ПІВДЕННО-ЗАХІДНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
_____________________________________________________________________________________________
П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

05 лютого 2024 року м. ОдесаСправа № 916/106/22
Південно-західний апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючого судді: Філінюка І.Г.,

суддів: Аленіна О.Ю., Богатиря К.В.

секретар судового засідання Чеголя Є.О.

за участю:

Представника боржника ОСОБА_1 - адвокат Довженко О.Ю. (поза межами суду );

Представника АТ «Райффайзен Банк» - Семеняка В.В. (поза межами суду )

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу Акціонерного товариства «Райффайзен Банк» (вх.н. 4026)

на ухвалу Господарського суду Одеської області від 09.11.2023 (попереднього засідання)

по справі №916/106/22

за заявою боржника: ОСОБА_1

про відкриття провадження у справі про неплатоспроможність

суддя суду першої інстанції Найфлейш В,Д.

місце винесення ухвал: м. Одеса, пр-т Шевченка, 29, Господарський суд Одеської області.

Повний текст ухвали попереднього засідання складено та підписано: 23.11.2023.

ВСТАНОВИВ:

Ухвалою Господарського суду Одеської області від 10.02.2022, серед іншого, відкрито провадження у справі про неплатоспроможність ОСОБА_1 , введено процедуру реструктуризації боргів боржника, введено мораторій на задоволення вимог кредиторів, призначено керуючим реструктуризацією ОСОБА_1 арбітражного керуючого Пояркова В.О.

Ухвалою суду від 11.08.2022, серед іншого, прийнято заяву ОСОБА_2 з грошовими вимогами до боржника на суму 877620 грн.

Кредиторські вимоги ОСОБА_2 обґрунтовані, тим що, 22.03.2018 ОСОБА_2 передав у борг ОСОБА_1 грошову суму у розмірі 30000 дол. США., що підтверджується розпискою ОСОБА_1 . Згідно умов розписки ОСОБА_1 отримані від кредитора грошові кошти позичальник повинен був повернути у строк до 01 жовтня 2021 року.

Однак, Боржником ОСОБА_1 отримані грошові кошти не повернуто, у зв`язку з чим у нього виникла заборгованість перед кредитором у розмірі 30000 дол. США, що еквівалентно сумі 887620,00 грн. на момент подання заяви про визнання грошових вимог.

Ухвалою попереднього засідання Господарського суду Одеської області від 09.11.2023, зокрема:

- заяву ОСОБА_2 про визнання грошових вимог до боржника задоволено.

- визнано ОСОБА_2 кредитором ОСОБА_1 з грошовими вимогами на суму 887620, 00 грн.

- в задоволенні клопотання АТ «Райффейзен Банк» про призначення судової експертизи - відмовлено.

- зазначено розмір та перелік усіх визнаних судом вимог кредиторів, що вносяться арбітражним керуючим до реєстру вимог кредиторів, а саме: ОСОБА_2 з грошовими вимогами на суму 887620, 00 грн.; Акціонерне товариство «Райффайзен Банк» з грошовими вимогами на суму 12661010,40 грн.

Місцевим господарським судом при розгляді заяви встановлено, що ОСОБА_2 надані достатні докази наявності доходів, отриманих з офіційних джерел, в розмірі позики наданої боржнику ОСОБА_1 .

Господарським судом встановлено наявність простроченого зобов`язання ОСОБА_1 перед ОСОБА_2 за розпискою від 22.03.2018 у сумі 30 000 дол. США, що еквівалентно 887620 грн. на момент подання заяви з грошовими вимогами до боржника.

Не погодившись із вказаною ухвалою, Акціонерне товариство «Райффайзен Банк» звернулось до Південно-західного апеляційного господарського суду із апеляційною скаргою, в якій посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права просить:

- Скасувати ухвалу попереднього засідання Господарського суду Одеської області від 09.11.2023 у справі №916/106/22 в частині визнання ОСОБА_2 кредитором ОСОБА_1 з грошовими вимогами на суму 887 620,00 грн.;

- Прийняти в цій частині нове рішення, яким у задоволенні грошових вимог ОСОБА_2 до ОСОБА_1 з грошовими вимогами на суму 887 620,00 грн. - відмови повністю.

Узагальнені доводи апеляційної скарги:

АТ «Райффайзен Банк» відзначає, що самі по собі довідки про доходи ОСОБА_3 не є беззаперечним доказом надання грошових коштів в позику, а мали б досліджуватись у взаємозв`язку з іншими доказами про належне документальне підтвердження кредиторських вимог за борговою розпискою.

АТ «Райффайзен Банк» зауважує про безпідставне посилання господарського суду на доходи кредитора з квітня 2018 року та за 2019 - 2021 роки, оскільки як стверджують кредитор і боржник позичка надана за розпискою - 22 березня 2018 року.

З огляду на валюту позики - долар США та отримання доходу в національній валюті, за курсом дол. США за 2011 - 2017 роки загальна сума доходу у валюті позики становила 75 912,96 дол. СІЛА, в тому числі за останні 3 роки, що передували наданню позики -37 002,97 дол. США.

Скаржник зазначає, що визнаючи грошові вимоги за оскаржуваною ухвалою господарський судом залишено поза увагою, що окрім доходу у вигляді фактичного заробітку, кредитор ОСОБА_4 несе повсякденні видатки, що забезпечують існування: продукти харчування, одяг, проїзд у транспорті, оплата рахунків, побутові витрати та витрати на дозвілля / відпочинок.

Більш того, господарським судом не враховано, що в період надання позики кредитором здійснено довгострокові покупки і виплати, а саме за відкритою та загальнодоступною інформацією з Реєстру речових прав на нерухоме майно.

На переконання АТ «Райффайзен Банк», господарським судом визнано фіктивні кредиторські вимоги до боржника, на користь кредитора - фізичну особу, про що свідчить наступне: кредитор ОСОБА_2 не здійснює діяльність з надання грошових коштів в позику; встановлення нетипових фінансових умов з повернення позики - через 3 роки; відсутність родинних та/або бізнесових зв`язків кредитора з боржником.

Процесуальний рух справи у суді апеляційної інстанції.

Автоматизованою системою документообігу суду для розгляду справи було визначено колегію суддів у складі: головуючого судді Філінюк І.Г. судді Аленін О.Ю., Богатир К.В., що підтверджується протоколом передачі судової справи раніше визначеному складу суду від 07.12.2023.

14.12.2023 матеріали справи №916/106/22 надійшли на адресу Південно-західного апеляційного господарського суду.

Ухвалою Південно-західного апеляційного господарського суду від 20.12.2023 відкрито апеляційне провадження за апеляційною скаргою Акціонерного товариства «Райффайзен Банк» на ухвалу Господарського суду Одеської області від 09.11.2023 (попереднього засідання) по справі №916/106/22.

Призначено справу № 916/106/22 до розгляду на 05.02.2024 о 14:00 год. В судовому засіданні 05.02.2024 представником ОСОБА_1 заявлено усне клопотання про перерву у судовому засіданні, у зв`язку з тим, що не отримував копії апеляційної скарги з додатками, а також ухвалу Південно-західного апеляційного господарського суду від 20.12.2023.

У судовому засіданні 05.02.2024 колегією суддів протокольно відмовлено у задоволення вищезазначеного клопотання, у зв`язку з тим, що в матеріалах справи наявні докази направлення Акціонерним товариством Райффайзен Банк копії апеляційної скарги з додатками на адресу ОСОБА_1 (том 7, а.с. 84-86).

Крім того, ухвалою Південно-західного апеляційного господарського суду від 15.01.2023 задоволено заяву представника ОСОБА_1 - адвоката Довженко Олексія Юрійовича про проведення судового засідання в режимі відеоконференції, розгляд якої призначено на 05.02.2024 о 14:00 год. та в усіх судових засіданнях по справі №916/106/22, отже останній був обізнаний про розгляд даної апеляційної скарги та мав достатньо часу для ознайомлення з матеріалами справи.

У зв`язку з чим, представником ОСОБА_1 заявлено усний відвід судової колегії у складі: головуючий суддя Філінюк І.Г.; судді: Аленін О.Ю., Богатир К.В.

Ухвалою Південно-західного апеляційного господарського суду від 05.02.2024 у задоволенні заяви представника ОСОБА_1 про відвід колегії суддів у складі: головуючий суддя Філінюк І.Г., суддів Богатиря К.В., Аленіна О.Ю. від участі у розгляді справи №916/106/22 - відмовлено.

В судовому засіданні 05.02.2024 представник Акціонерного товариства «Райффайзен Банк» підтримав доводи та вимоги апеляційної скарги.

Представник боржника в судовому засіданні заперечував щодо задоволення апеляційної скарги та просив ухвалу суду залишити без змін.

Інші представники учасників провадження у справі про банкрутство в судове засідання не з`явилися. Про дату, час та місце розгляду апеляційної скарги повідомлялися належним чином.

Статтею 269 ГПК України встановлено, що суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Згідно статті 271 ГПК України апеляційні скарги на ухвали суду першої інстанції розглядаються в порядку, передбаченому для розгляду апеляційних скарг на рішення суду першої інстанції з урахуванням особливостей, визначених цією статтею.

Перевіривши повноту встановлення господарським судом обставин справи та докази по справі на їх підтвердження, їх юридичну оцінку, а також доводи апеляційної скарги в межах вимог, передбачених статтею 269 ГПК України, колегія суддів Південно-західного апеляційного господарського суду встановила наступне.

Згідно ч. 1 ст. 45 КзПБ, конкурсні кредитори за вимогами, що виникли до дня відкриття провадження у справі про банкрутство, зобов`язані подати до господарського суду письмові заяви з вимогами до боржника, а також документи, що їх підтверджують, протягом 30 днів з дня офіційного оприлюднення оголошення про відкриття провадження у справі про банкрутство.

Відлік строку на заявлення грошових вимог кредиторів до боржника починається з дня офіційного оприлюднення оголошення про відкриття провадження у справі про банкрутство.

Першим днем перебігу цього строку є день, наступний за днем офіційного оприлюднення відповідного оголошення.

Зазначена правова позиція викладена в постанові Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 24.07.2020 у справі № 904/3060/19.

До Господарського суду Одеської області надійшла заява (вх.№ 3-121/22 від 03.03.22р.) ОСОБА_2 про визнання грошових вимог до боржника на суму 877620 грн.

Обґрунтування кредиторських вимог ОСОБА_2 :

22.03.2018 ОСОБА_2 передав у борг ОСОБА_1 грошову суму у розмірі 30000 дол. США., що підтверджується розпискою ОСОБА_1 .

Згідно умов розписки ОСОБА_1 отримані від кредитора грошові кошти позичальник повинен був повернути у строк до 01 жовтня 2021 року.

Однак, Боржником ОСОБА_1 отримані грошові кошти не повернуто, у зв`язку з чим у нього виникла заборгованість перед кредитором у розмірі 30000 дол. США, що еквівалентно сумі 887620,00 грн. на момент подання заяви про визнання грошових вимог.

Відповідно до довідки про доходи ОСОБА_2 за звітний рік: у 2011р. сума фактичного заробітку - 55830,27 грн., у 2012 році сума фактичного заробітку 74388,84 грн.; за 2013 р. - сума фактичного заробітку 85525,98 грн.; у 2014р. сума фактичного заробітку - 141379,01 грн.; у 2015р. сума фактичного заробітку - 162827,87 грн.; у 2016р. сума фактичного заробітку - 355103,11 грн., у 2017р. сума фактичного заробітку 416267,09 грн.; у 2018р. сума фактичного заробітку - 474 968,97 грн.; у 2019р. сума фактичного заробітку 476149,04 грн.; у 2020р. сума фактичного заробітку - 482716,61грн.; у 2021р. сума фактичного заробітку 19875,78 грн.

Місцевий господарський суд при розгляді заяви встановив, що ОСОБА_2 надані достатні докази наявності доходів, отриманих з офіційних джерел, в розмірі позики наданої боржнику ОСОБА_1 та дійшов висновку про наявність простроченого зобов`язання ОСОБА_1 перед ОСОБА_2 за розпискою від 22.03.2018 у сумі 30 000 дол. США, що еквівалентно 887620 грн. на момент подання заяви з грошовими вимогами до боржника.

Колегія суддів не погоджується з такими висновками суду першої інстанції з огляду на таке.

Залежно від моменту виникнення прав і обов`язків у сторін договору розрізняють договори консенсуальні і реальні.

Консенсуальні договори - це договори, які вважаються укладеними з моменту досягнення угоди зі всіх істотних умов у формі, необхідній за законом. До них, зокрема, належать: купівля-продаж, найом, доручення, комісія, спільна діяльність та ін.

Реальними називаються договори, в яких для виникнення прав і обов`язків недостатньо угоди, а необхідна ще й передача речі (речей). Наприклад, договір позики вважається укладеним не з моменту, коли сторони домовилися про те, що гроші будуть передані в борг, а з моменту передачі їх позичальнику.

Практичне значення такого поділу полягає в тому, що в консенсуальних договорах спір про виконання обов`язків і відповідальність за їх невиконання може вирішуватися судовими органами вже після досягнення сторонами угоди, навіть якщо передання майна ще не відбулося.

Для деяких договорів потрібно не тільки досягнення угоди, а ще й оформлення належним чином, без чого договір не вважається укладеним. Відповідно до статті 1047 ЦК України договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, а у випадках, коли позикодавцем є юридична особа, - незалежно від суми. На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей.

Позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Якщо договором не встановлений строк повернення позики або цей строк визначений моментом пред`явлення вимоги, позика має бути повернена позичальником протягом тридцяти днів від дня пред`явлення позикодавцем вимоги про це, якщо інше не встановлено договором (частина перша статті 1049 ЦК України).

Частиною третьою статті 545 ЦК України передбачено, що наявність боргового документа у боржника підтверджує виконання ним свого обов`язку. Згідно з нормами статті 527 ЦК України боржник зобов`язаний виконати свій обов`язок, а кредитор - прийняти виконання особисто, якщо інше не встановлено договором або законом, не випливає із суті зобов`язання чи звичаїв ділового обороту.

Прийнявши виконання зобов`язання, кредитор повинен на вимогу боржника видати йому розписку про одержання виконання зобов`язання частково або в повному обсязі. У разі відмови кредитора повернути борговий документ або видати розписку боржник має право затримати виконання зобов`язання. У цьому разі настає прострочення кредитора (частина четверта статті 545 ЦК України).

Відповідно до частин першої та другої статті 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).

Договір позики є двостороннім правочином, а також він є одностороннім договором, оскільки після укладення цього договору всі обов`язки за договором позики, у тому числі повернення предмета позики або рівної кількості речей того ж роду та такої ж якості, несе позичальник, а позикодавець набуває за цим договором тільки права.

За своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який видається боржником кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання боржником від кредитора певної грошової суми або речей.

Отже, досліджуючи боргові розписки чи договори позики, суди повинні виявляти справжню правову природу укладеного договору, незалежно від найменування документа, і залежно від установлених результатів робити відповідні правові висновки.

Зазначений правовий висновок викладений у постанові Верховного Суду України від 18 березня 2013 року у справі № 6-63цс13.

Крім того, аналогічний висновок викладено у постанові Великої Палати Верховного Суду від 16.01.2019 у справі №464/3790/16-ц про стягнення заборгованості за договорами позики.

Не встановивши справжню правову природу укладеного договору, не надавши належної оцінки копії розписки написаних власноруч ОСОБА_2 , суд першої інстанції дійшов помилкового висновку про доведеність кредитором факту передання боржнику коштів.

Так, свої вимоги кредитор обґрунтовує ти, що 22.03.2018 ОСОБА_2 передав у борг ОСОБА_1 грошову суму у розмірі 30000 дол. США., що підтверджується розпискою ОСОБА_1 . Згідно умов розписки ОСОБА_1 отримані від кредитора грошові кошти позичальник повинен був повернути у строк до 01 жовтня 2021 року.

Однак, ОСОБА_2 ніяких дій по поверненню вказаних грошових коштів не проводив, не направляв претензій про повернення грошових коштів та не звертався до суду, що також є підставою поставити під сумнів реальність зазначеного правочину.

При цьому, обопільне визнання кредитором і боржником факту заборгованості не є абсолютним доказом дійсності такого правочину, оскільки на даний момент боржник у справі про неплатоспроможність перебуває в особливому правовому режимі, який змінює весь комплекс юридичних правовідносин щодо нього.

Колегія суддів зазначає, що досліджуючи боргові розписки чи договори позики, суди повинні виявляти справжню правову природу укладеного договору, а також надавати оцінку всім наявним доказам і залежно від установлених результатів - робити відповідні правові висновки.

Таких правових висновків дійшла Велика Палата Верховного Суду у постанові від 16 січня 2019 року у справі № 464/3790/16-ц (провадження № 14-465цс18).

Колегія суддів зазначає, що визнання господарським судом вимог певного кредитора породжує відповідні правові наслідки, що впливають на права інших кредиторів цього боржника у процедурі неплатоспроможності. При цьому, у вказаній категорії справ існує ризик обопільної недобросовісної поведінки певного кредитора та боржника щодо створення фіктивної (неіснуючої, штучної) заборгованості останнього за борговою розпискою задля збільшення кількості голосів цього кредитора на зборах кредиторів та можливості впливу на саму процедуру неплатоспроможності фізичної особи, зокрема й у питанні формування та реалізації ліквідаційної маси боржника, що, у кінцевому результаті, впливатиме на обсяг задоволених вимог.

Беручи до уваги зазначені мотиви, судова колегія враховує позицію Верховного суду у постанові від 22.08.2023 у справі №911/1856/21, що задля унеможливлення загрози визнання господарським судом фіктивної кредиторської заборгованості до боржника, на кредитора-фізичну особу, як заявника грошових вимог на підставі боргової розписки, покладається обов`язок підвищеного стандарту доказування у разі виникнення вмотивованих сумнівів сторін у справі про неплатоспроможність фізичної особи щодо обґрунтованості вимог такого кредитора.

За таких обставин, господарському суду під час розгляду заяви кредитора з відповідними грошовими вимогами до боржника варто керуватися не лише засадами, серед інших, належності (ст. 76 ГПК України) та допустимості (ст. 77 ГПК України) доказів, а й враховувати достатність (повноту та всебічність) поданих доказів як взаємозв`язок їх сукупності, що дозволяє суду зробити достовірний висновок про існування заборгованості за борговою розпискою.

Тож, у разі вмотивованих сумнівів інших кредиторів щодо реальності (дійсності) такої заборгованості, обґрунтування грошових вимог до боржника самим лише договором позики та/або борговою розпискою у справі про неплатоспроможність фізичної особи може бути недостатнім.

Необхідним, у такому випадку, може бути також документальне підтвердження джерел походження коштів, наданих фізичною особою-кредитором у позику фізичній особі - боржнику, подання інших додаткових доказів наявності між кредитором (позикодавцем) та боржником (позичальником) зобов`язальних правовідносин за відповідним договором позики.

У разі ж ненадання зазначеним кредитором сукупності необхідних доказів на обґрунтування своїх вимог, зокрема щодо підтвердження реальності грошового зобов`язання, господарський суд відмовляє у визнанні таких вимог у справі про неплатоспроможність фізичної особи.

Так, визнаючи обґрунтованими кредиторські вимоги ОСОБА_5 , місцевим господарським судом враховано до довідки про доходи ОСОБА_2 за звітний рік: у 2011р. сума фактичного заробітку - 55830,27 грн., у 2012 році сума фактичного заробітку 74388,84 грн.; за 2013 р. - сума фактичного заробітку 85525,98 грн.; у 2014р. сума фактичного заробітку - 141379,01 грн.; у 2015р. сума фактичного заробітку - 162827,87 грн.; у 2016р. сума фактичного заробітку - 355103,11 грн., у 2017р. сума фактичного заробітку 416267,09 грн.; у 2018р. сума фактичного заробітку - 474 968,97 грн.; у 2019р. сума фактичного заробітку 476149,04 грн.; у 2020р. сума фактичного заробітку - 482716,61грн.; у 2021р. сума фактичного заробітку 19875,78 грн.

Водночас, колегія суддів з цього приводу враховує заперечення Акціонерного товариства «Райффайзен Банк» та зазначає, що самі по собі довідки про доходи ОСОБА_3 не є беззаперечним доказом надання грошових коштів в позику, а мали б досліджуватись у взаємозв`язку з іншими доказами про належне документальне підтвердження кредиторських вимог за борговою розпискою.

Так, судом першої інстанції залишено поза увагою, що окрім доходу у вигляді фактичного заробітку, кредитор ОСОБА_4 несе повсякденні витрати, що забезпечують існування: продукти харчування, одяг, проїзд у транспорті, оплата рахунків, побутові витрати та витрати на дозвілля / відпочинок.

При цьому, визначена приписами статті 204 ЦК України презумпція правомірності укладеного між сторонами правочину не спростовує відповідного обов`язку заявника-кредитора, вимоги якого підтверджені борговою розпискою, надати сукупність усіх необхідних доказів на обґрунтування своїх вимог, зокрема й зазначені вище докази джерел походження наданих у позику коштів.

Тобто, не досліджуючи дійсність відповідного правочину, що виходить за межі предмета розгляду заяви кредитора з грошовими вимогами до боржника, господарський суд у справі про неплатоспроможність фізичної особи, вирішуючи питання про належне документальне підтвердження кредиторських вимог за борговою розпискою, може надати правову оцінку реальності (дійсності) таких зобов`язань на підставі інших доказів, що підтверджують/спростовують фінансову спроможність цього кредитора щодо надання відповідної позики".

Колегія суддів зазначає, що у справах про банкрутство тягар доведення наявності вимог до боржника належними, достатніми та допустимими доказами покладається саме на кредитора.

Обов`язок доказування слід розуміти як закріплену в процесуальному та матеріальному законодавстві міру належної поведінки особи, що бере участь у судовому процесі, із збирання та надання доказів для підтвердження свого суб`єктивного права, що має за мету усунення невизначеності, яка виникає в правовідносинах у разі неможливості достовірно з`ясувати обставини, які мають значення для справи.

В силу положень ст. 86 ГПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також вірогідність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Крім того, колегія суддів зазначає, що ОСОБА_4 будучи обізнаною про розгляд даної справи та маючи достатньо часу (відкриття апеляційного провадження), не надав суду заперечення щодо апеляційної скарги Акціонерного товариства «Райффайзен Банк» та не надав доказів, які б підтвердили реальність передачі грошових коштів у розмірі 30000 дол. США. за розпискою, а також докази наявності у нього у власності в 2018 році зазначеної вище суми, які вона передала боржнику, що також не було перевірено судом першої інстанції, отже суд поставився формально без дослідження документального підтвердження кредиторських вимог за борговою розпискою.

З огляду на зазначене, колегія суддів прийшла до висновку, що вимоги ОСОБА_2 є безпідставними та такими, що не підлягають задоволенню, оскільки не підтвердженні належними доказами, а ухвала Господарського суду Одеської області від 09.11.2023 у справі №916/1216/22 в частині визнання ОСОБА_2 кредитором ОСОБА_1 є незаконною та необґрунтованою.

Висновки суду апеляційної інстанції.

Стаття 277 ГПК України встановлює підстави для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни рішення.

1. Підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є:

1) неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи;

2) недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими;

3) невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи;

4) порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

У даному випадку ухвалу було прийнято з неправильним застосуванням норм матеріального права, при невідповідності висновків, викладених в ухвалі суду першої інстанції, обставинам справи, в частині визнання кредиторських вимог ОСОБА_2 .

Таким чином, колегія суддів прийшла до висновку, що апеляційна скарга Акціонерного товариства «Райффайзен Банк» підлягає задоволенню, а ухвала Господарського суду Одеської області від 09.11.2023 у справі №916/106/22 - скасуванню, з ухваленням нового рішення про відмову у задоволенні заяви (вх.№3-121/22 від 03.03.2022р.) ОСОБА_2 про визнання грошових вимог у розмірі 887620, 00 грн. до боржника.

Керуючись статтями 129, 232, 233, 236, 240, 269, 270, 275, 276-277, 281-284 Господарського процесуального кодексу України, Південно-західний апеляційний господарський суд

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Акціонерного товариства «Райффайзен Банк» - задовольнити.

Ухвалу Господарського суду Одеської області від 09.11.2023 по справі №916/106/22 скасувати в частині визнання ОСОБА_2 кредитором ОСОБА_1 та ухвалити в цій частині нове рішення.

В задоволенні заяви (вх.№3-121/22 від 03.03.2022р.) ОСОБА_2 про визнання грошових вимог у розмірі 887620, 00 грн. до боржника відмовити.

Стягнути з ОСОБА_1 на користь Акціонерного товариства «Райффайзен Банк» 7443,00 грн. відшкодування судового збору за подання апеляційної скарги.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена до Верховного Суду у строки, передбачені статтею 288 ГПК України.

Повний текст постанови складено 12.02.2024.

Головуючий суддя І.Г. Філінюк

Суддя О.Ю. Аленін

Суддя К.В. Богатир