперечується сторонами у справі.

Відтак, станом на дату складання позовної заяви (25.08.2023) відповідачем допущено заборгованість за договором поставки від 01.01.2021 в розмірі 793982,17грн.

Не здійснення оплати товару протягом тривалого часу стало підставою для звернення позивача з позовом про примусове стягнення боргу, нарахувавши за період з листопада 2021 року по липень 2023 року до стягнення 854278,99грн інфляційних втрат, за період з 01.11.2021 по 25.08.2023 48% річних в розмірі 2265187,55грн, за цей же період пеню в розмірі 1491673,03грн, а також 119097,32грн штрафу.

Матеріалами справи підтверджено, що відповідачем після пред`явлення позову до господарського суду та відкриття провадження у справі, а саме 29.01.2024 на підставі платіжної інструкції №709 перераховано на банківський рахунок позивача грошові кошти в розмірі 793982,17грн як оплату за отриманий згідно договору товар. У зв`язку з цим, позивачем подано заяву про відмову від позовних вимог в частині заявленої суми основного боргу, котра прийнята судом до розгляду.

Норми та джерела права, які застосовані судом при вирішенні спору.

За змістом ст.ст.11, 15, 16 ЦК України підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема є договори та інші правочини; кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання; способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути, зокрема примусове виконання обов`язку в натурі та припинення дії, що порушує право.

Матеріали справи свідчать, що спір між сторонами виник внаслідок неналежного виконання відповідачем як Покупцем умов договору поставки в частині проведення оплати отриманого ним у власність товару.

Разом з тим, суд зважаючи на умови договору, найменування сторін договору вважає, що укладений сторонами договір має ознаки договору купівлі-продажу, котрі регулюються нормами статті 655 ЦК України, в силу яких за договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов`язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов`язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму.

Відповідно до ч.ч.1, 2 ст.692 ЦК України покупець зобов`язаний оплатити товар після його прийняття або прийняття товаророзпорядчих документів на нього, якщо договором або актами цивільного законодавства не встановлений інший строк оплати товару. Покупець зобов`язаний сплатити продавцеві повну ціну переданого товару.

Договір є обов`язковим для виконання сторонами (ст. 629 ЦК України).

Відповідно до частини четвертої статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладених в постановах Верховного Суду.

Так, у постанові Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 23 січня 2019 року у справі №55/385/17 (провадження №61-30435сво18) міститься висновок, відповідно до якого зазначено, що у статті 629 ЦК України закріплено один із фундаментів, на якому базується цивільне право - обов`язковість договору. Тобто з укладенням договору та виникненням зобов`язання його сторони набувають обов`язки (а не лише суб`єктивні права), які вони мають виконувати. Невиконання обов`язків, встановлених договором, може відбуватися у виключних випадках при: розірванні договору за взаємною домовленістю сторін; розірванні договору в судовому порядку; відмові від договору в односторонньому порядку у випадках, передбачених договором та законом; припинення зобов`язання на підставах, що містяться в главі 50 ЦК України; недійсності договору (нікчемності договору або визнання його недійсним на підставі рішення суду).

Наявність вказаних обставин, які звільняють особу від виконання договірних зобов`язань у спірних правовідносинах судом не встановлено. Договір поставки № від 01.01.2021 є чинним, учасниками справи чи третіми особами його недійсність не оспорюється, відтак, договір підлягає виконанню обома сторонами.

Частинами 1, 2 ст.193 ГК України, ст.526 ЦК України встановлено, що суб`єкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобов`язання належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобов`язання - відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться. Кожна сторона повинна вжити усіх заходів, необхідних для належного виконання нею зобов`язання, враховуючи інтереси другої сторони та забезпечення загальногосподарського інтересу.

Відповідно до ст.525 ЦК України одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом.

Сторони у справі досягли всіх істотних умов відносно даного правочину, а тому відповідно до вимог ст.ст.638, 655 Цивільного кодексу України, ст.ст.179, 180, 265 Господарського кодексу України такий правочин є підставою для виникнення у його сторін господарських зобов`язань, а саме майново-господарських зобов`язань згідно зі ст.ст.173, 174, 175 ГК України, ст.ст.11, 202, 509 ЦК України.

Матеріали справи, а саме первинні документи, котрі оформлені належним чином та складені на виконання господарських операцій за договором поставки № від 01.01.2021 свідчать про виконання ТОВ СУФФЛЕ АГРО УКРАЇНА договірного обов`язку щодо поставки та передачі Фізичній особі-підприємцю Снятовському С.Я. товару на загальну суму 6608471,41грн. Зазначений у накладних товар по якості, кількості, ціні, асортименті, прийнято Покупцем ФОП Снятовським С.Я., без зауважень та будь яких застережень.

Договір купівлі-продажу є оплатним, відтак одним із основних обов`язків покупця є здійснення оплати вартості товару. Ціна - грошове відображення вартості товару за його кількісну одиницю. Ціна товару, як правило, визначається у договорі за згодою сторін.

Згідно із частиною 1 ст.530 Цивільного кодексу України, якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

Умовами п.4.3 договору сторонами узгоджено строк оплати товару не пізніше 31.10.2021.

Статтею 599 Цивільного кодексу України встановлено, що зобов`язання припиняється виконанням, проведеним належним чином.

З`ясовано, що за відповідачем на день подання позову до суду рахувалася заборгованість в розмірі 793982,17грн по оплаті товару, отриманого ним на умовах договору поставки укладеного сторонами 01.01.2021, яку підприємцем погашено 29.01.2024 на підставі платіжної інструкції №709 від 29.01.2024, що послугувало підставою для заявлення позивачем клопотання про відмову від позову в частині позовних вимог щодо суми основного боргу.

Відповідно до положень ст.46 Господарського процесуального кодексу України позивач вправі, зокрема: зменшити розмір позовних вимог до закінчення підготовчого засідання; відмовитись від позову (всіх або частини позовних вимог) на будь-якій стадії судового процесу.

Згідно приписів статті 191 Господарського процесуального кодексу України позивач може відмовитися від позову на будь-якій стадії провадження у справі, зазначивши про це в заяві по суті справи або в окремій письмовій заяві.

Позивач реалізував надані йому права на відмову від позову в частині вимог про стягнення 793982,17грн основного боргу.

Поряд з цим, суд відзначає, що відмова від позову в даному випадку не суперечить законодавству та не порушує чиї-небудь права і охоронювані законом інтереси, а також заяву про відмову від позову подано представником позивача адвокатом Стельмахом Ю.М., який діє на підставі довіреності без номера від 31.07.2023, відповідно до змісту якої адвокат наділений повноваженнями як представник позивача на повну або часткову відмову від позову, тобто в межах, наданих законом повноважень.

У разі відмови позивача від позову суд постановляє ухвалу про закриття провадження у справі, у зв`язку з прийняттям відмови від позову в частині позову про стягнення 793982,17грн боргу, відтак провадження у справі в цій частині позову підлягає закриттю.

Відповідно до ст.611 ЦК України у разі порушення зобов`язання, настають правові наслідки, встановлені договором або законом.

Оскільки обов`язок відповідача оплатити товар виник з моменту поставки товару і закінчився 31.10.2021, то передбачена законом відповідальність за неналежне виконання покупцем грошового зобов`язання з оплати поставленого товару підлягає застосуванню, починаючи з 01.11.2021.

Щодо вимог про стягнення інфляційних втрат, нарахованих у зв`язку з простроченням відповідачем грошового зобов`язання, суд зазначає таке.

Приписами частини другої статті 625 Цивільного кодексу України передбачено, що боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення.

Інфляційні нарахування на суму боргу, сплата яких передбачена частиною другою статті 625 ЦК України, не є штрафною санкцією, а виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення коштів внаслідок інфляційних процесів за весь час прострочення в їх сплаті. Зазначені нарахування здійснюються окремо за кожен період часу, протягом якого діяв відповідний індекс інфляції, а одержані таким чином результати підсумовуються за весь час прострочення виконання грошового зобов`язання.

Індекс інфляції - це показник, що характеризує динаміку загального рівня цін на товари та послуги, які купуються населенням для невиробничого споживання, і його найменший період визначення складає місяць.

Як вбачається з аналізу статей 612, 625 Цивільного кодексу України право кредитора вимагати сплату боргу з урахуванням індексу інфляції та процентів річних, які не є штрафними санкціями, є способом захисту його майнового права та інтересу, суть яких полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів внаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації (плати) від боржника за користування утримуваними ним грошовими коштами, належними до сплати кредитору.

Аналогічна правова позиція щодо застосування частини 2 статті 625 Цивільного кодексу України викладена у постанові Великої Палати Верховного Суду від 04.06.2019 у справі №916/190/18, постанові об`єднаної палати Касаційного господарського суду від 05.07.2019 у справі №905/600/18 та постанові Верховного Суду від 03.10.2019 у справі №905/587/18.

Як вбачається з наведеного позивачем розрахунку інфляційних втрат в розмірі 854278,99грн, такі нарахування здійснено за період з листопада 2021 року по липень 2023 року включно.

Розмір боргу, з урахуванням індексу інфляції визначається, виходячи з суми боргу, що існувала на останній день місяця, в якому платіж мав бути здійснений, помноженої на індекс інфляції, визначений Державною службою статистики України, за період прострочення починаючи з місяця, наступного за місяцем, у якому мав бути здійснений платіж, і за будь-який місяць (місяці), у якому (яких) мала місце інфляція. При цьому до розрахунку мають включатися й періоди часу, в які індекс інфляції становив менше одиниці (тобто мала місце дефляція).

Аналогічна позиція щодо нарахування інфляційних втрат викладена Верховним Судом у складі суддів Об`єднаної палати Касаційного господарського суду у постанові від 05 липня 2019 року у справі №905/600/18.

Позивачем при здійсненні розрахунку інфляційних втрат враховано наведені правила, відтак заявлені вимоги в цій частині позову підлягають до задоволення.

Щодо вимог про стягнення 48% річних.

Позивачем заявлено до стягнення 48% річних, котрі нараховані з 01.11.2021 по 25.08.2023 в розмірі 2265187,55грн.

Згідно правової позиції, викладеної в постанові Верховного Суду від 12 лютого 2020 року у справі №917/1421/18, оскільки внаслідок невиконання боржником грошового зобов`язання у кредитора виникає право на отримання сум, передбачених статтею 625 Цивільного кодексу України, за увесь час прострочення, тобто таке прострочення є триваючим правопорушенням, право на позов про стягнення інфляційних втрат і річних виникає за кожен місяць із моменту порушення грошового зобов`язання до моменту його усунення.

Відповідно до п.7.1 договору у разі несвоєчасної оплати вартості товарів Покупцем відповідно до договору, Покупець сплачує Продавцю проценти на підставі частини 2 статті 625 Цивільного кодексу України в розмірі 48% річних від простроченої суми.

Тобто, сторонами в договорі узгоджено та визначено інший розмір процентів, ніж той, що визначено у ч.2 ст.625 ЦК України, а саме: 48% річних, що не суперечить вказаній статті закону, а також принципу свободі укладення договору (ст.627 ЦК України).

Відтак, здійснивши перевірку наданому позивачем розрахунку 48% річних суд вважає його арифметично вірним та обґрунтованим, а тому доходить висновку про правомірність цих вимог у заявленому розмірі - 2265187,55грн.

Щодо вимог про стягнення пені та штрафу, суд враховує наступне.

Згідно з ст.610 ЦК України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).

В силу вимог ч.1 ст. 612 ЦК України боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом.

Відповідно до ч.1 ст.546 ЦК України виконання зобов`язання може забезпечуватися, серед іншого, неустойкою.

Статтею 549 ЦК України встановлено, що неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання. Штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов`язання. Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання.

Виходячи із системного аналізу положень ст.549 ЦК України, такі господарські санкції як штраф та пеня не є тотожними, а навпаки, хоча і є різновидами неустойки, проте є різними правовими категоріями. Штраф застосовується одноразово у випадку прострочення боржником виконання зобов`язання понад встановлений сторонами зобов`язання термін та може встановлюватися за будь-яке порушення, тоді як пеня має триваючий характер, тобто нараховується за певний проміжок часу, є видом відповідальності за невиконання, за загальним правилом, виключно грошового зобов`язання.

Отже, штраф та пеня є різновидами неустойки, які відрізняються тим, що розмір пені залежить від тривалості прострочення боржника, а штраф - не залежить.

Можливість одночасного стягнення пені та штрафу за порушення окремих видів господарських зобов`язань передбачено частиною другою статті 231 ГК України.

У разі порушення виконання господарських зобов`язань чинне законодавство не встановлює для учасників господарських відносин обмежень передбачати в договорі одночасне стягнення пені та штрафу, що, як зазначалося вище, узгоджується із свободою договору, встановленою статтею 627 ЦК України, коли сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Одночасне стягнення з учасника господарських відносин, який порушив господарське зобов`язання за договором, штрафу та пені не суперечить також і статті 61 Конституції України, оскільки згідно зі статтею 549 ЦК України пеня та штраф є формами неустойки, а відповідно до статті 230 ГК України видами штрафних санкцій, тобто не є окремими та самостійними видами юридичної відповідальності. У межах одного виду відповідальності може застосовуватися різний набір санкцій. Аналогічна правова позиція викладена у постанові Верховного Суду від 27.09.2019 у справі №923/760/16, від 09.02.2018 у справі №911/2813/17, від 22.03.2018 у справі №911/1351/17, від 25.05.2018 у справі №922/1720/17).

Сторони у п.п.7.1, 7.2 договору передбачили господарсько-правову відповідальність за порушення умов договору у вигляді сплати неустойки - пені та штрафу. Зокрема, у разі несвоєчасної оплати вартості товарів Покупець сплачує Продавцю пеню в розмірі подвійної облікової ставки НБУ від неоплаченої чи несвоєчасно оплаченої суми за кожен день прострочення оплати, без врахування положення п.6 статті 232 Господарського кодексу України, а також Покупець додатково сплачує штраф у розмірі 15% від суми прострочення за кожен один повний місяць прострочення.

Нарахування штрафних санкцій за прострочення виконання зобов`язання, якщо інше не встановлено законом або договором, припиняється через шість місяців від дня, коли зобов`язання мало бути виконано (ч.6 ст.232 Господарського Кодексу України).

У ч.6 ст.231 ГК України визначено, що штрафні санкції за порушення грошових зобов`язань встановлюються у відсотках, розмір яких визначається обліковою ставкою Національного банку України, за увесь час користування чужими коштами, якщо інший розмір відсотків не передбачено законом або договором.

Враховуючи вищенаведені норми закону, а також положення п.7.1, 7.2 договору щодо строку нарахування неустойки, суд вважає, що в даному випадку сторонами шляхом підписання договору було погоджено інший період нарахування пені, аніж визначений у п.6 ст.232 ГК України, а тому доводи відповідача з цього приводу відхиляються як неспроможні.

Аналогічні висновки вказані у п.2.5 постанови Вищого господарського суду України №14 від 17.12.2013 "Про деякі питання практики застосування законодавства про відповідальність за порушення грошових зобов`язань".

Відповідно до ст.1 Закону України «Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов`язань» платники грошових коштів сплачують на користь одержувачів цих коштів за прострочення платежу пеню в розмірі, що встановлюється за згодою сторін. Розмір пені, передбачений статтею 1 цього Закону, обчислюється від суми простроченого платежу та не може перевищувати подвійної облікової ставки Національного банку України, що діяла у період, за який сплачується пеня, що передбачено ст.3 зазначеного Закону.

Відповідно до ч.4 ст.231 ГК України право встановити в договорі розмір та порядок нарахування штрафу надано сторонам.

З наданого позивачем розрахунку вбачається, що ним здійснено нарахування пені за період з 01.11.2021 по 25.08.2023 на відповідні суми простроченого боргу (з урахуванням здійснених часткових оплат та зарахування зустрічних однорідних вимог).

Оцінивши доводи позивача, наведені в обґрунтування позовних вимог в частині нарахованої пені в розмірі 1491673,03грн, враховуючи п.1.1, 1.1.1, 7.1, 7.2 договору поставки, суд встановив, що позивачем правомірно за прострочення відповідачем оплати товару нарахована пеня в заявлений період з 01.11.2021 (момент виникнення прострочення) по 25.08.2023 (дата позовної заяви) (розрахунок суду долучено до справи).

Окрім того, враховуючи неналежне виконання відповідачем умов договору в частині оплати отриманого ним товару є підстави для застосування відповідальності за несвоєчасне виконання грошового зобов`язання, що передбачено п.7.2 договору, а тому суд вважає правомірними вимоги про стягнення з відповідача штрафу в розмірі 119097,32грн.

Щодо заяви відповідача про застосування строків позовної давності щодо вимог позивача про стягнення пені (штрафу), викладеної у р.V відзиву на позов, суд зазначає наступне.

Відповідно до ч.3 статті 267 ЦК України позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення.

Відповідно до ч.3 статті 254 ЦК України строк, що визначений місяцями, спливає у відповідне число останнього місяця строку.

Згідно з статтею 253 ЦК України перебіг строку починається з наступного дня після відповідної календарної дати або настання події, з якою пов`язано його початок.

Відповідно до ст. 256, 257 Цивільного кодексу України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки.

Положеннями ч.1, п.1 ч.2 ст.258 Цивільного кодексу України визначено, що для окремих видів вимог законом може встановлюватися спеціальна позовна давність: скорочена або більш тривала порівняно із загальною позовною давністю. Позовна давність в один рік застосовується, зокрема, до вимог про стягнення неустойки (штрафу, пені).

Частиною 1 статті 261 ЦК України передбачено, що перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила.

За зобов`язаннями з визначеним строком виконання перебіг позовної давності починається зі спливом строку виконання (ч.5 статті 261 ЦК України).

Поряд з цим, відповідно до пунктів 12 та 19 Прикінцевих та перехідних положень Цивільного кодексу України, під час дії карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України з метою запобігання поширенню коронавірусної хвороби (COVID-19), строки, визначені статтями 257, 258, 362, 559, 681, 728, 786, 1293 цього Кодексу, продовжуються на строк дії такого карантину.

У період дії в Україні воєнного, надзвичайного стану строки, визначені статтями 257-259, 362, 559, 681, 728, 786, 1293 цього Кодексу, продовжуються на строк його дії.

Отже, як вбачається з вищенаведених норм діючого законодавства, строк позовної давності, встановлений, зокрема, ст.ст. 257, 258 ЦК України продовжується як на строк дії карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України з метою запобігання поширенню коронавірусної хвороби (COVID-19), так і на період дії в Україні воєнного стану.

Відповідно до Постанови Кабінету Міністрів України «Про запобігання поширенню на території України коронавірусу COVID-19» від 11.03.2020 №211 було введено на усій території України карантин, який в подальшому був продовжений до 30.06.2023 (Постанова КМУ «Про внесення змін до розпорядження Кабінету Міністрів України від 25.03.2020 №338 і постанови Кабінету Міністрів України від 09.12.2020 №1236» від 25.04.2023 №383.

Також відповідно до Указу Президента України від 24.02.2022 №64/2022 був введений в Україні воєнний стан із 05 години 30 хвилин 24 лютого 2022 року строком на 30 діб, який був продовжений та триває до теперішнього часу.

Так, враховуючи, запровадження карантину, що діяв з 11.03.2020 по 30.06.2023 та дію на даний час у державі режиму воєнного стану, строк позовної давності для вимоги позивача про стягнення з відповідача пені та штрафу на дату подачі позову (07.09.2023) не сплив, що виключає його застосування за заявою відповідача.

Щодо зменшення штрафних санкцій.

Відповідач скористався своїм правом та заявив про зменшення розміру нарахованих позивачем до стягнення штрафних санкцій, посилаючись при цьому, серед іншого й на те, що штрафні санкції, на думку підприємця, є надмірно великими порівняно зі збитками кредитора.

Згідно з частиною третьою статті 551 ЦК України розмір неустойки може бути зменшений за рішенням суду, якщо він значно перевищує розмір збитків, та за наявності інших обставин, які мають істотне значення.

Аналогічні приписи наведено у статті 233 ГК України, за змістом якої у разі якщо належні до сплати штрафні санкції надмірно великі порівняно із збитками кредитора, суд має право зменшити розмір санкцій. При цьому повинно бути взято до уваги: ступінь виконання зобов`язання боржником; майновий стан сторін, які беруть участь у зобов`язанні; не лише майнові, але й інші інтереси сторін, що заслуговують на увагу. Якщо порушення зобов`язання не завдало збитків іншим учасникам господарських відносин, суд може з урахуванням інтересів боржника зменшити розмір належних до сплати штрафних санкцій.

Аналіз приписів статей 551 ЦК України, 233 ГК України дає підстави для висновку про те, що право суду зменшити заявлені до стягнення суми штрафних санкцій пов`язане з наявністю обставин, встановлення яких вимагає надання оцінки; господарський суд повинен надати оцінку поданим учасниками справи доказам та обставинам, якими учасники справи обґрунтовують наявність підстав для зменшення штрафних санкцій, так і заперечення інших учасників щодо такого зменшення.

Вирішуючи питання про зменшення розміру пені, штрафу, які підлягають стягненню зі сторони, що порушила зобов`язання, суд повинен з`ясувати наявність значного перевищення розміру неустойки порівняно з розміром збитків, а також об`єктивно оцінити, чи є цей випадок винятковим, виходячи з інтересів сторін, які заслуговують на увагу, ступеня виконання зобов`язань, причин неналежного виконання або невиконання зобов`язання, незначності прострочення у виконанні зобов`язання, невідповідності розміру пені наслідкам порушення, негайного добровільного усунення винною стороною порушення та його наслідків та ін. При цьому обов`язок доведення існування обставин, які можуть бути підставою для зменшення розміру заявленої до стягнення суми пені, покладається на особу, яка заявляє відповідне клопотання.

Разом з тим, при застосуванні частини 3 статті 551 ЦК України та статті 233 ГК України необхідно мати на увазі, що поняття "значно" та "надмірно" є оціночними і мають конкретизуватися судом у кожному конкретному випадку. За таких умов необхідно враховувати, що правила частини 3 статті 551 ЦК України та статті 233 ГК України направлені на запобігання збагаченню кредитора за рахунок боржника, недопущення заінтересованості кредитора у порушенні зобов`язання боржником.

Слід також зазначити, що чинним законодавством не врегульований розмір (відсоткове співвідношення) можливого зменшення штрафних санкцій. Відповідно, таке питання вирішується господарським судом згідно зі статтею 86 ГПК України, тобто за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

За змістом зазначених норм зменшення розміру заявленої до стягнення неустойки є правом суду, а за відсутності переліку таких виняткових обставин, господарський суд, оцінивши надані сторонами докази та обставини справи у їх сукупності, на власний розсуд вирішує питання про наявність або відсутність у кожному конкретному випадку обставин, за яких можливе зменшення неустойки. Отже, вирішення питання про зменшення неустойки та розмір, до якого вона підлягає зменшенню, закон відносить на розсуд суду.

Судовий розсуд - це право суду, яке передбачене та реалізується на підставі чинного законодавства, що надає йому можливість під час прийняття судового рішення (вчинення процесуальної дії) обрати з декількох варіантів рішення, встановлених законом, чи визначених на його основі судом (повністю або частково за змістом та/чи обсягом), такий, що є найбільш оптимальним в правових і фактичних умовах розгляду та вирішення справи, з метою забезпечення верховенства права, справедливості та ефективного поновлення порушених прав та інтересів учасників судового процесу.

Застосовуючи свої дискреційні повноваження, суд зауважує, що за змістом частини 3 статті 509 ЦК України, зобов`язання має ґрунтуватися на засадах добросовісності, розумності та справедливості, а частина 1 статті 627 ЦК України визначає, що відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Справедливість, добросовісність, розумність належать до загальних засад цивільного законодавства, передбачених статтею 3 ЦК України, які обмежують свободу договору, встановлюючи певну межу поведінки учасників цивільно-правових відносин.

Ці загальні засади втілюються у конкретних нормах права та умовах договорів, регулюючи конкретні ситуації таким чином, коли кожен з учасників відносин зобов`язаний сумлінно здійснювати свої цивільні права та виконувати цивільні обов`язки, захищати власні права та інтереси, а також дбати про права та інтереси інших учасників, передбачати можливість завдання своїми діями (бездіяльністю) шкоди правам і інтересам інших осіб, закріпляти можливість адекватного захисту порушеного цивільного права або інтересу.

Слід відзначити, що неустойка має подвійну правову природу. До настання строку виконання зобов`язання неустойка є способом його забезпечення, а в разі невиконання зобов`язання перетворюється на відповідальність, яка спрямована на компенсацію негативних для кредитора наслідків порушення зобов`язання боржником.

Господарські санкції, що встановлюються договором чи законом за несвоєчасне виконання зобов`язання, спрямовані передусім на компенсацію кредитору майнових втрат, яких він зазнає в майбутньому внаслідок несвоєчасного здійснення з ним розрахунку з боку боржника. Такі санкції не можуть розглядатися кредитором як спосіб отримання доходів, що є більш вигідним порівняно з надходженнями від належно виконаних господарських зобов`язань.

Конституційний Суд України в рішенні від 11.07.2014 р. № 7-рп/2013 у справі №1-12/2013 сформував правову позицію, що наявність у кредитора можливості стягувати зі споживача надмірні грошові суми як неустойку спотворює її дійсне правове призначення, оскільки із засобу розумного стимулювання боржника виконувати зобов`язання неустойка перетворюється на несправедливо непомірний тягар для споживача та джерело отримання невиправданих додаткових прибутків кредитором.

Вказаний правовий висновок Конституційного Суду України знаходить своє відображення і в практиці Верховного Суду. Зокрема, в постанові від 16.03.2021 р. у справі №922/266/20 Верховний Суд зазначає, що загальною ознакою цивільно-правової відповідальності є її компенсаторний характер. Заходи цивільно-правової відповідальності спрямовані не на покарання боржника, а на відновлення майнової сфери потерпілого від правопорушення. Одним з принципів цивільного права є компенсація майнових втрат особи, що заподіяні правопорушенням, вчиненим іншою особою. Неустойка спрямована на забезпечення компенсації майнових втрат постраждалої сторони. Для того, щоб неустойка не набула ознак каральної санкції, діє правило частини 3 статті 551 ЦК України про те, що суд вправі зменшити розмір неустойки, якщо він є завеликим порівняно зі збитками, які розумно можна було би передбачити.

Виходячи з принципів добросовісності, розумності, справедливості та пропорційності, суд, в тому числі і з власної ініціативи, може зменшити розмір неустойки до її розумного розміру.

Наведене узгоджується з правовою позицією, викладеною у постанові Великої Палати Верховного Суду від 18.03.2020 у справі №902/417/18, у постанові Верховного Суду від 26.01.2021 у справі №922/4294/19, постанові Верховного Суду від 30.03.2021 у справі №902/538/18.

Якщо відповідальність боржника перед кредитором за неналежне виконання обов`язку щодо своєчасного розрахунку не обмежена жодними межами, а залежить виключно від встановлених договором процентів (штрафу, пені, річних відсотків), то за певних обставин обсяг відповідальності може бути нерозумним з огляду на його непропорційність наслідкам правопорушення. Він може бути несправедливим щодо боржника, а також щодо третіх осіб, оскільки майновий тягар відповідних виплат може унеможливити виконання боржником певних зобов`язань, зокрема з виплати заробітної плати своїм працівникам та іншим кредиторам, тобто цей тягар може бути невиправдано обтяжливим чи навіть непосильним. У таких випадках невизнання за судом права на зменшення розміру відповідальності може призводити до явно нерозумних і несправедливих наслідків. Тобто має бути дотриманий розумний баланс між інтересами боржника та кредитора.

Зазначена правова позиція викладена у постанові Великої Палати Верховного Суду від 18.03.2020 у справі №902/417/18.

Суд, при вирішенні питання щодо можливості зменшення розміру нарахованих штрафних санкцій та відсотків річних у даній справі, надаючи оцінку всім обставинам справи в їх сукупності, враховуючи інтереси обох сторін, виходячи із загальних засад, встановлених у статті 3 Цивільного кодексу України, а саме: справедливості, добросовісності та розумності, констатує, що сума всіх здійснених позивачем нарахувань за прострочення оплати товару складає 4 730 236,89грн, тоді як сума боргу склала 793 982,17грн, що є в шість разів менше, аніж заявлені санкції, що свідчить про недотримання розумного балансу між інтересами боржника та кредитора та непропорційність розміру відповідальності наслідкам правопорушення.

Заперечення позивача проти зменшення санкцій визнаються судом неспроможними й з огляду на відсутність будь-яких доказів понесення позивачем майнових втрат внаслідок прострочення боржника, а також те, що:

- пеня є лише санкцією за невиконання зобов`язання, а не основним боргом, а тому при зменшенні її розміру позивач не несе значного негативного наслідку в своєму фінансовому становищі;

- застосування до відповідача штрафних санкцій у розмірі, заявленому позивачем до стягнення, не може відповідати критеріям розумності та справедливості, позаяк цивільні та господарські відносини повинні ґрунтуватись на засадах справедливості, добросовісності, розумності як складових елементів принципу верховенства права, а наявність у кредитора можливості стягувати із боржника надмірні грошові суми як неустойку чи відсотки річних у розмірі 48% спотворює їх дійсне правове призначення, оскільки із засобу розумного стимулювання боржника виконувати основне зобов`язання неустойка та відсотки перетворюються на несправедливо непомірний тягар для боржника та джерело отримання невиправданих додаткових прибутків кредитором;

- допущення значного періоду прострочки (663 календарні дні), на думку суду, свідчить про наявність заінтересованості товариства у порушенні зобов`язання боржником; про свідоме зволікання позивача у вжитті ефективних заходів по стягненню боргу з підприємця в примусовому порядку, адже узгоджені сторонами умови договору передбачали значний розмір відсотків річних 48%, штраф, пеню, а також те, що період їх нарахувань не обмежувався жодними часовими рамками, що надає підстави дійти висновку, що такі дії (бездіяльність) були направлені на накопичення розміру санкцій;

- за суттю укладеного між сторонами договору та правовідносин, що виникли ризики, обумовлені невиконанням погоджених зобов`язань несуть обидві сторони. Попри те у даній ситуації одна із сторін не може ставитись у більш вигідне фінансове становище за рахунок стягнення надмірно великих сум процентів (неустойки, штрафу, процентів річних);

- судом враховується факт повного виконання відповідачем (хоч і після пред`явлення позову до суду) даних договірних зобов`язань в частині проведення оплати вартості придбаного товару;

- відповідне зменшення штрафних санкцій є адекватною мірою відповідальності за неналежне виконання відповідачем зобов`язань і проявом балансу між інтересами кредитора і боржника та узгоджується з нормами закону, які регулюють можливість такого зменшення, а також є засобом недопущення використання нарахованих штрафних санкцій як інструменту отримання безпідставних доходів, а не як способу стимулювання боржника до належного виконання зобов`язань.

Аналогічних висновків щодо зменшення штрафних санкцій дійшли суди у постановах Верховного Суду від 19.11.2020 у справі №910/13801/19, від 07.12.2021 у справі №902/129/21 та від 22.12.2021 у справі №918/208/21.

Враховуючи викладені обставини та виходячи із загальних засад цивільного законодавства, а саме: справедливості, добросовісності та розумності, зважаючи на інтереси обох сторін, беручи до уваги значний розмір штрафних санкцій, заявлених до стягнення позивачем, враховуючи повне виконання відповідачем свого грошового зобов`язання шляхом погашення боргу, а також відсутність доказів понесення позивачем збитків, суд, в аспекті права на справедливий суд, передбаченого статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, вважає за необхідне у цьому випадку використати надане національним законодавством України право суду та зменшити розмір штрафних санкцій на 50%, а саме в частині нарахованих 48% річних, пені та штрафу, які підлягають стягненню з відповідача відповідно у розмірі 1132593,78грн - річних, 745836,52грн пені, 59548,66грн штрафу.

Щодо клопотання позивача, викладеного у позовній заяві про зазначення судом у рішенні про нарахування 48% річних до моменту виконання рішення, суд зазначає таке.

Відповідно до ч. 10 ст. 238 ГПК України суд, приймаючи рішення про стягнення боргу, на який нараховуються відсотки або пеня, може зазначити в рішенні про нарахування відповідних відсотків або пені до моменту виконання рішення з урахуванням приписів законодавства України, що регулюють таке нарахування. Остаточна сума відсотків (пені) у такому випадку розраховується за правилами, визначеними у рішенні суду, органом (особою), що здійснює примусове виконання рішення суду і відповідні дії (рішення) якого можуть бути оскаржені в порядку, передбаченому розділом VI цього Кодексу.

Правовий аналіз наведеної вище норми чинного законодавства свідчить про те, що остання передбачає право, а не обов`язок суду зазначити про нарахування відсотків або пені у рішенні про стягнення боргу.

Ураховуючи обставини справи, зокрема погашення відповідачем суми основного боргу 29.01.2024, суд не вбачає підстав для застосування приписів ч. 10 ст. 238 ГПК України, у зв`язку з чим у задоволенні клопотання відмовляє.

Висновки господарського суду за результатами вирішення спору.

Відповідно до ст.20 Цивільного кодексу України право на захист особа здійснює на свій розсуд.

Дослідивши подані докази суд визнав їх належними, допустимими та достовірними доказами в розумінні ст.86 Господарського процесуального кодексу України. На підставі цих доказів, з урахуванням встановлених обставин по справі та діючого законодавства, суд дійшов до висновку про обґрунтованість вимог позивача частково шляхом стягнення з відповідача 854 278,99грн інфляційних нарахувань, 1 132 593,78грн - 48% річних, 745 836,52грн пені, 59548,66грн штрафу. В частині позовних вимог про стягнення 793982,17грн основного боргу провадження у справі підлягає закриттю у зв`язку з відмовою позивача від позову.

Розподіл судового збору.

Відповідно до ст.ст.123, 129 Господарського процесуального кодексу України судові витрати, що складаються з судового збору покладаються на відповідача у справі, оскільки спір доведено до судового розгляду з вини відповідача.

Керуючись ст.4, 11, 42, 46, 73, 74, 76-79, 86, 91, 123, 129, 130, 219, 220, 221, п.4 ч.1 ст.231, ст.233, 236-238, 240, 241 Господарського процесуального кодексу України господарський суд, -

ВИРІШИВ:

1. Позов задовольнити частково.

2. Стягнути з Фізичної особи-підприємця Снятовського Сергія Ярославовича ( АДРЕСА_1 , реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_1 ) на користь Товариства з обмеженою відповідальністю СУФФЛЕ АГРО УКРАЇНА (вул.Богдана Хмельницького, 43, с.Крупець Шепетівського району Хмельницької області, ідентифікаційний код 34863309) 854 278,99грн інфляційних нарахувань, 1 132 593,78грн - 48% річних, 745 836,52грн пені, 59548,66грн штрафу та 82863,29грн в повернення сплаченого судового збору.

3. Провадження у справі в частині вимог про стягнення 793982,17грн основного боргу, - закрити.

Видати наказ після набрання судовим рішенням законної сили.

Рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом двадцяти днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини рішення суду, або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Судове рішення складено та підписано 08.02.2024.

Суддя Н.О. Андрусик