УХВАЛА

06 лютого 2024 року

м. Київ

cправа № 910/5616/22

Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного господарського суду:

Кібенко О.Р. - головуючий, Бакуліна С.В., Студенець В.І.,

розглянувши матеріали касаційної скарги Комунального підприємства "Керуюча компанія з обслуговування житлового фонду Шевченківського району м. Києва"

на постанову Північного апеляційного господарського суду від 13.12.2023 (колегія суддів: Яковлєв М.Л., Гончаров С.А., Шаптала Є.Ю.)

у справі за позовом Комунального підприємства виконавчого органу Київради (Київської міської державної адміністрації) "Київтеплоенерго"

до Комунального підприємства "Керуюча компанія з обслуговування житлового фонду Шевченківського району м. Києва"

про стягнення 32 488,94 грн,

В С Т А Н О В И В:

1. Господарський суд міста Києва рішенням від 26.07.2023 у задоволенні позову відмовив.

2. Північний апеляційний господарський суд постановою від 13.12.2023 рішення Господарського суду міста Києва від 26.07.2023 скасував та ухвалив нове рішення про задоволення позову.

3. 02.01.2024 Комунальне підприємство "Керуюча компанія з обслуговування житлового фонду Шевченківського району м. Києва" звернулося до Верховного Суду з касаційною скаргою на постанову Північного апеляційного господарського суду від 13.12.2023, в якій просить її скасувати та залишити в силі рішення суду першої інстанції.

4. Дослідивши матеріали касаційної скарги, Верховний Суд дійшов висновку про відмову у відкритті касаційного провадження з таких підстав.

5. Стаття 129 Конституції України серед основних засад судочинства визначає забезпечення права на апеляційний перегляд справи та у визначених законом випадках - на касаційне оскарження судового рішення.

6. Відповідно до п.9 ч.3 ст.2 Господарського процесуального кодексу України (далі - ГПК), одним з основних засад (принципів) господарського судочинства є забезпечення права на касаційне оскарження у визначених законом випадках.

7. Згідно із п.2 ч.3 ст.287 ГПК не підлягають касаційному оскарженню судові рішення у малозначних справах та у справах з ціною позову, що не перевищує п`ятиста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім випадків, якщо: а) касаційна скарга стосується питання права, яке має фундаментальне значення для формування єдиної правозастосовчої практики; б) особа, яка подає касаційну скаргу, відповідно до цього Кодексу позбавлена можливості спростувати обставини, встановлені оскарженим судовим рішенням, при розгляді іншої справи; в) справа становить значний суспільний інтерес або має виняткове значення для учасника справи, який подає касаційну скаргу; г) суд першої інстанції відніс справу до категорії малозначних помилково.

8. У позовах про стягнення грошових коштів ціна позову визначається сумою, яка стягується, або сумою, оспорюваною за виконавчим чи іншим документом, за якими стягнення провадиться у безспірному (безакцептному) порядку (п.1 ч.1 ст.163 ГПК).

9. Згідно з ч.7 ст.12 ГПК для цілей цього Кодексу розмір прожиткового мінімуму для працездатних осіб вираховується станом на 1 січня календарного року, в якому подається відповідна заява або скарга, вчиняється процесуальна дія чи ухвалюється судове рішення.

10. Аналіз наведеного законодавства дозволяє дійти висновку про те, що особи, які беруть участь у справі, у разі, якщо не погоджуються із ухваленими судовими рішеннями у справах з ціною позову, що не перевищує п?ятиста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, після їх перегляду в апеляційному порядку, можуть скористатися правом їх оскарження у касаційному порядку лише у визначених законом випадках.

11. Скаржник оскаржує судове рішення, яким вирішено спір про стягнення 32 488,94 грн, а тому воно не підлягає касаційному оскарженню.

12. Водночас касаційна скарга не містить належних обґрунтувань, які могли би бути визнані такими, що підпадають під дію пунктів а), б), в), г) п.2 ч.3 ст.287 ГПК.

13. Скаржник вказує, що відповідно до пп."а" п.2 ч.3 ст.287 ГПК касаційна скарга стосується питання права, яке має фундаментальне значення для формування єдиної правозастосовчої практики, оскільки:

- у провадженні Господарського суду міста Києва та Північного апеляційного господарського суду перебуває 89 справ за позовом Комунального підприємства виконавчого органу Київради (Київської міської державної адміністрації) "Київтеплоенерго" до Комунального підприємства "Керуюча компанія з обслуговування житлового фонду Шевченківського району м. Києва" про стягнення заборгованості за теплопостачання; кількість таких позовів постійно збільшується; аналогічні спори виникають і в інших районах міста Києва;

- неврегульованість суспільних відносин призводить до того, що відсутня єдність судової практики і, як наслідок, суди ухвалюють протилежні рішення в аналогічних правовідносинах, а саме справи, вирішені на користь відповідача: №910/21702/21, №910/3612/22, №910/21852/21, №910/21858/21, №910/21720/21, №910/3878/22, №910/4163/22, №910/2317/22, №910/9072/20, №910/10312/22, №910/3614/22, №910/3890/22, №910/10312/22, №910/98/22, №910/4162/22, №910/22055/21, №910/4447/22, №910/4422/22, №910/5615/22; та справи, вирішені на користь позивача: №910/21570/21, №910/1678/22, №910/2827/22, №910/1554/22, №910/2828/22, №910/3619/22, №910/3827/22, №910/3672/22, №910/22035/21, №910/3535/22, №910/6255/22, №910/4450/22, №910/7272/22, №910/103/22, №910/4159/22, №910/5844/22, №910/103/22, №910/21860/21, №910/21847/21, №910/5524/22, №910/22017/21;

- наявність протилежних рішень, з одного і того ж питання свідчить про те, що у судів відсутня правова позиція з питання правильного застосування норм права, у справах за численними позовами Комунального підприємства виконавчого органу Київради (Київської міської державної адміністрації) "Київтеплоенерго" до комунальних підприємств з обслуговування житлового фонду про стягнення коштів.

14. Як на підставу касаційного оскарження судових рішень скаржник посилається на п.3 ч.2 ст.287 ГПК та зазначає, що необхідно сформувати єдину судову практику щодо застосування пунктів 1, 3 ч.1 ст.1 Закону "Про особливості здійснення права власності у багатоквартирному будинку" та вирішити, чи застосовуються ці норми до багатоквартирного житлового будинку, у якому відсутні ізольвані нежитлові приміщення, що є окремими об`єктами нерухомого майна; пункти 1 та 3 ч.1 ст.1 Закону "Про особливості здійснення права власності у багатоквартирному будинку" має застосовуватись лише якщо у багатоквартирному житловому будинку наявне ізольване приміщення, яке має окремий вхід і евакуаційний вихід та є окремим об`єктом нерухомого майна (п.1) та лише до приміщення, яке є ізольваним, має окремий вхід і евакуаційний вихід та є окремим об`єктом нерухомого майна (п.3); оскаржувана постанова суперечить вимогам щодо законності та обґрунтованості судового рішення, адже суд кваліфікує правовідношення за наслідками та не встановлює зміст правовідношення, тобто не визначає договірне правовідношення має бути врегульовано Законом "Про теплопостачання" чи Законом "Про житлово-комунальні послуги".

15. Також скаржник зазначає, що суд апеляційної інстанції не оцінив та не дослідив обставини та докази, зібрані у цій справі (п.4 ч.2 ст.287 ГПК).

16. Верховний Суд вважає такі доводи необґрунтованими з огляду на таке.

17. Фундаментальне значення для формування правозастосовчої практики означає, що скаржник у своїй касаційній скарзі ставить на вирішення суду касаційної інстанції проблему, яка, у випадку відкриття касаційного провадження, буде впливати на значну кількість спорів, створюючи тривалий у часі, відмінний від минулого підхід до вирішення актуальної правової проблеми.

18. Проаналізувавши судову практику Верховного Суду у подібних правовідносинах, суд касаційної інстанції встановив, що у провадженні Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду перебували подібні справи зі справою, яка переглядається, між тими самими учасниками та предметом спору про стягнення заборгованості у зв`язку з неналежним виконанням зобов`язань з оплати спожитої теплової енергії за нежитлові приміщення, які закріплені на праві господарського відання.

19. Так, у постанові від 14.07.2023 у справі №910/21848/21 Верховний Суд, вирішуючи питання, чи повинна юридична особа, за якою на праві господарського відання закріплено нежитлове приміщення, яке перебуває у комунальній власності територіальної громади міста Києва, сплачувати за постачання теплової енергії за відсутності укладеного договору, дійшов висновку, що:

- відносини щодо постачання та споживання теплової енергії регулюються Законами "Про теплопостачання" та "Про житлово-комунальні послуги";

- Закон "Про теплопостачання" визначає основні правові, економічні та організаційні засади діяльності на об`єктах сфери теплопостачання та регулює відносини, пов`язані з виробництвом, транспортуванням, постачанням та використанням теплової енергії;

- Закон "Про житлово-комунальні послуги" регулює відносини, що виникають у процесі надання та споживання житлово-комунальних послуг;

- оскільки за Керуючою компанією на праві господарського відання закріплене нежитлове приміщення, тобто вона має права та обов`язки власника такого майна, але з обмеженою можливістю розпоряджання, то в розумінні Закону "Про житлово-комунальні послуги" (№2189-VIII від 09.11.2017), Керуюча компанія є індивідуальним споживачем житлово-комунальних послуг;

- індивідуальний споживач зобов`язаний оплачувати надані житлово-комунальні послуги за цінами/тарифами, встановленими відповідно до законодавства, у строки, встановлені відповідними договорами (п.5 ч.2 ст.7 Закону "Про житлово-комунальні послуги" (№2189-VIII від 09.11.2017));

- споживачі зобов`язані оплачувати житлово-комунальні послуги, якщо вони фактично користувалися ними. Факт відсутності договору про надання житлово-комунальних послуг сам по собі не може бути підставою для звільнення споживача від оплати послуг у повному обсязі. Вказана позиція є усталеною та викладена у постановах Великої Палати Верховного Суду від 21.08.2019 у справі №922/4239/16, Верховного Суду від 09.06.2021 у справі №303/7554/16-ц, від 21.08.2019 у справі №922/4239/16, 25.09.2019 у справі №522/401/15-ц та 10.12.2018 у справі №638/11034/15-ц, від 26.04.2018 у справі №904/6293/17;

- відносини між суб`єктом господарювання, що провадить господарську діяльність з постачання теплової енергії (виконавець), та індивідуальним і колективним споживачем (споживач), який отримує або має намір отримати послугу з постачання теплової енергії (послуга), та визначають вимоги до якості послуги, одиниці вимірювання обсягу спожитої споживачем теплової енергії, порядок оплати регулюють Правила надання послуги з постачання теплової енергії, затверджені постановою Кабінету Міністрів України від 21.08.2019 №830;

- відповідно до п.13 цих Правил надання послуги здійснюється виключно на договірних засадах; послуга (постачання теплової енергії) надається споживачеві згідно з умовами договору, що укладається відповідно до типових договорів про надання послуги відповідно до статей 13 і 14 Закону "Про житлово-комунальні послуги";

- відсутність договору про постачання теплової енергії при підтвердженні факту її постачання обставинами справи не звільняє осіб, які використовують теплову енергію без укладення договору на теплопостачання, від обов`язку оплати за фактично спожиту теплову енергію (постанова Великої Палати Верховного Суду від 21.08.2019 у справі № 922/4239/16).

20. У справі №910/21848/21, як і у справі, яка переглядається, суди надаючи оцінку конкретним доказам у справі встановили, що Шевченківська районна в місті Києві державна адміністрація розпорядженням від 30.12.2016 №801 закріпила за Керуючою компанією на праві господарського відання конкретні нежитлові приміщення; відповідач використовував теплову енергію без укладення договору на теплопостачання; фактично спожиту теплову енергію зобов`язаний оплатити.

21. На висновки із постанови Верховного Суду від 14.07.2023 у справі №910/21848/21 послався суд апеляційної інстанції в оскаржуваній постанові.

22. Отже, на сьогодні існує сформована практика суду касаційної інстанції щодо застосування норм матеріального права у подібних правовідносинах, які виникли між сторонами щодо стягнення заборгованості у зв`язку з неналежним виконанням зобов`язань з оплати спожитої теплової енергії за нежитлові приміщення, які закріплені на праві господарського відання.

23. З огляду на наявність сформованої практики Верховного Суду у справі №910/21848/21, належних обґрунтувань щодо фундаментального значення цієї касаційної скарги для формування єдиної правозастосовчої практики остання не містить.

24. Натомість Верховний Суд зауважує, що доводи скаржника зводяться до заперечення встановлених судами попередніх інстанцій обставин справи з власним їх тлумаченням та переоцінки доказів, а також до заперечення результату розгляду справи в цілому.

25. Рекомендацією №R (95) 5 Комітету Міністрів Ради Європи від 07.02.1995 державам-членам рекомендовано вживати заходи щодо визначення кола питань, які виключаються з права на апеляцію та касацію, щодо попередження будь-яких зловживань системою оскарження. Відповідно до ч."с" ст.7 Рекомендації, скарги до суду третьої інстанції мають передусім подаватися щодо тих справ, які заслуговують на третій судовий розгляд, наприклад справ, які розвиватимуть право або сприятимуть однаковому тлумаченню закону. Вони також можуть бути обмежені скаргами у тих справах, де питання права мають значення для широкого загалу.

26. Таким чином, законодавець цілком свідомо надав Верховному Суду право використовувати процесуальний фільтр, закріплений у п.1 ч.1 ст.293 ГПК, і це повністю узгоджується з положеннями ст.129 Конституції України, завданнями та принципами господарського судочинства.

27. При цьому використання оціночних чинників, зокрема, таких понять, як: "суспільний інтерес", "значення для формування єдиної правозастосовчої практики", "малозначні справи", тощо не повинні викликати думку про наявність певних ризиків, адже виходячи з високого статусу Верховного Суду, у деяких випадках вирішення питання про можливість касаційного оскарження має відноситися до його дискреційних повноважень, оскільки розгляд скарг касаційним судом покликаний забезпечувати сталість судової практики, а не можливість проведення "розгляду заради розгляду".

28. Переглядаючи справу в касаційному порядку, Верховний Суд виконує функцію "суду права", що розглядає спори, які мають найважливіше (принципове) значення для суспільства та держави, та не є "судом фактів".

29. Учасники судового процесу повинні розуміти, що визначені п.2 ч.3 ст.287 ГПК випадки є винятком із загального правила і необхідність відкриття касаційного провадження у справі на підставі будь-якого з них потребує належних, фундаментальних обґрунтувань, як від заінтересованих осіб, так і від суду, оскільки в іншому випадку принцип "правової визначеності" буде порушено.

30. Згідно з п.1 ч.1 ст.293 ГПК суд касаційної інстанції відмовляє у відкритті касаційного провадження у справі, якщо касаційну скаргу подано на судове рішення, що не підлягає касаційному оскарженню.

31. Оскільки касаційна скарга не містить жодних обґрунтувань, які могли б бути визнані такими, що підпадають під дію підпунктів а), б), в), г) п.2 ч.3 ст.287 ГПК, Верховний Суд вважає, що скаржником не дотримано умову допуску цієї справи до касаційного оскарження.

32. З урахуванням викладеного, Верховний Суд дійшов висновку про відмову у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою Комунального підприємства "Керуюча компанія з обслуговування житлового фонду Шевченківського району м. Києва" на постанову Північного апеляційного господарського суду від 13.12.2023, оскільки касаційна скарга подана на судове рішення, що не підлягає касаційному оскарженню.

Керуючись статтями 234, 235, 287, 293 Господарського процесуального кодексу України, Верховний Суд

У Х В А Л И В:

Відмовити у відкритті касаційного провадження у справі №910/5616/22 за касаційною скаргою Комунального підприємства "Керуюча компанія з обслуговування житлового фонду Шевченківського району м. Києва" на постанову Північного апеляційного господарського суду від 13.12.2023.

Ухвала набирає законної сили з моменту її підписання та не підлягає оскарженню.

Головуючий суддя О. Кібенко

Судді С. Бакуліна

В. Студенець