ЗАХІДНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
_________________________________________________________________________________________________________
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"31" січня 2024 р. Справа №909/278/23

м. Львів

Західний апеляційний господарський суд, в складі колегії:

головуючого (судді-доповідача): Бойко С.М.,

суддів: Бонк Т.Б.,

Якімець Г.Г.,

секретар судового засідання Кришталь М.Б.

явка представників сторін:

від позивача Стефурин В.В.

-Тинів І.Д (адвокат ордер серія АТ № 1056100 від 08.12.2023)

-Семко В.Б. (адвокат ордер серія АТ № 1058535 від 23.01.2024)

від відповідача Селянін В.О. (адвокат ордер серія АТ № 1016638 від 19.06.2023)

розглянув апеляційну скаргу приватного підприємства Виробничо-комерційне підприємство "Забереж" б/н та б/д

на рішення Господарського суду Івано-Франківської області від 02.10.2023 суддя Михайлишин В.В., м. Івано-Франківськ, повний текст рішення складено 23.10.2023

за позовом фізичної особи підприємця Стефурина Василя Васильовича,

с. Небилів, Івано-Франківська область

до відповідача приватного підприємства Виробничо-комерційне підприємство "Забереж", с. Слобода Небилівська, Івано-Франківська область

про усунення перешкод у користуванні та розпорядженні адміністративними і виробничими приміщеннями та витребування з незаконного володіння рухомого майна,

В С Т А Н О В И В:

короткий зміст позовних вимог

24.03.2023 фізична особа підприємець Стефурин Василь Васильович (надалі ФОП Стефурин В.В.) звернувся до Господарського суду Івано-Франківської області з позовом до приватного підприємства Виробничо-комерційне підприємство "Забереж" (надалі ПП ВКП "Забереж"), в якому просить усунути перешкоди ФОП Стефурину В.В. в користуванні та розпорядженні адміністративними і виробничими приміщеннями, розташованими в урочищі «Сигли», село Слобода Небилівська, Рожнятівського району, Івано-Франківської області, а саме: адміністративною будівлею - загальною площею 44,8 кв. м., зазначена в плані під літерою "А"; виробничим цехом пилорамою загальною площею 316,6 кв. м., зазначеним у плані під літерою "Б"; виробничим приміщенням - цехом готової продукції, загальною площею 352,1 кв. м., зазначеним у плані під літерою "В"; виробничим приміщенням - навісом, загальною площею 181 кв. м., зазначеним в плані під літерою "Г" шляхом надання доступу позивачу до вказаних приміщень.

В цій частині позовні вимоги мотивовані тим, що ФОП Стефурину В.В. чиняться перешкоди в користуванні позивачем орендованим майном на підставі договору оренди нежитлових приміщень №1/20 від 21.09.2020, шляхом ненадання позивачу доступу до вказаних приміщень.

Одночасно позивач звернувся з про витребування з незаконного володіння ПП ВКП "Забереж" рухомого майна, яке знаходиться в орендованому ним приміщенні, а саме: стрічкопильного верстату моделі ВСГ-1000 Імекс 2008 року виготовлення, виробництва Україна, в кількості 1 штука (вартістю 85 000,00 грн.), верстату круглопильного поздовжній, моделі ВК-40, Імекс 2008 року виготовлення (виробництва Україна), в кількості 1 штука (вартістю 40 000,00 грн.), верстату для загострення строгальних ножів, в кількості 1 штука (вартістю 31 956,00 грн.), верстату універсального заточного 3д642с, в кількості 1 штука (вартістю 199 725,00 грн.), станка типу Вайнінг UNIMAT 500, в кількості 1 штука (вартістю 200 000,00 грн.), станка типу Оптікус с-90, в кількості 1 штука (вартістю 85 000,00 грн.), шипорізного станка тину Профі Джоінт, в кількості 1 штука (вартістю 120 000,00 грн.), верстату дискового, в кількості 1 штука, будівельних матеріалів (профнастил Т-10 та Т-14) 139, 329 м. кв., рами УРАЛ-4320, в кількості 1 штука, міст у зборі переднього УРАЛ, в кількості 1 штука та мосту заднього у зборі УРАЛ, в кількості 2 штуки.

В обгрунтування позовних вимог в цій частині, позивач зазначив, що йому на праві власності належить вищезазначене рухоме майно, яке в незаконний спосіб без його дозволу та волі, як власника, вибуло із його власності та перебуває в приміщеннях відповідача (ПП ВКП "Забереж"), які позивач орендує та щодо яких ФОП Стефурину В.В. чиняться перешкоди в користуванні.

Правовими підставами позову зазначає ст. ст. 525, 526, 626, 629, 759 ЦК України, ст.ст. 188, 291 ГК України.

Короткий зміст рішення суду першої інстанції

Рішенням Господарського суду Івано-Франківської області від 02.10.2023 позовні вимоги задоволено частково.

Вирішено усунути перешкоди в користуванні та розпорядженні ФОП Стефурином В.В. адміністративними та виробничими приміщеннями які розташовані в урочище "Сигли", с. Слобода Небилівська, Рожнятівського району, Івано-Франківської області, а саме:

-адміністративною будівлею загальною площею 44,8 кв. м., зазначена в плані під літерою "А";

-виробничим цехом-пилорамою загальною площею 316,6 кв. м., зазначений в плані під літерою "Б";

-виробничим приміщенням-цехом готової продукції загальною площею 352,1 кв. м., зазначений в плані під літерою "В";

-виробничим приміщенням-навісом загальною площею 181 кв. м., зазначений в плані під літерою "Г", які перебувають у користуванні ФОП Стефурина В.В. на підставі договору оренди нежитлових приміщень № 1/20 від 21.09.2020, шляхом надання доступу позивачу до вказаних приміщень.

Витребувано з незаконного володіння ПП ВКП "Забереж" на користь ФОП Стефурина В.В. рухоме майно, а саме:

-стрічкопильний верстат моделі ВСГ-1000 Імекс 2008 року виготовлення, виробництва Україна, в кількості 1 штука (вартістю 85 000,00 грн.);

-верстат круглопильний поздовжній моделі ВК-40, Імекс 2008 року виготовлення, виробництва Україна, в кількості 1 штука (вартістю 40 000,00 грн.);

-верстат для загострення строгальних ножів, в кількості 1 штука (вартістю 31 956,00 грн.);

-верстат універсальний заточний 3д642с, в кількості 1 штука (вартістю 199 725,00 грн.);

-станок типу Вайнінг UNIMAT 500, в кількості 1 штука (вартістю 200 000,00 грн.);

-станок типу Оптікус с-90, в кількості 1 штука (вартістю 85 000,00 грн.);

-шипорізний станок тину Профі Джоінт, в кількості 1 штука (вартістю 120 000,00 грн.).

Стягнуто з ПП ВКП "Забереж" на користь ФОП Стефурина В.В. - 14034,30 грн. судового збору.

Рішення суду мотивоване тим, що орендодавець (відповідач) створює перешкоди орендарю (позивачу) в здійснені права користування орендованим майном за договором оренди нежитлових приміщень №1/20 від 21.09.2020, що в свою чергу порушує право позивача на користування приміщенням.

Також, місцевий господарський суд дійшов висновку, що подані позивачем документи в розумінні Закону України "Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні" та Цивільного кодексу України, є первинними (товаророзпорядчими) документами, містять відомості про господарську операцію та підтверджують її здійснення, а саме підтверджують факт купівлі ФОП Зіником (Стефурином) В.В. рухомого майна, яке позивач просить витребувати з чужого незаконного володіння.

Відмовлено в задоволенні позовних вимог в частині витребування рухомого майна, а саме:

-верстату дискового, в кількості 1 штука,

-будівельних матеріалів (профнастил Т-10 та Т-14) 139, 329 м. кв.,

-рами УРАЛ-4320, в кількості 1 штука,

-мосту у зборі переднього УРАЛ, в кількості 1 штука,

-мосту заднього у зборі УРАЛ, в кількості 2 штуки.

Короткий зміст вимог апеляційної скарги

В апеляційній скарзі відповідач (ПП ВКП "Забереж") просить рішення місцевого господарського суду скасувати та ухвалити нове рішення, яким відмовити в задоволенні позовних вимог, в зв`язку з неповним з`ясуванням обставин, що мають значення для справи, невідповідністю висновків, викладених в рішенні суду першої інстанції обставинам справи, порушення норм процесуального права та неправильним застосуванням норм матеріального права.

Узагальнені доводи особи, яка подала апеляційну скаргу

В обґрунтування доводів апеляційної скарги скаржник заперечує факт укладення договору оренди нежитлових приміщень за № 1/20 від 21.09.2020 та посилається на заяву свідка подану в порядку ст. 88 ГПК України, які ці обставини підтверджують.

З огляду на заперечення відповідача про укладення договору та відсутністю оригіналу договору оренди нежитлових приміщень судом першої інстанції безпідставно не було призначено судову почеркознавчу експертизу.

Зазначає, що позивачем не подано доказів, які б підтверджували факт передачі майна за договором оренди нежитлових приміщень.

Посилається на те, що суд першої інстанції неправильно кваліфікував правовідносини, що виникли між сторонами. Вважає, що між позивачем та відповідачем укладено договір позички, а не договір оренди, оскільки передача майна (нежитлових приміщень) відбулася на безоплатній основі, як це зазначено в п. 1.1 договору.

Вважає, що позивачем обрано неефективний спосіб захисту порушеного права щодо вимоги про витребування майна з чужого незаконного володіння, оскільки умовою застосування віндикаційного позову є відсутність між позивачем та відповідачем договірних відносин. При цьому, посилається на правову позицію викладену в постанові Великої Палати Верховного Суду від 18.12.2019 в справі № 522/1029/18 за змістом якої при зверненні до суду з віндикаційним позовом здійснюється захист порушеного права власності за допомогою зобов`язально-правових способів.

Узагальнені заперечення відповідача

Позивач у відзиві на апеляційну скаргу заперечує проти доводів викладених в апеляційній скарзі, просить апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення місцевого господарського суду залишити без змін.

В обгрунтування доводів відзиву на апеляційну скаргу позивач посилається на те, що договір оренди нежитлових приміщень містить підпис уповноваженої особи орендодавця Зіника В.В. та завірений печаткою ПП ВКП "Забереж", доказів протилежного апелянтом не подано.

Посилається на те, що відповідачем не надано доказів про те, що спірне рухоме майно знаходилось чи знаходиться на балансі ПП ВКП "Забереж".

Посилається на правовий висновок викладений в постанові Великої Палати Верховного Суду від 04 липня 2018 року у справі № 653/1096/16-ц, за змістом якого враховуючи специфіку речей в обороті, володіння рухомими та нерухомими речами відрізняється: якщо для володіння першими важливо встановити факт їх фізичного утримання, то володіння другими може бути підтверджене, зокрема, фактом державної реєстрації права власності на це майно у встановленому законом порядку.

У судове засідання 23.01.2024 з`явилися учасники справи.

У судовому засіданні представник відповідача підтримав доводи апеляційної скарги з підстав викладених в апеляційній скарзі, просив апеляційну скаргу задоволити, рішення місцевого господарського суду скасувати та відмовити в задоволенні позовних вимог.

Представники позивача заперечили проти доводів апеляційної скарги з підстав викладених у відзиві на апеляційну скаргу, просили апеляційну скаргу залишити без задоволення, рішення місцевого господарського суду без змін.

Згідно з ст. 269 Господарського процесуального кодексу України встановлено, що суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення представників позивача та представника відповідача, дослідивши доводи і заперечення, наведені в апеляційній скарзі та відзиві на апеляційну скаргу, перевіривши матеріали справи щодо правильності застосування судом першої інстанцій норм матеріального і процесуального права, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення.

Встановлені судом першої інстанції та неоспорені обставини, а також обставини, встановлені судом апеляційної інстанції, і визначені відповідно до них правовідносини

21.09.2020 ПП ВКП "Забереж" в особі комерційного директора Зіника В.В. (орендодавець) та ФОП Зіником В.В. (прізвище змінено на Стефурин В.В., що підтверджується свідоцтвом про зміну імені серія НОМЕР_1 , видане Рожнятівським районним відділом державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції в Івано-Франківській області від 20 01.2017) (орендар) укладено договір оренди нежитлових приміщень № 1/20 (надалі договір), за змістом якого орендодавець зобов`язується передати орендарю в безкоштовне користування наступні приміщення:

адміністративна будівля - загальною площею 44, 8 кв. м., зазначена у плані літерою "А", що розташована в урочище "Сигли", село Слобода Небилівська, Рожнятівського району Івано-Франківської області,

виробничий цех - пилорама загальною площею 316, 6 кв. м., зазначену в плані літерою "Б", що розташовано в урочище "Сигли", село Слобода Небилівська, Рожнятівського району Івано-Франківської області,

виробниче приміщення - цех готової продукції, - загальною площею 352, 1 кв. м., зазначену в плані літерою "В", що розташовано в урочище "Сигли", село Слобода Небилівська, Рожнятівського району Івано-Франківської області,

виробниче приміщення - навіс, загальною площею 181 кв. м., зазначену в плані літерою "Г", що розташовано в урочище "Сигли", село Слобода Небилівська, Рожнятівського району Івано-Франківськоі області.

Орендар зобов`язується прийняти це майно, своєчасно сплачувати орендну плату та після припинення цього договору повернути орендоване майно орендодавцеві в належному стані.

Відповідно до п. 1.2 договору приміщення надається для використання орендарем у підприємницькій діяльності, а саме виробництво шпону та переробка деревини.

Як вбачається з витягу з єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань (т. 1 а.с. 48-49) господарська діяльність позивача, а саме види економічної діяльності, передбачає лісозаготівлю (основний), оптова торгівля деревиною, будівельними матеріалами та санітарно-технічним обладнанням, вантажний автомобільний транспорт, лісопильне та стругальне виробництво та надання в оренду й експлуатацію власного чи орендованого нерухомого майна.

За змістом пунктів 2.2.3 - 2.2.4 договору сторони погодили, що орендодавець зобов`язується не чинити перешкод орендарю в користуванні орендованим майном та не втручатися в господарську діяльність орендаря.

Згідно з п. 2.3.2 договору орендар має право пристосовувати орендоване приміщення для потреб власної господарської діяльності.

Договір може бути достроково розірваний за ініціативою орендодавця, якщо орендар не сплатив орендну плату за договором. Договір не може бути розірваний за ініціативою орендодавця з інших причин ніж ті, що вказані в договорі. Про розірвання договору інша сторона письмово попереджається за 2 (два) місяці (п.п. 5.2-5.4 договору).

Відповідно до пункту 7.1 договору, умови цього договору мають юридичну силу, а права і обов`язки за цим договором зберігаються за правонаступниками, відповідно орендаря і орендодавця.

Правові наслідки продовження користування майном після закінчення строку договору оренди також передбачені у статті 764 Цивільного кодексу України, якою визначено, що якщо наймач продовжує користуватися майном після закінчення строку договору найму, то, за відсутності заперечень наймодавця протягом одного місяця, договір вважається поновленим на строк, який був раніше встановлений договором.

Наведена норма визначає можливість продовження договору оренди на той самий термін і на тих самих умовах. При цьому для такого автоматичного продовження договору оренди передбачена особливість - відсутність заяви (повідомлення) однієї зі сторін про припинення чи зміну умов договору протягом місяця після закінчення терміну його дії.

Відповідно до частини 2 статті 193 Господарського кодексу України, кожна сторона повинна вжити усіх заходів, необхідних для належного виконання нею зобов`язання, враховуючи інтереси другої сторони та забезпечення загальногосподарського інтересу.

Відповідно до частин 1, 3, 4 статті 291 Господарського кодексу України, одностороння відмова від договору оренди не допускається. Договір оренди може бути розірваний за згодою сторін. На вимогу однієї із сторін договір оренди може бути достроково розірваний з підстав, передбачених Цивільним кодексом України для розірвання договору найму, в порядку, встановленому статтею 188 цього Кодексу. Правові наслідки припинення договору оренди визначаються відповідно до умов регулювання договору найму Цивільним кодексом України.

Повідомлення орендодавцем орендаря про припинення договору є юридично значимою дією, яка засвідчує наявність такого волевиявлення та забезпечує своєчасну обізнаність з ним іншої сторони, є передумовою для настання обумовлених таким одностороннім правочином наслідків також для іншої особи за правилами абзацу 3 частини третьої статті 202 Цивільного кодексу України.

Аналогічні правові висновки викладено в постанові Великої Палати Верховного Суду від 19.05.2020 у справі № 910/719/19, які в силу вимог ч. 4 ст. 236 ГПК України враховано апеляційним господарським судом.

За приписами статей 525, 526 Цивільного кодексу України, зобов`язання мають виконуватися належним чином відповідно до умов договору та Цивільного кодексу України, інших актів цивільного законодавства, а при відсутності таких умов та вимог відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається.

Вимогами частин 1, 2 статті 598 Цивільного кодексу України врегульовано, що зобов`язання припиняється частково або у повному обсязі на підставах, встановлених договором або законом. Припинення зобов`язання на вимогу однієї із сторін допускається лише у випадках, встановлених договором або законом.

Відповідно до пункту 6.1 укладеного сторонами договору такий укладено строком до 21 серпня 2023 року з наступною пролонгацією на кожен наступний рік, якщо жодна зі сторін не заявить про його розірвання.

Судами встановлено, що в матеріалах справи відсутні, а сторонами не подані докази направлення відповідачем повідомлення позивачу про припинення договору оренди нежитлових приміщень № 1/20 від 21.09.2020, як визначено пунктом 6.1. договору.

З огляду на викладене, апеляційний господарський суд погоджується з висновками місцевого господарського суду про відсутність підстав вважати припиненим договір оренди нежитлових приміщень № 1/20 від 21.09.2020, а тому такий договір є пролонгованим на один рік до 21 серпня 2024 року.

Статтею 204 Цивільного кодексу України закріплено презумпцію правомірності правочину.

Ця презумпція означає, що вчинений правочин вважається правомірним, тобто, таким, що породжує, змінює або припиняє цивільні права і обов`язки, доки ця презумпція не буде спростована, зокрема, на підставі рішення суду, яке набрало законної сили.

Таким чином, у разі неспростування презумпції правомірності договору всі права, набуті сторонами правочину за ним, повинні безперешкодно здійснюватися, а створені обов`язки підлягають виконанню.

Аналогічна правова позиція викладена в постановах Верховного Суду 19.06.2018 в справі № 5023/3905/12 та від 23.01.2018 в справі № 203/2612/13-ц, які в силу вимог ч. 4 ст. 236 ГПК України враховано апеляційним господарським судом.

Враховуючи вищенаведене та з огляду на встановлений статтею 204 Цивільного кодексу України принцип правомірності правочину, та за відсутності факту припинення оспорюваного договору оренди, суд погоджується з висновком суду першої інстанції, що договір оренди нежитлових приміщень № 1/20 від 21.09.2020 є підставою, в розумінні норм статті 11 названого ЦК України, для виникнення у позивача та відповідача взаємних цивільних прав та обов`язків.

Заперечення відповідача про наявність цього договору, оцінюються як припущення, оскільки жодних доказів на підтвердження ним не надано.

Відсутність доказів оплати за цим договором не свідчить про його неукладеність.

Сторонами акт приймання-передачі приміщення не укладався і за умовами договору такий не повинен був укладатися. Проте, розміщення засобів виробництва в орендованому приміщенні та здійснення підприємницької діяльності позивачем (з 21.09.2020, з часу укладення договору оренди) у відповідності до видів його діяльності, свідчить про те, що відповідач фактично здійснив передачу в оренду приміщення позивачеві і не здійснив жодних дій, які б свідчили про заперечення ним на користування цим приміщенням позивачеві.

Положеннями статті 629 Цивільного кодексу України передбачено, що договір є обов`язковим для виконання сторонами.

Згідно частини 1 статті 283 Господарського кодексу України, за договором оренди одна сторона (орендодавець) передає другій стороні (орендареві) за плату на певний строк у володіння та користування майно для здійснення господарської діяльності.

Частиною 6 статті 283 Господарського кодексу України визначено, що до відносин оренди застосовуються відповідні положення Цивільного кодексу України з урахуванням особливостей, передбачених цим Кодексом.

Згідно із частиною 1 статті 759 Цивільного кодексу України, за договором найму (оренди) наймодавець передає або зобов`язується передати наймачеві майно у користування за плату на певний строк.

Орендар сплачує орендну плату за орендоване майно в сумі 7 000,00 грн. протягом строку дії договору. Оплата здійснюється в останній місяць строку дії договору на розрахунковий рахунок орендодавця протягом 5 робочих днів (п. 3.1. договору).

За приписами статті 761 Цивільного кодексу України, право передання майна у найм має власник речі або особа, якій належать майнові права. Наймодавцем може бути також особа, уповноважена на укладення договору найму.

Звертаючись до суду з позовом про усунення перешкод у користуванні майном шляхом надання доступу позивачу до вказаних приміщень, позивач посилався на положення статті 759 ЦК України, яка кореспондується з умовами пункту 1.1 договору та за змістом якої визначено, що наймодавець передає або зобов`язується передати наймачеві майно у володіння та користування за плату на певний строк.

Таким чином, з врахуванням положень ст. 396 ЦК України позивач є особою, яка володіла, користувалася майном (об`єктом оренди) на підставі договору оренди нежитлових приміщень № 1/20 від 21.09.2020 (т. 1 а.с. 16-17), який є чинним та ніким не скасований, що встановлено судом вище.

Досліджуючи підставу подання позову, апеляційний господарський суд зазначає, що триваючий характер правопорушення і наявність його в момент подання позову свідчить заява ОСОБА_1 до відділення поліції №2 смт. Рожнятів, Калуського РВП ГУ НП в Івано-Франківській області, за змістом якої ОСОБА_1 повідомив, що 09.08.2022 особа, яка працює охоронцем у відповідача не допустив позивача до орендованих ним приміщень, які знаходяться в с. Слобода Небилівська в урочищі Сигла, просив вжити відповідних заходів (т. 1 а.с. 25).

Як вбачається з матеріалів справи, 09.08.2022 працівником поліції СРПГ відділення поліції № 2 смт. Рожнятів, Калуського РВП ГУ НП в Івано-Франківській області та 13.08.2022 старшим дільничним офіцером відділення поліції № 2 смт. Рожнятів, Калуського РВП ГУ НП в Івано-Франківській області відібрано пояснення в ОСОБА_1 та охоронця ПП ВКП "Забереж" щодо не допущення позивача ( ОСОБА_1 ) до орендованих ним приміщень (т. 1 а.с. 26, 27).

У листі-відповіді начальником відділення поліції № 2 смт. Рожнятів, Калуського РВП ГУ НП в Івано-Франківській області зазначено, що під час розгляду звернення було встановлено наявність цивільно-правових відносин, а отже рекомендовано позивачу звернутися до суду для вирішення цього питання (а. с. 22). Аналогічні обставини щодо факту звернення ОСОБА_1 до відділення поліції № 2 смт. Рожнятів, Калуського РВП ГУ НП в Івано-Франківській області викладені в довідці старшого дільничого офіцера поліції відділення поліції № 2 (смт. Рожнятів).

Враховуючи вищевикладені обставини та вважаючи, що ПП ВКП "Забереж" перешкоджає ФОП Стефурину В.В. як орендарю (згідно договору оренди нежитлових приміщень за № 1/20 від 21.09.2020) в користуванні об`єктом оренди, позивач звернувся до суду з даним позовом, у якому просив зобов`язати відповідача усунути перешкоди в користуванні орендованим майном.

Згідно з ст. 610 Цивільного кодексу України, порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).

Положеннями частин 2, 3 статті 13 Цивільного кодексу України передбачено, що при здійсненні своїх прав особа зобов`язана утримуватися від дій, які могли б порушити права інших осіб. Не допускаються дії особи, що вчиняються з наміром завдати шкоди іншій особі, а також зловживання правом в інших формах.

За змістом пунктів 2.2.3. - 2.2.4. договору визначено обов`язок орендодавця не чинити перешкод орендарю в користуванні орендованим майном та не втручатися в господарську діяльність орендаря.

Відповідно, вчинення відповідачем, як орендодавцем майна дій, які перешкоджають позивачу користуватись орендованим приміщенням, є неналежним виконанням свого обов`язку за договором та порушує право позивача на належне користування об`єктом оренди на відповідній правовій підставі протягом строку дії договору.

З огляду на викладене апеляційний господарський суд погоджується з висновками місцевого господарського суду про те, що орендодавець (відповідач) створює перешкоди орендарю (позивачу) в здійснені права користування орендованим майном, що в свою чергу порушує право позивача на користування приміщенням.

З цих підстав апеляційний господарський суд вважає обгрунтованим висновок місцевого господарського суду про задоволення позовних вимог в частині усунення перешкод у користуванні позивачем адміністративними та виробничими приміщеннями, які перебувають у його користуванні на підставі договору оренди нежитлових приміщень № 1/20 від 21.09.2020, шляхом надання ПП ВКП "Забереж" доступу до вказаних приміщень.

Обговорюючи доводи апеляційної скарги в частині посилання апелянта на заяву свідка подану в порядку ст. 88 ГПК України за змістом якої ОСОБА_2 (директор ПП ВКП "Забереж") заперечує факт укладення договору оренди нежитлових приміщень за № 1/20 від 21.09.2020 апеляційний господарський суд зазначає, що вказана заява свідка обгрунтовано не прийнята місцевим господарським судом, з підстав визначених в ч. 2 ст. 87 ГПК України (на підставі показань свідків не можуть встановлюватися обставини (факти), які відповідно до законодавства або звичаїв ділового обороту відображаються (обліковуються) у відповідних документах).

Посилання ОСОБА_2 (директор ПП ВКП "Забереж") в заяві свідка на те, що договір оренди він не підписував, спростовуються тим, що договір містить підпис останнього, та завірений круглою печаткою підприємства. При цьому, посилання на те, що вказаний підпис не належить свідку ОСОБА_2 , не доведений.

Апеляційний господарський суд відхиляє доводи апеляційної скарги про те, що судом першої інстанції безпідставно не було призначено судову почеркознавчу експертизу, оскільки в силу вимог ч. 1 ст. 101 ГПК України відповідач мав право подати до суду висновок експерта, складений на його замовлення.

Апелянт зазначає, що 10.05.2022 ОСОБА_2 (продавцем) та ОСОБА_3 (покупцем) укладено договір купівлі-продажу корпоративних прав на ПП ВКП «Забереж», за змістом якого покупець передає покупцеві, а покупець приймає та оплачує корпоративні права на ПП ВКП «Забереж».

17.06.2022 ОСОБА_2 (продавцем) та ОСОБА_3 (покупцем) укладено договір купівлі-продажу частки в статутному капіталі ПП ВКП «Забереж», за змістом якого покупець зобов`язується у порядку та на умовах цього договору передати у власність покупця (продати) належну йому частку у статутному капіталі ПП ВКП «Забереж», а покупець зобов`язується прийняти частку в статутному капіталі і сплатити за неї грошову суму відповідно до умов цього договору.

Оцінюючи посилання апелянта щодо зміни керівника ПП ВКП «Забереж» із ОСОБА_2 на ОСОБА_3 , апеляційний господарський суд зазначає наступне.

Відповідно до частини 1 статті 770 ЦК України у разі зміни власника речі, переданої у найм, до нового власника переходять права та обов`язки наймодавця.

Законодавство надає наймачу додатковий захист шляхом встановлення правила про те, що перехід права власності на річ, передану у найм, не є підставою для зміни або припинення договору найму. При цьому, новий власник речі автоматично набуває прав та обов`язків наймодавця за договором найму та повинен їх виконувати до закінчення строку дії договору або до моменту його припинення з будь-яких інших підстав. Тобто в результаті переходу права власності на найману річ має місце заміна наймодавця в договорі найму.

Аналогічна правова позиція викладена у постановах Верховного Суду , від 22.06.2022 у справі № 904/5429/18, від 12.03.2019 у справі № 909/367/18, від 17.07.2018 у справі № 923/70/18 та від 05.06.2018 у справі № 922/2318/17, яка в силу вимог ч. 4 ст. 236 ГПК України врахована апеляційним господарським судом.

Також апеляційним господарським судом враховано правовий висновок викладений в постанові Верховного Суду від 22.07.2019 в справі № 910/12812/18, за змістом якого договір оренди зберігає чинність при переході права власності на майно, передане в оренду, до нового власника цього майна.

Згідно з ч. 1 ст. 80 ЦК України юридичною особою є організація, створена і зареєстрована у встановленому законом порядку.

Юридична особа є учасником цивільних відносин і наділяється цивільною правоздатністю і дієздатністю (статті 2, 80, 91, 92 Цивільного кодексу України). При цьому, особливістю цивільної дієздатності юридичної особи є те, що така особа набуває цивільних прав та обов`язків і здійснює їх через свої органи, які діють відповідно до установчих документів та закону (частина перша статті 92 ЦК України).

Статтею 239 Цивільного кодексу України передбачено - правочин, вчинений представником, створює, змінює, припиняє цивільні права та обов`язки особи, яку він представляє.

Враховуючи наведене, спростовуються доводи апеляційної скарги в цій частині, оскільки зміна керівника не впливає на існування договірного зобов`язання, що ним (попереднім керівником) було укладено раніше, оскільки це зобов`язання пов`язує безпосередньо юридичну особу з її контрагентами, та не припиняє свого існування і не змінюється у випадку зміни виконавчого органу юридичної особи.

Щодо вимоги про витребування з незаконного володіння рухомого майна.

Стаття 15 Цивільного кодексу України передбачає право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа також має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.

Відповідно до статті 16 Цивільного кодексу України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

За змістом статті 41 Конституції України та статті 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю та мирно володіти своїм майном; право приватної власності є непорушним; ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності.

За змістом статей 316, 317 ЦК України правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб.

Власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону (частини перша та друга статті 319 Цивільного кодексу України).

Згідно з положеннями статті 328 Цивільного кодексу України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності чи необґрунтованість активів, які перебувають у власності, не встановлені судом.

Відповідно до частини першої статті 321 Цивільного кодексу України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.

Серед способів захисту речових прав цивільне законодавство виокремлює, зокрема, витребування майна з чужого незаконного володіння (стаття 387 Цивільного кодексу України).

Віндикацією є передбачений законом основний речово-правовий спосіб захисту цивільних прав та інтересів власника майна або особи, яка має речове право на майно (титульний володілець), який полягає у відновленні становища, що існувало до порушення, шляхом повернення об`єкта права власності у володіння власника (титульного володільця) з метою відновлення права використання власником усього комплексу правомочностей.

Предмет віндикаційного позову становить вимога неволодіючого майном власника до незаконно володіючого цим майном невласника про повернення індивідуально визначеного майна з чужого незаконного володіння.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 04 липня 2018 року у справі № 653/1096/16-ц (провадження № 14-181цс18) зроблено висновок, що: «предметом віндикаційного позову є вимога власника, який не є фактичним володільцем індивідуально-визначеного майна, до особи, яка незаконно фактично володіє цим майном, про повернення його з чужого незаконного володіння. Враховуючи специфіку речей в обороті, володіння рухомими та нерухомими речами відрізняється: якщо для володіння першими важливо встановити факт їх фізичного утримання, то володіння другими може бути підтверджене, зокрема, фактом державної реєстрації права власності на це майно у встановленому законом порядку».

Таким чином власник нерухомого майна перестає бути володільцем цього майна в разі позбавлення його права фізично утримувати це майно в себе, мати до нього реальний доступ та наявність фізичного доступу до цього майна в іншої особи.

З огляду на викладене, спростовуються доводи апеляційної скарги в частині посилання апелянта на те, що оскільки умовою застосування віндикаційного позову є відсутність між позивачем та відповідачем договірних відносин, то позивачем обрано неефективний спосіб захисту порушеного права щодо вимоги про витребування майна з чужого незаконного володіння.

Апеляційний господарський суд зазначає, що захисту підлягає не будь-яке, право особи, а порушене. Виходячи із закріпленого статтею 74 ГПК України обов`язку сторони довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, суд також доходить висновку, що у спорі на особу, що звертається із вимогами на підставі статті 387 ЦК України, покладений обов`язок довести як те, що її права були дійсно порушені, так і особу, яка їх порушила.

Аналогічна правова позиція викладена в постанові Верховного Суду від 12.12.2019 у справі № 360/1701/16-ц, яка в силу вимог ч. 4 ст. 236 ГПК України врахована апеляційним господарським судом.

Також з урахуванням принципу диспозитивності господарського судочинства (розгляд справи не інакше як за зверненням особи - стаття 14 ГПК України) на позивача покладений обов`язок довести обставини набуття ним права власності на рухоме майно.

Як вбачається з матеріалів справи, на підтвердження права власності на рухоме майно позивачем подано первинні документи, а саме:

-на стрічкопильний верстат моделі ВСГ-1000 Імекс-2008 року виготовлення, виробництва Україна, в кількості 1 штука (вартістю 85 000, 00 грн.), та на верстат круглопильний поздовжній моделі ВК-40, Імекс-2008 року виготовлення, виробництва Україна, в кількості 1 штука (вартістю 40 000, 00 грн.) - видаткову накладну № 15 від 12.11.2014 та квитанцію до прибуткового касового ордера № 5 від 14.11.2014 (т. 1 а.с. 29, 30);

-на верстат дисковий, в кількості 1 штука (вартістю 87 400, 00 грн.) - накладну № 802 від 25.05.2017 (т. 1 а.с. 31);

-на верстат для загострення строгальних ножів, в кількості 1 штука (вартістю 31 956,00 грн.) та верстат універсальний заточний 3д642с, в кількості 1 штука (вартістю 199 725,00 грн.) - договір купівлі - продажу № 132 від 10.10.2017, укладений між ФОП Майстренко О. М. (продавець) та ФОП Зіник В. В. (покупець) та видаткову накладну № 13 від 13.10.2017 (т. 1 а.с. 32, 33);

-на будівельні матеріали (профнастил Т-10 та Т-14) - 139.329 м.кв. (загальною вартістю 18 466,50 грн.) - замовлення без номеру (т. 1 а.с. 34, 35);

-на станок типу Вайнінг UNIMAT 500, в кількості 1 штука (вартістю 200 000,00 грн.), станок типу Оптікус с-90, в кількості 1 штука (вартістю 85 000,00 грн.) та шипорізний станок тину Профі Джоінт, в кількості 1 штука (вартістю 120 000,00 грн.) - договір купівлі-продажу № 1/10 від 09.06.2017, укладений між ПП ВКП «Забереж» (продавець) та ФОП Зіник В. В. (покупець), видаткову накладну № 1 від 09.06.2022 та квитанцію до прибуткового касового ордеру № 1 від 09.06.2017 (т. 1 а.с. 36, 37, 38);

-на раму УРАЛ-4320, в кількості 1 штука (вартістю 5 000,00 грн.), міст в зборі передній УРАЛ, в кількості 1 штука (вартістю 8 000,00 грн.) та мости задні в зборі УРАЛ, в кількості 2 штуки (загальною вартістю 13 000,00 грн.) товарний чек від 04.06.2012 (т. 1 а.с. 39).

Відповідно до статті 1 Закону України "Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні" господарська операція це дія або подія, яка викликає зміни в структурі активів та зобов`язань, власному капіталі підприємства; первинний документ це документ, який містить відомості про господарську операцію.

Відповідно до частини 1 та абзаців 1 - 7 частини 2 статті 9 Закону України "Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні", підставою для бухгалтерського обліку господарських операцій є первинні документи. Для контролю та впорядкування оброблення даних на підставі первинних документів можуть складатися зведені облікові документи. Первинні та зведені облікові документи можуть бути складені у паперовій або в електронній формі та повинні мати такі обов`язкові реквізити: назву документа (форми); дату складання; назву підприємства, від імені якого складено документ; зміст та обсяг господарської операції, одиницю виміру господарської операції; посади осіб, відповідальних за здійснення господарської операції і правильність її оформлення; особистий підпис або інші дані, що дають змогу ідентифікувати особу, яка брала участь у здійсненні господарської операції.

Згідно з абзацом 11 частини 2 статті 9 Закону України "Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні", неістотні недоліки в документах, що містять відомості про господарську операцію, не є підставою для невизнання господарської операції, за умови, що такі недоліки не перешкоджають можливості ідентифікувати особу, яка брала участь у здійсненні господарської операції, та містять відомості про дату складання документа, назву підприємства, від імені якого складено документ, зміст та обсяг господарської операції тощо.

Отже, за загальним правилом фактом підтвердження здійснення господарської операції є саме первинні документи бухгалтерського обліку, до яких належать усі документи в їх сукупності, складені щодо господарської операції, що відповідають вимогам закону, зокрема статті 9 Закону України "Про бухгалтерській облік та фінансову звітність в Україні" та Положення про документальне забезпечення записів у бухгалтерському обліку, та відображають реальні господарські операції.

Дослідивши наявні в матеріалах справи

видаткову накладну № 15 від 12.11.2014 та квитанцію до прибуткового касового ордера № 5 від 14.11.2014 про купівлю стрічкопильного верстату моделі ВСГ-1000 Імекс-2008 року виготовлення, виробництва Україна, в кількості 1 штука (вартістю 85 000,00 грн.), та верстату круглопильного поздовжнього моделі ВК-40, Імекс-2008 року виготовлення, виробництва Україна, в кількості 1 штука (вартістю 40 000,00 грн.),

Договір купівлі-продажу № 132 від 10.10.2017, укладений між ФОП Майстренко О. М. (продавець) та ФОП Зіник В. В. (покупець) та видаткову накладну № 13 від 13.10.2017 про купівлю верстата для загострення строгальних ножів, в кількості 1 штука (вартістю 31 956,00 грн.) та верстата універсального заточного 3д642с, в кількості 1 штука (вартістю 199 725,00 грн.),

Договір купівлі - продажу № 1/10 від 09.06.2017 укладений між ПП ВКП «Забереж» (продавець) та ФОП Зіник В. В. (покупець), видаткову накладну № 1 від 09.06.2022 та квитанцію до прибуткового касового ордеру № 1 від 09.06.2017 про купівлю станка типу Вайнінг UNIMAT 500, в кількості 1 штука (вартістю 200 000,00 грн.), станка типу Оптікус с-90, в кількості 1 штука (вартістю 85 000,00 грн.) та шипорізного станка типу Профі Джоінт, в кількості 1 штука (вартістю 120 000,00 грн.),

суд зазначає, що такі документи в розумінні Закону України "Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні" та Цивільного кодексу України, є первинними (товаророзпорядчими) документами, містять відомості про господарську операцію та підтверджують її здійснення, а саме підтверджують факт купівлі ФОП Зіником (Стефурином) В.В. зазначеного рухомого майна, а отже підтверджують право власності позивача на нього.

З огляду на викладене, апеляційний господарський суд погоджується з висновком місцевого господарського суду про задоволення позовних вимог в частині витребування з незаконного володіння ПП ВКП "Забереж" на користь ФОП Стефурина В.В. рухомого майна, а саме: стрічкопильного верстату моделі ВСГ-1000 Імекс 2008 року виготовлення, виробництва Україна, в кількості 1 штука (вартістю 85 000,00 грн.); верстату круглопильного поздовжнього моделі ВК-40, Імекс 2008 року виготовлення, виробництва Україна, в кількості 1 штука (вартістю 40 000,00 грн.); верстату для загострення строгальних ножів, в кількості 1 штука (вартістю 31 956,00 грн.); верстату універсального заточного 3д642с, в кількості 1 штука (вартістю 199 725,00 грн.); станка типу Вайнінг UNIMAT 500, в кількості 1 штука (вартістю 200 000,00 грн.); станка типу Оптікус с-90, в кількості 1 штука (вартістю 85 000,00 грн.) та шипорізного станка тину Профі Джоінт, в кількості 1 штука (вартістю 120 000,00 грн.), що знаходяться в орендованому приміщенні та фізично утримуються відповідачем.

Згідно з ч. 2 ст. 76 Господарського процесуального кодексу України предметом доказування є обставини, які підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.

Відповідно до ч. 1 ст. 73 Господарського процесуального кодексу України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Згідно з ч. 1 ст. 74 Господарського процесуального кодексу України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Відповідно до ч. 1 ст. 76 Господарського процесуального кодексу України належними є докази, на підставі яких можна встановити обставини, які входять в предмет доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування.

Згідно з ч. 1 ст. 77 Господарського процесуального кодексу України обставини, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

Наявність обставини, на яку сторона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, вважається доведеною, якщо докази, надані на підтвердження такої обставини, є більш вірогідними, ніж докази, надані на її спростування (ч. 1 ст. 79 Господарського процесуального кодексу України).

Рішення місцевого господарського суду в частині відмови в задоволенні позовних вимог щодо витребування рухомого майна, а саме: верстату дискового, в кількості 1 штука, будівельних матеріалів (профнастил Т-10 та Т-14) 139, 329 м. кв., рами УРАЛ-4320, в кількості 1 штука, мосту у зборі переднього УРАЛ, в кількості 1 штука, мосту заднього у зборі УРАЛ, в кількості 2 штуки, апеляційним господарським судом не переглядається в силу вимог ч. 1 ст. 269 ГПК України.

Доводи відзиву на апеляційну скаргу про те, що договір оренди нежитлових приміщень містить підпис уповноваженої особи орендодавця Зіника В.В. та завірений печаткою ПП ВКП "Забереж", відповідачем не надано доказів про те, що спірне рухоме майно знаходилось та знаходиться на балансі ПП ВКП "Забереж", а також про врахування правового висновку викладеного в постанові Великої Палати Верховного Суду від 04 липня 2018 року у справі № 653/1096/16-ц знайшли своє підтвердження в судовому засіданні та беруться апеляційним судом до уваги.

Висновки за результатами розгляду апеляційної скарги

Рішення Господарського суду Івано-Франківської області прийняте з дотриманням вимог норм матеріального і процесуального права, а тому підлягає залишенню без змін.

Аргументи, викладені позивачем про відмову в задоволенні апеляційної скарги є такими, що відповідають встановленим обставинам по справі, а тому беруться судом до уваги.

Апелянтом не спростовано висновки суду першої інстанції, які тягнуть за собою наслідки у вигляді скасування прийнятого судового рішення, оскільки не доведено неправильного застосування норм матеріального і процесуального права, а тому апеляційна скарга приватного підприємства Виробничо-комерційне підприємство "Забереж" б/н та б/д підлягає залишенню без задоволення.

Відповідно до ст. 236 ГПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню господарського судочинства, визначеному цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи. Якщо одна із сторін визнала пред`явлену до неї позовну вимогу під час судового розгляду повністю або частково, рішення щодо цієї сторони ухвалюється судом згідно з таким визнанням, якщо це не суперечить вимогам статті 191 цього Кодексу.

Відповідно до ч. 1-3 статті 86 ГПК України (в редакції Закону №132-IX від 20.09.2019), суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також вірогідність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Відповідно до частини 1 статті 129 ГПК України судовий збір покладається у спорах, що виникають при виконанні договорів та з інших підстав, - на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Враховуючи залишення апеляційної скарги без задоволення, апеляційний господарський суд дійшов до висновку про покладення на апелянта судового збору в розмірі 21 052,50 грн., який сплачений згідно з квитанцією за № 2017-1162-5467-4995 від 08.11.2023.

Керуючись ст.ст. 86, 269, 270, 275, 276, 282 Господарського процесуального кодексу України, Західний апеляційний господарський суд

ПОСТАНОВИВ :

апеляційну скаргу приватного підприємства Виробничо-комерційне підприємство "Забереж" б/н та б/д залишити без задоволення.

Рішення Господарського суду Івано-Франківської області від 02.10.2023 у справі № 909/278/23 залишити без змін.

Судовий збір в розмірі 21 052,50 грн. покласти на апелянта.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом двадцяти днів з дня її проголошення згідно зі ст.ст. 286-289 ГПК України.

Справу скерувати на адресу місцевого господарського суду.

Головуючий суддя Бойко С.М.

Судді Бонк Т.Б.

Якімець Г.Г.

Повний текст постанови складено 31.01.2024