РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

30.01.2024Справа № 910/15356/23
Господарський суд міста Києва у складі судді Картавцевої Ю.В., за участю секретаря судового засідання Негоди І.А., розглянувши матеріали господарської справи

за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю "Торгова компанія "Спецзапчасть"

до 1) Акціонерного товариства "Комерційний банк "Глобус"

2) Товариства з обмеженою відповідальністю "Оператор газотранспортної системи України"

про визнання банківської гарантії такою, що не підлягає виконанню

Представники:

від позивача: Денисенко Т.М.

від відповідача 1: не з`явився,

від відповідача 2: Радченко Р.О.

ОБСТАВИНИ СПРАВИ:

Товариство з обмеженою відповідальністю "Торгова компанія "Спецзапчасть" звернулось до Господарського суду міста Києва з позовом до Акціонерного товариства "Комерційний банк "Глобус" та Товариства з обмеженою відповідальністю "Оператор газотранспортної системи України" про визнання банківської гарантії такою, що не підлягає виконанню.

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що, на переконання позивача, банківська гарантія №30037 від 01.12.2022 не підлягає виконанню, оскільки, відповідач 2 (Бенефіціар) безпідставно звернувся до відповідача 1 (Гаранта) з вимогою про сплату суми коштів за вказаною банківською гарантією, з огляду на що позивач (Принципал) просить суд визнати банківську гарантію №30037 від 01.12.2022 такою, що не підлягає виконанню.

Разом з позовом ТОВ "ТК "Спецзапчасть" подано заяву про забезпечення позову, у якій заявник просив суд вжити заходи забезпечення позову шляхом заборони Акціонерному товариству "Комерційний банк Глобус" здійснювати будь-які виплати на користь Товариства з обмеженою відповідальністю "Оператор газотранспортної системи України" за банківською гарантією № 30037 від 01.12.2022 (забезпечення виконання договору), за якою надано гарантію на суму 1 080 807,71 грн.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 03.10.2023 у задоволенні заяви Товариства з обмеженою відповідальністю «Торгова компанія «Спецзапчасть» про забезпечення позову, що подана до відкриття провадження у справі відмовлено.

За змістом ст. 176 Господарського процесуального кодексу України, за відсутності підстав для залишення позовної заяви без руху, повернення позовної заяви чи відмови у відкритті провадження суд відкриває провадження у справі протягом п`яти днів з дня надходження позовної заяви або заяви про усунення недоліків, поданої в порядку, передбаченому статтею 174 цього Кодексу.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 04.10.2023 суд ухвалив: прийняти позовну заяву до розгляду та відкрити провадження у справі; справу розглядати за правилами загального позовного провадження; підготовче засідання призначити на 07.11.2023.

09.10.2023 та 17.10.2023 через відділ діловодства суду від позивача надійшли заяви про участь у підготовчому засіданні в режимі відеоконференції.

За наслідками розгляду заяв позивача головуючим суддею Картавцевою Ю.В. прийнято рішення про можливість проведення підготовчого засідання 07.11.2023 в режимі відеоконференції, про що повідомлено заявника.

20.10.2023 через відділ діловодства суду від відповідача 2 надійшов відзив.

25.10.2023 через відділ діловодства суду від відповідача 1 надійшов відзив.

01.11.2023 через відділ діловодства суду від позивача надійшли відповіді на відзиви відповідачів.

07.11.2023 через відділ діловодства суду від відповідача 2 надійшли заперечення на відповідь на відзив.

07.11.2023 через відділ діловодства суду від відповідача 1 надійшла заява про розгляд справи без його участі.

У підготовче засідання 07.11.2023 прибув представник відповідача 2, представники позивача та відповідача 1 не прибули.

Відповідно до ст. 177 Господарського процесуального кодексу України підготовче провадження має бути проведене протягом шістдесяти днів з дня відкриття провадження у справі. У виняткових випадках для належної підготовки справи для розгляду по суті цей строк може бути продовжений не більше ніж на тридцять днів за клопотанням однієї із сторін або з ініціативи суду.

З метою належної підготовки справи для розгляду, у підготовчому засіданні 07.11.2023 продовжено строк підготовчого провадження на 30 днів та оголошено перерву до 05.12.2023.

21.11.2023 через відділ діловодства суду від позивача надійшла заява про участь у підготовчому засіданні в режимі відеоконференції.

За наслідками розгляду заяви позивача, головуючим суддею Картавцевою Ю.В. прийнято рішення про можливість проведення підготовчого засідання 05.12.2023 в режимі відеоконференції, про що повідомлено заявника.

05.12.2023 через відділ діловодства суду від відповідача 1 надійшла заява про розгляд справи без його участі.

У підготовче засідання 05.12.2023 прибув представник відповідача 2, представник позивача взяв участь у підготовчому засіданні в режимі відеоконференції, представники відповідача 1 в підготовче засідання не прибули.

У підготовчому засіданні оголошено перерву до 09.01.2024.

19.12.2023 через відділ діловодства суду від позивача надійшла заява про зупинення провадження у справі.

08.01.2024 через відділ діловодства суду від позивача надійшло клопотання про розгляд заяви про зупинення провадження у справі без його участі.

08.01.2024 через відділ діловодства суду від відповідача 2 надійшли заперечення на клопотання позивача про зупинення провадження у справі.

У підготовче засідання 09.01.2024 прибув представник відповідача 2, представники інших учасників справи не прибули.

Розглянувши заяву позивача про зупинення провадження у справі, суд зазначає наступне.

Так, позивач просить суд зупинити провадження у справі № 910/15356/23 до вирішення та набрання законної сили судовим рішенням в іншій справі № 910/14532/23, оскільки, предметом дослідження у справі № 910/14532/23 є договірні відносини сторін, факт виконання/невиконання договірного зобов`язання постачальником за Договором № від 21.12.2022. Позивач зазначає, що спір у справі № 910/14532/23 пов`язаний підставами виникнення зі спором у даній справі, зокрема: встановлення в межах справи № 910/14532/23 обставин порушення або виконання основного зобов`язання за Договором № від 21.12.2022 є основним доказом підтвердження або спростування настання гарантійного випадку у зв`язку з порушенням або неналежним виконанням основного зобов`язання, забезпеченого гарантією.

Відповідно до п. 5 ч. 1 ст. 227 Господарського процесуального кодексу України суд зобов`язаний зупинити провадження у справі у випадках об`єктивної неможливості розгляду цієї справи до вирішення іншої справи, що розглядається в порядку конституційного провадження, адміністративного, цивільного, господарського чи кримінального судочинства, - до набрання законної сили судовим рішенням в іншій справі; суд не може посилатися на об`єктивну неможливість розгляду справи у випадку, коли зібрані докази дозволяють встановити та оцінити обставини (факти), які є предметом судового розгляду.

Провадження у справі зупиняється у випадках, встановлених пунктом 5 частини першої статті 227 цього Кодексу - до набрання законної сили судовим рішенням, від якого залежить вирішення справи (п. 4 ч. 1 ст. 229 Господарського процесуального кодексу України).

Суд зазначає, що зупинення провадження у справі - тимчасове й повне припинення всіх процесуальних дій у справі, викликане настанням зазначених у законі причин, що перешкоджають подальшому руху процесу і щодо яких невідомо, коли вони можуть бути усунені.

Під неможливістю розгляду даної справи слід розуміти неможливість для даного господарського суду самостійно встановити обставини, які встановлюються іншим судом в іншій справі. Йдеться про те, що господарський суд не може розглянути певну справу через обмеженість своєї юрисдикції щодо конкретної справи внаслідок: а) непідвідомчості; б) обмеженості предметом позову; в) неможливості розгляду тотожної справи; г) певної черговості розгляду вимог.

Метою зупинення провадження у справі до розгляду іншої справи є виявлення обставин, підстав, фактів тощо, які не можуть бути з`ясовані та встановлені у цьому процесі, проте які мають значення для справи, провадження в якій зупинено. Для вирішення питання про зупинення провадження у справі господарський суд у кожному випадку повинен з`ясовувати, чим обумовлюється неможливість розгляду справи.

Суд зазначає, що зібрані у справі № 910/15356/23 докази дозволяють повно та всебічно встановити обставини, що мають значення для правильного вирішення спору, при цьому, у будь-якому випадку за наявності підстав, позивач не обмежений у праві звернутися до суду про перегляд судового рішення за нововиявленими обставинами.

З огляду на викладене, у підготовчому засіданні 09.01.2024 судом без виходу до нарадчої кімнати постановлено ухвалу про відмову у задоволенні заяви позивача про зупинення провадження у справі.

Крім того, у підготовчому засіданні 09.01.2024 судом з`ясовано, що в процесі підготовчого провадження у даній справі вчинені всі необхідні дії передбачені ч. 2 ст. 182 Господарського процесуального кодексу України.

Згідно з п. 3 ч. 2 ст. 185 Господарського процесуального кодексу України за результатами підготовчого засідання суд постановляє ухвалу про закриття підготовчого провадження та призначення справи до судового розгляду по суті.

Відповідно до п. 18 ч. 2 ст. 182 Господарського процесуального кодексу України у підготовчому засіданні суд призначає справу до розгляду по суті, визначає дату, час і місце проведення судового засідання (декількох судових засідань - у разі складності справи) для розгляду справи по суті.

Суд без виходу до нарадчої кімнати постановив ухвалу про закриття підготовчого провадження та призначення справи до судового розгляду по суті на 30.01.2024.

11.01.2024 через відділ діловодства суду від позивача надійшла заява про участь у судовому засіданні в режимі відеоконференції.

За наслідками розгляду заяви позивача, головуючим суддею Картавцевою Ю.В. прийнято рішення про можливість проведення судового засідання 30.01.2024 в режимі відеоконференції, про що повідомлено заявника.

29.01.2024 через відділ діловодства суду від позивача надійшло клопотання про повернення на стадію підготовчого провадження.

29.01.2024 через відділ діловодства суду від відповідача 2 надійшли заперечення на клопотання про повернення на стадію підготовчого провадження та зупинення провадження у справі № 910/15356/23.

У судове засідання 30.01.2024 прибув представник відповідача 2, представник позивача взяв участь у судовому засіданні в режимі відеоконференції, представники відповідача 1 у судове засідання не прибули.

Представник позивача підтримав клопотання про повернення на стадію підготовчого провадження, представник відповідача 2 проти клопотання позивача заперечив.

Розглянувши клопотання позивача про повернення на стадію підготовчого провадження, суд зазначає наступне.

Так, у клопотанні позивач стверджує, що ТОВ «ТК «Спецзапчасть» в рамках підготовчого провадження у справі № 910/15356/23 було подано клопотання про зупинення провадження у справі, однак, судом вказане клопотання розглянуто не було, будь-якої ухвали про результати розгляду вказаного клопотання судом не винесено.

Крім того, під час розгляду даної справи істотно змінилися обставини. Так, зокрема, вже після звернення ТОВ «ТК «Спецзапчасть» до суду з даним позовом, позивач здійснив оплату гарантійного платежу, що підтверджується платіжною інструкцією № 379 від 06.10.2023. Зазначене є підставою для подання нових доказів та заяв з процесуальних питань.

Відповідно до ч. 3 ст. 46 ГПК України до закінчення підготовчого засідання позивач має право змінити предмет або підстави позову шляхом подання письмової заяви. У справі, що розглядається за правилами спрощеного позовного провадження, зміна предмета або підстав позову допускається не пізніше ніж за п`ять днів до початку першого судового засідання у справі.

Частиною 2 статті 182 ГПК України передбачено, що у підготовчому засіданні суд, зокрема, у разі необхідності заслуховує уточнення позовних вимог та заперечень проти них та розглядає відповідні заяви, вирішує заяви та клопотання учасників справи.

Згідно з ч. 3 ст. 169 ГПК України заяви, клопотання і заперечення подаються та розглядаються в порядку, встановленому цим Кодексом. У випадках, коли цим Кодексом такий порядок не встановлений, він встановлюється судом.

Так, суд зазначає про безпідставність твердження позивача щодо не вирішення питання стосовно заяви про зупинення провадження у справі, оскільки, у підготовчому засіданні 09.01.2024 судом без виходу до нарадчої кімнати постановлено ухвалу про відмову у задоволенні заяви позивача про зупинення провадження у справі, що підтверджується протоколом судового засідання від 09.01.2024 у справі № 910/15356/23.

Крім того, як зазначає позивач істотною зміною обставин у даній справі є, зокрема, сплата позивачем банку гарантійного внеску. Разом з тим, як вбачається з платіжної інструкції № 379 таку оплату було здійснено 06.10.2023, однак, щодо причин неможливості подачі заяви про зміну предмета або підстав позову в межах підготовчого засідання позивачем не зазначено та відповідних доказів на підтвердження такої неможливості суду не надано.

Відтак, за наслідками розгляду клопотання позивача про повернення до стадії підготовчого провадження, судом відмовлено у його задоволенні з підстав необґрунтованості.

За змістом ст. 202 Господарського процесуального кодексу України, неявка у судове засідання будь-якого учасника справи за умови, що його належним чином повідомлено про дату, час і місце цього засідання, не перешкоджає розгляду справи по суті, крім випадків, визначених цією статтею.

За наведених обставин, суд дійшов висновку про можливість розгляду справи у судовому засіданні 30.01.2024 за відсутності представників відповідача 1, запобігаючи при цьому безпідставному затягуванню розгляду справи.

У судовому засіданні 30.01.2024 проголошено вступну та резолютивну частини рішення.

Розглянувши матеріали справи, заслухавши пояснення представників позивача та відповідача 2 та дослідивши докази, суд

ВСТАНОВИВ:

21.12.2022 між Товариством з обмеженою відповідальністю "Оператор газотранспортної системи України" (покупець, відповідач 2) та Товариством з обмеженою відповідальністю "Торгова компанія "Спецзапчасть" (постачальник, позивач) укладено Договір про закупівлю № (далі - Договір), відповідно до п. 1.1 якого постачальник зобов`язується у визначений цим договором строк передати у власність покупця підіймально-транспортувальне обладнання (вилкові автонавантажувачі) (далі - товари), зазначені в специфікації, яка наведена в Додатку 1 до цього Договору (далі - Специфікація 1), та надати послуги (далі - послуги), зазначені у специфікації, яка наведена в Додатку 3 до цього Договору (далі - Специфікація 2), а покупець зобов`язується прийняти і оплатити такі товари та надалі послуги.

Згідно з п. 3.1. Договору ціна цього договору визначається загальною вартістю товарів та послуг, зазначених у Специфікації 1 та Специфікації 2 до цього договору, та становить 21 809 954,16 грн, у тому числі ПДВ 3 634 992,36 грн.

Відповідно до умов п. 4.1. Договору розрахунки за поставлений товар здійснюються у безготівковій формі в національній валюті шляхом перерахування покупцем грошових коштів на поточний рахунок постачальника, зазначений у розділі 15 цього договору, у строк не раніше 20 та не пізніше 30 календарних днів з дати поставки товару.

Пунктом 5.1 Договору визначено, що постачальник зобов`язується передати покупцю товари та надати послуги у кількості, строки та в місці поставки відповідно до Специфікації 1 та Специфікації 2 до цього договору.

Відповідно до п. 5.9 Договору право власності на товари переходить від постачальника до покупця в дату прийняття товарів покупцем за видатковою накладною.

Пунктом 7.15 Договору передбачено, що відповідно до тендерної документації процедури закупівлі/оголошення про проведення спрощеної закупівлі по предмету закупівлі: підіймально-транспортувальне обладнання (Вилкові автонавантажувачі) обладнання згідно оголошення про проведення процедури закупівлі/спрощеної закупівлі №UA-2022-09-21-007719-а, оприлюдненого на веб-порталі Уповноваженого органу 21 вересня 2022 року, постачальник зобов`язується надати покупцю не пізніше дати укладення цього договору в забезпечення виконання договору: безвідкличну безумовну банківську гарантію (далі - Гарантія 1) на суму 1 080 807,71 грн, що становить 5% від вартості товарів та безвідкличну безумовну банківську гарантію (далі - Гарантія 2) на суму 9 690,00 грн, що становить 5% від вартості послуг.

Судом встановлено, що на виконання п. 7.15 Договору позивачем було надано відповідачу 2 Банківську гарантію № 30037 від 01.12.2022, гарантом за якою є Акціонерне товариство "Комерційний банк "Глобус" (Банк, відповідач 1) на суму 1 080 807,71 грн, строк дії гарантії до 31.10.2023 включно.

Разом з тим, 08.12.2022 було внесено зміни до Банківської гарантії № 30037 від 01.12.2022, зокрема, визначено строк дії гарантії до 01.01.2027.

28.09.2023 до Банку від відповідача 2 надійшло SWIFT-повідомлення про сплату грошової суми за Банківською гарантією № 30037 від 01.12.2022р, що була надана на користь ТОВ «Оператор газотранспортної системи» (Бенефіціар) від 27.09.2023.

Відповідно до даної Вимоги, Бенефіціар вимагав сплатити 1 080 807,71 грн у зв`язку з невиконанням ТОВ «Торгова компанія «Спецзапчасть» своїх зобов`язань щодо належного виконання Договору, виконання якого забезпечено Банківською гарантією №30037 від 01.12.2022.

Банк здійснив виплату коштів на користь відповідача 2 по зазначеній банківській гарантії, що підтверджується платіжною інструкцією № 2446 від 05.10.2023.

У свою чергу, позивач 06.10.2023 відшкодував регресні вимоги Банку, відповідно до умов Договору гарантії №30037/ЮГ-22 від 01.12.2022 р. в повному обсязі, що підтверджується банківською випискою по рахунку IBAN № НОМЕР_1 з 05.10.2023 по 23.10.2023, копія якої додана до відзиву відповідача 1.

Звертаючись до суду з позовом у справі № 910/15356/23 позивач зазначає, що ним належним чином було виконано умови Договору, що підтверджується наявними у матеріалах справи доказами. Відтак, відповідач 2 (Бенефіціар) безпідставно звернувся до відповідача 1 (Гаранта) з вимогою про сплату суми коштів за банківською гарантією №30037 від 01.12.2022, з огляду на що позивач просить суд визнати банківську гарантію №30037 від 01.12.2022 такою, що не підлягає виконанню.

Відповідач 1 проти задоволення позовних вимог заперечує та зазначає, що положення та вимоги укладеного Договору гарантії №30037/ЮГ-22 від 01.12.2022 р., повністю виконані сторонами договору, а тому позовна вимога про визнання банківської гарантії такою, що не підлягає виконанню є необґрунтованою та безпідставною та не може бути предметом даного спору. АТ «КБ «ГЛОБУС» зазначає, що здійснює свою діяльність відповідно до норм чинного законодавства України, а тому у Банка були відсутні правові підстави для відмови у здійсненні сплати гарантійного платежу на користь ТОВ «Оператор газотранспортної системи». Крім того, Акціонерне товариство «КБ «ГЛОБУС» не є належним відповідачем у справі № 910/15356/23.

Відповідач 2, також, заперечує проти задоволення позовних вимог та зазначає, що позивачем не було належним чином виконано умови Договору, оскільки, акти приймання товарів за кількістю та якістю № 67 від 11.05.2023 та № 1099 від 30.05.2023 містять зауваження покупця щодо неналежної якості товару, зокрема, товари не оприбутковано відповідно до видаткових накладних від 02.05.2023 № РН-02051 та від 03.05.2023 № РН-03051. Відтак, відповідач 2 стверджує, що правомірно ініціював стягнення грошових коштів за банківською гарантією № 30037 від 01.12.2022.

Оцінюючи подані сторонами докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів, та враховуючи, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, суд вважає, що вимоги позивача не підлягають задоволенню з наступних підстав.

Як встановлено судом, 21.12.2022 між Товариством з обмеженою відповідальністю "Оператор газотранспортної системи України" та Товариством з обмеженою відповідальністю "Торгова компанія "Спецзапчасть" було укладено Договір про закупівлю № , за змістом п. 1.1 якого постачальник зобов`язався у визначений договором строк передати у власність покупця підіймально-транспортувальне обладнання (вилкові автонавантажувачі) та надати послуги, а покупець зобов`язався прийняти і оплатити такі товари та надалі послуги.

Пунктом 7.15 Договору передбачено, що відповідно до тендерної документації процедури закупівлі/оголошення про проведення спрощеної закупівлі по предмету закупівлі: підіймально-транспортувальне обладнання (Вилкові автонавантажувачі) обладнання згідно оголошення про проведення процедури закупівлі/спрощеної закупівлі №UA-2022-09-21-007719-а, оприлюдненого на веб-порталі Уповноваженого органу 21 вересня 2022 року, постачальник зобов`язується надати покупцю не пізніше дати укладення цього договору в забезпечення виконання договору: безвідкличну безумовну банківську гарантію (далі - Гарантія 1) на суму 1 080 807,71 грн, що становить 5% від вартості товарів та безвідкличну безумовну банківську гарантію (далі - Гарантія 2) на суму 9 690,00 грн, що становить 5% від вартості послуг.

Судом було встановлено, що на виконання п. 7.15 Договору позивачем було надано відповідачу 2 Банківську гарантію № 30037 від 01.12.2022, гарантом за якою є Акціонерне товариство "Комерційний банк "Глобус" на суму 1 080 807,71 грн.

Так, частиною 1 статті 546 Цивільного кодексу України передбачено, що гарантія є видом забезпечення виконання зобов`язання.

За гарантією банк, інша фінансова установа, страхова організація (гарант) гарантує перед кредитором (бенефіціаром) виконання боржником (принципалом) свого обов`язку. Гарант відповідає перед кредитором за порушення зобов`язання боржником (ч.1 ст.560 ЦК України).

Порядок, умови надання та отримання банками гарантій та їх виконання регулюються Положенням №639, згідно з пп.9 п.3 розд. І якого гарантія - це спосіб забезпечення виконання зобов`язань, відповідно до якого банк-гарант бере на себе грошове зобов`язання перед бенефіціаром сплатити кошти в разі настання гарантійного випадку. Зобов`язання банку-гаранта перед бенефіціаром не залежить від базових відносин, які забезпечуються такою гарантією (їх припинення або недійсності), зокрема і тоді, коли посилання на такі базові відносини безпосередньо міститься в тексті гарантії.

Відповідно до ст. 563 ЦК України у разі порушення боржником зобов`язання, забезпеченого гарантією, гарант зобов`язаний сплатити кредиторові грошову суму відповідно до умов гарантії. Вимога кредитора до гаранта про сплату грошової суми відповідно до виданої ним гарантії пред`являється у письмовій формі. До вимоги додаються документи, вказані в гарантії. У вимозі до гаранта або у доданих до неї документах кредитор повинен вказати, у чому полягає порушення боржником основного зобов`язання, забезпеченого гарантією. Кредитор може пред`явити вимогу до гаранта у межах строку, встановленого у гарантії, на який її видано. Кредитор не може передавати іншій особі право вимоги до гаранта, якщо інше не встановлено гарантією.

Гарант має право відмовитися від задоволення вимоги кредитора, якщо вимога або додані до неї документи не відповідають умовам гарантії або якщо вони подані гарантові після закінчення строку дії гарантії (ч.1 ст.565 ЦК України).

Відповідно до усталеної практики Верховного Суду, враховуючи приписи статей 560, 563, 565 ЦК України, обов`язок гаранта сплатити бенефіціару грошову суму відповідно до умов гарантії настає за умови порушення принципалом зобов`язання, забезпеченого гарантією, та направлення бенефіціаром гаранту письмової вимоги разом із зазначеними в гарантії документами. За відсутності однієї із вказаних умов відповідальність гаранта не настає (постанови Верховного Суду від 18.10.2018 у справі №910/21641/17, від 20.06.2018 у справі №904/9536/17, від 02.03.2018 у справі №910/8297/17, від 14.11.2019 у справі №910/20326/17, від 18.06.2021 у справі №910/16898/19, від 07.12.2021 у справі №910/2831/20, 21.12.2021 у справі №910/17772/20 тощо).

Відповідно до п.36 розд.V Положення №639 банк-гарант (резидент), отримавши від бенефіціара або банку бенефіціара, або іншого банку вимогу, перевіряє достовірність цієї вимоги, а також те, що вона становить належне представлення.

Вимога - лист або повідомлення з вимогою до банку-гаранта / банку-контргаранта сплатити кошти за гарантією / контргарантією. Вимога за гарантією складається бенефіціаром і подається у довільній формі, якщо інше не визначено умовами гарантії (у якій має зазначатися, у чому полягає порушення принципалом базових відносин, забезпечених гарантією), або надсилається у формі повідомлення банку-гаранту. Вимога за контргарантією складається банком-гарантом (або іншим банком-контргарантом) і подається за довільною, якщо інше не визначено умовами контргарантії, формою або надсилається у формі повідомлення банку-контргаранту (пп.7 п.2 розд.І Положення №639).

Судом було встановлено, що 28.09.2023 до Банку від відповідача 2 надійшло SWIFT-повідомлення про сплату грошової суми за Банківською гарантією № 30037 від 01.12.2022.

Відповідно до даної Вимоги, Бенефіціар вимагав сплатити 1 080 807,71 грн у зв`язку з невиконанням ТОВ «Торгова компанія «Спецзапчасть» своїх зобов`язань щодо належного виконання Договору, виконання якого забезпечено Банківською гарантією №30037 від 01.12.2022.

Так, п. 5.1 Договору визначено, що постачальник зобов`язується передати покупцю товари та надати послуги у кількості, строки та в місці поставки відповідно до Специфікації 1 та Специфікації 2 до цього договору.

Специфікацією (Додаток 1 до Договору) в редакції Додаткової угоди № 2 від 03.05.2023 до Договору визначено, що товаром є автонавантажувач вилковий WECAN CPCD50 у кількості 14 штук загальною вартістю 16 289 414,82 грн без ПДВ та автонавантажувач вилковий WECAN CPCD50 у кількості 3 штук загальною вартістю 3 504 749,13 грн без ПДВ. Строк поставки - 180 календарних днів з дати укладання Договору.

Відповідно до ст. 712 Цивільного кодексу України, за договором поставки продавець (постачальник), який здійснює підприємницьку діяльність, зобов`язується передати у встановлений строк (строки) товар у власність покупця для використання його у підприємницькій діяльності або в інших цілях, не пов`язаних з особистим, сімейним, домашнім або іншим подібним використанням, а покупець зобов`язується прийняти товар і сплатити за нього певну грошову суму.

До договору поставки застосовуються загальні положення про купівлю-продаж, якщо інше не встановлено договором, законом або не випливає з характеру відносин сторін (ч. 2 ст. 712 Цивільного кодексу України).

За змістом ст. 530 Цивільного кодексу України, якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). Зобов`язання, строк (термін) виконання якого визначений вказівкою на подію, яка неминуче має настати, підлягає виконанню з настанням цієї події. Якщо строк (термін) виконання боржником обов`язку не встановлений або визначений моментом пред`явлення вимоги, кредитор має право вимагати його виконання у будь-який час. Боржник повинен виконати такий обов`язок у семиденний строк від дня пред`явлення вимоги, якщо обов`язок негайного виконання не випливає із договору або актів цивільного законодавства.

Відповідно до статті 193 ГК України суб`єкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобов`язання належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобов`язання - відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться.

Зазначене також кореспондується з нормами ст. ст. 525, 526 ЦК України.

Стаття 629 Цивільного кодексу України передбачає, що договір є обов`язковим для виконання сторонами.

Відповідно до статті 610 ЦК України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).

Судом встановлено, що позивач передав відповідачу 2 автонавантажувачі вилкові WECAN CPCD50 у кількості 3 штук загальною вартістю 4 205 698,95 грн з ПДВ, що підтверджується наявними в матеріалах справи актами приймання-передачі товарів від 02.05.2023.

Також, позивач передав відповідачу 2 автонавантажувачі вилкові WECAN CPCD50 у кількості 14 штук загальною вартістю 19 547 297,84 грн з ПДВ, що підтверджується наявними в матеріалах справи актами приймання-передачі товарів від 03.05.2023.

Суд зазначає, що акти приймання-передачі товарів від 02.05.2023 та від 03.05.2023 підписані сторонами без зауважень; в актах зазначено, що претензії по кількості та якості відсутні; дані акти є підставою для проведення розрахунків за отриманий товар згідно договору про закупівлю товарів № від 21.12.2022.

Так, пунктом 5.9 Договору передбачено, що право власності на товари переходить від постачальника до покупця в дату прийняття товарів покупцем за видатковою накладною.

Приймання покупцем товарів за видатковою накладною не є підтвердженням належного виконання постачальником його обов`язку з поставки товарів за цим договором та відсутності у покупця претензій до постачальника щодо якості та комплектності товарів. Такі претензії можуть бути заявлені покупцем постачальнику у порядку, визначеному цим договором та чинним законодавством (п. 5.10 Договору).

За змістом п. 5.11 Договору датою поставки товарів за цим договором є дата підписання покупцем акту приймання товарів за кількістю та якістю відповідно до п. 5.16 цього договору та передачі постачальником покупцю в повному обсязі обумовлених цим пунктом документів.

Відповідно до п. 5.16 Договору приймання товарів за кількістю та якістю здійснюється на підставі акту приймання товарів за кількістю та якістю.

Приймання покупцем розпочинається з перевірки якості та кількості поставленого товару вимогам цього договору та положенням Інструкції про порядок прийомки продукції виробничо-технічного призначення та товарів народного споживання по кількості № п-6, яка затверджена постановою Державного арбітража при Раді Міністрів СРСР від 15.06.1965 р. та Інструкції про порядок прийомки продукції виробничо-технічного призначення та товарів народного споживання по якості № п-7, яка затверджена постановою Державного арбітража при Раді Міністрів СРСР від 25.04.1966 р., що застосовуються до правовідносин сторін за цим договором в тій частині, що не суперечать умовам, встановленим цим договором (п.п. 5.16.1).

Покупець в односторонньому порядку підписує акт приймання товарів за кількістю та якістю у порядку, передбаченому цим договором. У випадку участі постачальника у прийманні товарів за кількістю та якістю, відповідний акт підписується обома сторонами цього Договору (п.п. 5.16.2).

Відповідно до вимог п.п. 6, 10, 11 Інструкції про порядок прийомки продукції виробничо-технічного призначення та товарів народного споживання по якості № п-7, яка в частині строків приймання не суперечить вимогам чинного законодавства України та умовам договору між сторонами, приймання продукції за якістю і комплектністю проводиться на складі одержувача за умови поставки в інше місто не пізніше 20 днів. Приймання вважається здійсненим своєчасно, якщо перевірка якості і комплектності продукції закінчена у встановлені терміни. Одночасно з прийманням продукції за якістю проводиться перевірка комплектності продукції, а також відповідності тари, упаковки, маркування вимогам стандартів, технічних умов, особливих умов, інших обов`язкових для сторін правил чи договору, кресленням, зразкам (еталонам).

Так, як було зазначено вище, у матеріалах справи наявні належні докази, що підтверджують факт виконання позивачем зобов`язань з поставки товарів в передбачені Договором строки, а саме акти приймання-передачі товарів від 02.05.2023 та від 03.05.2023, які підписані сторонами без зауважень та в яких зазначено, що претензії по кількості та якості відсутні.

У свою чергу, відповідачем 2 не доведено, що недоліки, про які він зазначає в актах приймання товарів за кількістю та якістю, які містять посилання на видаткові накладні №РН-02051 від 02.05.2023 та №РН-03051 від 03.05.2023 та підписані лише зі сторони покупця, не могли бути виявлені під час підписання сторонами актів приймання-передачі товарів від 02.05.2023 та від 03.05.2023 чи заявлені продавцю в межах строків, визначених умовами Договору.

З огляду на викладене, суд констатує, що в матеріалах справи відсутні належні докази на підтвердження обставини порушення позивачем зобов`язань за Договором, зокрема, порушення зобов`язань з поставки товару в кількості та якості, визначеними умовами Договору, що в свою чергу свідчить про відсутність у відповідача 2 правових підстав для отримання грошових коштів за Банківською гарантією № 30037 від 01.12.2022.

Разом з тим, щодо обраного позивачем способу захисту, суд зазначає наступне.

Відповідно до ст. 55 Конституції України права і свободи людини і громадянина захищаються судом. Кожен має право будь-якими не забороненими законом засобами захищати свої права і свободи від порушень і протиправних посягань.

Згідно з ч. 1 ст. 2 Господарського процесуального кодексу України завданням господарського судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів, пов`язаних із здійсненням господарської діяльності, та розгляд інших справ, віднесених до юрисдикції господарського суду, з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав і законних інтересів фізичних та юридичних осіб, держави.

Частиною 2 статті 4 Господарського процесуального кодексу України визначено, що юридичні особи та фізичні особи - підприємці, фізичні особи, які не є підприємцями, державні органи, органи місцевого самоврядування мають право на звернення до господарського суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав та законних інтересів у справах, віднесених законом до юрисдикції господарського суду, а також для вжиття передбачених законом заходів, спрямованих на запобігання правопорушенням

Статтею 20 Господарського кодексу України передбачено, що кожний суб`єкт господарювання та споживач має право на захист своїх прав і законних інтересів.

Відповідно до ст. 15 Цивільного кодексу України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Верховним Судом у постанові від 19.01.2022 по справі №924/316/21 вказано, що наведена норма визначає об`єктом захисту саме порушене, невизнане або оспорюване право чи цивільний інтерес. Порушення права пов`язано із позбавленням його володільця можливості здійснити (реалізувати) своє право повністю або частково. При оспорюванні або невизнанні права виникає невизначеність у праві, спричинена поведінкою іншої особи.

Встановивши наявність у особи, яка звернулася з позовом, суб`єктивного матеріального права або охоронюваного законом інтересу, про захист яких подано позов, суд з`ясовує наявність чи відсутність факту порушення або оспорення і відповідно ухвалює рішення про захист порушеного права або відмовляє позивачу у захисті, встановивши безпідставність та необґрунтованість заявлених вимог.

У рішенні №18-рп/2004 від 01.12.2004р. Конституційного суду України (справа про охоронюваний законом інтерес) визначено поняття "охоронюваний законом інтерес", що вживається в ч.1 ст.4 Цивільного процесуального кодексу України та інших законах України у логічно-смисловому зв`язку з поняттям "права", яке треба розуміти як прагнення до користування конкретним матеріальним та/або нематеріальним благом, як зумовлений загальним змістом об`єктивного і прямо не опосередкований у суб`єктивному праві простий легітимний дозвіл, що є самостійним об`єктом судового захисту та інших засобів правової охорони з метою задоволення індивідуальних і колективних потреб, які не суперечать Конституції і законам України, суспільним інтересам, справедливості, добросовісності, розумності та іншим загальноправовим засадам.

Конституційний суд України у вказаному рішенні зазначає, що види і зміст охоронюваних законом інтересів, що перебувають у логічно-смисловому зв`язку з поняттям "права" як правило не визначаються у статтях закону, а тому фактично є правоохоронюваними. Охоронюваний законом інтерес перебуває під захистом не тільки закону, а й об`єктивного права в цілому, що панує у суспільстві, зокрема, справедливості, оскільки інтерес у вузькому розумінні зумовлюється загальним змістом такого права та є його складовою.

Щодо порушеного права господарський суд зазначає, що таким слід розуміти такий стан суб`єктивного права, при якому воно зазнавало протиправного впливу з боку правопорушника, внаслідок якого суб`єктивне право уповноваженої особи зазнало зменшення або ліквідації як такого. Порушення права пов`язане з позбавленням його носія можливості здійснити, реалізувати своє право повністю або частково.

При цьому позивач, тобто особа, яка подала позов, самостійно визначається з порушеним, невизнаним чи оспорюваним правом або охоронюваним законом інтересом, які потребують судового захисту. Обґрунтованість підстав звернення до суду оцінюються судом у кожній конкретній справі за результатами розгляду позову. Аналогічний правову позицію висловлено Верховним Судом у постанові від 10.11.2021 по справі №910/8060/19.

Установивши наявність в особи, яка звернулася з позовом, суб`єктивного матеріального права або охоронюваного законом інтересу, на захист яких подано позов, суд з`ясовує наявність чи відсутність факту порушення або оспорення і, відповідно, ухвалює рішення про захист порушеного права або відмовляє позивачу у захисті, встановивши безпідставність та необґрунтованість заявлених вимог.

Розпорядження своїм правом на захист є диспозитивною нормою цивільного законодавства, яке полягає у наданні особі, яка вважає свої права порушеними, невизнаними або оспорюваними, можливості застосувати способи захисту, визначені законом або договором.

Одночасно, слід зазначити, що згідно ч. 1 ст. 3 Господарського процесуального кодексу України судочинство в господарських судах здійснюється відповідно до Конституції України, цього Кодексу, Закону України "Про міжнародне приватне право", Закону України "Про відновлення платоспроможності боржника або визнання його банкрутом", а також міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України.

Згідно приписів ст.9 Конституції України, статті 19 Закону України "Про міжнародні договори України" і статті 4 Господарського процесуального кодексу України господарські суди у процесі здійснення правосуддя мають за відповідними правилами керуватися нормами зазначених документів, ратифікованих законами України.

Відповідно до частини першої статті 1 Закону України "Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів №2, 4, 7 та 11 до Конвенції" Україна повністю визнає на своїй території дію приписів Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод щодо визнання обов`язковою і без укладення спеціальної угоди юрисдикцію Суду в усіх питаннях, що стосуються її тлумачення і застосування.

Водночас статтею 17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини" встановлено, що суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику Суду як джерело права.

Статтею 6 Конвенції про захист прав і основоположних свобод визнається право людини на доступ до правосуддя, а відповідно до статті 13 Конвенції (право на ефективний засіб юридичного захисту) передбачено, що кожен, чиї права та свободи, визнані в цій Конвенції, було порушено, має право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження. При цьому, під ефективним способом слід розуміти такий, що призводить до потрібних результатів, наслідків, дає найбільший ефект. Таким чином, ефективний спосіб захисту повинен забезпечити поновлення порушеного права, бути адекватним наявним обставинам.

Отже, способи захисту за своїм призначенням можуть вважатися визначеним законом механізмом матеріально-правових засобів здійснення охорони цивільних прав та інтересів, що приводиться в дію за рішенням суду у разі їх порушення чи реальної небезпеки такого порушення. При цьому, метою застосування певного способу захисту є усунення невизначеності у взаємовідносинах суб`єктів, створення необхідних умов для реалізації права й запобігання дій зі сторони третіх осіб, які перешкоджають його здійсненню. Аналогічну позицію викладено у листі Верховного Суду України від 01.04.2014 р. "Аналіз практики застосування судами ст. 16 Цивільного кодексу України".

Надаючи правову оцінку належності обраного зацікавленою особою способу захисту, судам належить зважати і на його ефективність з точки зору статті 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод. Так, у рішенні від 15.11.1996 у справі "Чахал проти Об`єднаного Королівства" Європейський суд з прав людини наголосив, що зазначена норма гарантує на національному рівні ефективні правові засоби для здійснення прав і свобод, що передбачаються Конвенцією, незалежно від того, яким чином вони виражені у правовій системі тієї чи іншої країни. Суть цієї статті зводиться до вимоги надати людині такі міри правового захисту на національному рівні, що дозволили б компетентному державному органові розглядати по суті скарги на порушення положень Конвенції та надавати відповідний судовий захист, хоча держави-учасниці Конвенції мають деяку свободу розсуду щодо того, яким чином вони забезпечують при цьому виконання своїх зобов`язань. Крім того, ЄСПЛ акцентував, що за деяких обставин вимоги статті 13 Конвенції можуть забезпечуватися всією сукупністю засобів, що передбачаються національним правом.

У постанові Об`єднаної палати Верховного Суду у складі суддів Касаційного господарського суду від 16.10.2020 у справі № 910/12787/17 зауважено, що під захистом права розуміється державно-примусова діяльність, спрямована на відновлення порушеного права суб`єкта правовідносин і забезпечення виконання юридичного обов`язку зобов`язаною стороною, внаслідок чого реально відбудеться припинення порушення (чи оспорювання) прав цього суб`єкта, він компенсує витрати, що виникли у зв`язку з порушенням його прав, або в інший спосіб нівелює негативні наслідки порушення його прав.

Під захистом легітимного інтересу розуміється відновлення можливості досягнення прагнення до користування конкретним матеріальним та/або нематеріальним благом. Спосіб захисту може бути визначено як концентрований вираз змісту (суті) міри державного примусу, за допомогою якого відбувається досягнення бажаного для особи, право чи інтерес якої порушені, правового результату. Спосіб захисту втілює безпосередню мету, якої прагне досягти суб`єкт захисту (позивач), вважаючи, що таким чином буде припинено порушення (чи оспорювання) його прав, він компенсує витрати, що виникли у зв`язку з порушенням його прав, або в інший спосіб нівелює негативні наслідки порушення його прав. Під ефективним способом необхідно розуміти такий, що призводить до потрібних результатів, наслідків, дає найбільший ефект. Ефективний спосіб захисту повинен забезпечити поновлення порушеного права, бути адекватним наявним обставинам.

Верховний Суд у постанові від 21.12.2021 по справі №917/664/19 зауважив, що гарантоване статтею 55 Конституції України й конкретизоване у законах України право на судовий захист передбачає можливість звернення до суду за захистом порушеного права, але вимагає, щоб твердження позивача про порушення було обґрунтованим. Таке порушення прав має бути реальним, стосуватися індивідуально виражених прав або інтересів особи, яка стверджує про їх порушення. Отже, захисту підлягає наявне законне порушене право (інтерес) особи, яка є суб`єктом (носієм) порушених прав чи інтересів та звернулася за таким захистом до суду. Тому для того, щоб особі було надано судовий захист, суд встановлює, чи особа дійсно має порушене право (інтерес), і чи це право (інтерес) порушено відповідачем.

Таким чином, виходячи зі змісту ст.ст.15, 16 Цивільного кодексу України, ст.20 Господарського кодексу України застосування певного способу судового захисту вимагає доведеності належними доказами сукупності таких умов: наявності у позивача певного суб`єктивного права (інтересу); порушення (невизнання або оспорювання) такого права (інтересу) з боку відповідача; належності обраного способу судового захисту (адекватність наявному порушенню та придатність до застосування як передбаченого законодавством - ефективність), і відсутність (недоведеність) будь-якої з означених умов унеможливлює задоволення позову.

Відповідно до частин першої, другої статті 5 Господарського процесуального кодексу України, здійснюючи правосуддя, господарський суд захищає права та інтереси фізичних і юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного права чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону.

З наведених норм права вбачається, що держава забезпечує захист порушених або оспорюваних прав і законних інтересів осіб. Такі права та законні інтереси захищаються у спосіб, який передбачений законом або договором, та є ефективним для захисту конкретного порушеного або оспорюваного права чи законного інтересу. Якщо закон або договір не визначають такого ефективного способу захисту, суд відповідно до викладеної в позові вимоги позивача може визначити в рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону.

Отже, розглядаючи справу суд має з`ясувати: 1) чи передбачений обраний позивачем спосіб захисту законом або договором; 2) чи передбачений законом або договором ефективний спосіб захисту порушеного права позивача; 3) чи є спосіб захисту, обраний позивачем, ефективним для захисту його порушеного права у спірних правовідносинах.

Якщо суд дійде висновку, що обраний позивачем спосіб захисту не передбачений законом або договором та/або є неефективним для захисту порушеного права позивача, у цих правовідносинах позовні вимоги останнього не підлягають задоволенню. Однак, якщо обраний позивачем спосіб захисту не передбачений законом або договором, проте є ефективним та не суперечить закону, а закон або договір у свою чергу не визначають іншого ефективного способу захисту, то порушене право позивача підлягає захисту обраним ним способом (постанова Великої Палати Верховного Суду від 19 січня 2021 року у справі № 916/1415/19).

Так, з наявних у матеріалах справи доказів вбачається, що порушення прав позивача полягає, зокрема, в порушенні саме його майнової сфери, оскільки, позивач задовольнив регресні вимоги Банку та сплатив на користь останнього 1 080 807,71 грн, відтак, задоволення позовної вимоги про визнання банківської гарантії такою, що не підлягає виконанню не приведе до поновлення прав позивача, за захистом яких він звернувся до суду, оскільки, за наявності обставин сплати коштів за банківською гарантією, факт наявності/відсутності підстав для виконання гарантії має встановлюватися в межах справи про стягнення відповідної суми коштів.

У свою чергу, обставина сплати грошових коштів саме під час здійснення судового розгляду даної справи не змінює зазначеного вище, оскільки, позивач не був позбавлений права, зокрема, в межах підготовчого провадження, звернутися до суду з заявою про зміну предмета/підстав позову та заявити позовні вимоги, що є ефективними в даному спорі.

Відповідно до ст. 74 Господарського процесуального кодексу України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

За приписами ст. 76, 77, 78, 79 Господарського процесуального кодексу України належними є докази, на підставі яких можна встановити обставини, які входять в предмет доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування. Предметом доказування є обставини, які підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Обставини, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Докази, одержані з порушенням закону, судом не приймаються. Достовірними є докази, створені (отримані) за відсутності впливу, спрямованого на формування хибного уявлення про обставини справи, які мають значення для справи. Наявність обставини, на яку сторона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, вважається доведеною, якщо докази, надані на підтвердження такої обставини, є більш вірогідними, ніж докази, надані на її спростування. Питання про вірогідність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.

Відповідно до вимог ст. 129 Господарського процесуального кодексу України судові витрати позивача по сплаті судового збору покладаються на позивача з огляду на відмову в позові.

Керуючись ст.ст. 74, 76-80, 129, 236, 237, 238, 240-242 Господарського процесуального кодексу України, суд

ВИРІШИВ:

У позові відмовити повністю.

Рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом двадцяти днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини рішення суду, або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Повне рішення складено: 09.02.2024

Суддя Ю.В. Картавцева