ЦЕНТРАЛЬНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ
ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

06.02.2024 року м.Дніпро Справа № 904/2871/23

Центральний апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючого судді: Іванова О.Г. (доповідач),

суддів: Верхогляд Т.А., Паруснікова Ю.Б.,

при секретарі судового засідання: Логвіненко І.Г.

представники сторін:

від первісного позивача: Мельник К.О., адвокат (поза межами суду);

від первісного відповідача: не з`явився;

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційні скарги Товариства з обмеженою відповідальністю "Вейл-Білдінг" на рішення Господарського суду Дніпропетровської області від 04.10.2023 (суддя Дупляк С.А., повний текст якого підписаний 06.10.2023) та на додаткове рішення Господарського суду Дніпропетровської області від 19.10.2023 (суддя Дупляк С.А., повний текст якого підписаний 19.10.2023) у справі №904/2871/23

за первісним позовом Акціонерного товариства "ДТЕК Дніпровські електромережі"

до Товариства з обмеженою відповідальністю "Вейл-Білдінг"

про стягнення грошових коштів

та за зустрічним позовом Товариства з обмеженою відповідальністю "Вейл-Білдінг"

до Акціонерного товариства "ДТЕК Дніпровські електромережі"

про визнання договору недійсним,

ВСТАНОВИВ:

До Господарського суду Дніпропетровської області звернулося Акціонерне товариство "ДТЕК Дніпровські електромережі" з позовною заявою до Товариства з обмеженою відповідальністю "Вейл-Білдінг" про стягнення 900649,36 грн, з яких 598836,01 грн основної заборгованості за договором підряду від 29.10.2021 №578-ДнЕМ та 301813,35 грн неустойки.

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що між сторонами укладено договір підряду, позивач за первісним позовом перерахував на користь відповідача за первісним позовом аванс, однак, всупереч умовам укладеного між сторонами договору відповідач за первісним позовом у визначений строк не виконав роботи, а тому позивач відмовився від договору і вимагає повернути аванс.

Крім цього, за невиконання робіт обумовлених договором позивач нарахував та просить стягнути з відповідача пеню і штраф.

Також до Господарського суду Дніпропетровської області звернулося Товариство з обмеженою відповідальністю "Вейл-Білдінг" із зустрічним позовом, у якому просить суд визнати недійсним договір підряду від 29.10.2021 №578-ДнЕМ.

Зустрічний позов обґрунтований тим, що зі сторони відповідача за зустрічним позовом договір підписано представником за довіреністю, однак, така довіреність не була долучена до матеріалів справи. Більш того, в договорі не було зазначено ким саме було видано довіреність представнику відповідача за зустрічним позовом для підписання договору.

Рішенням Господарського суду Дніпропетровської області від 04.10.2023 у справі №904/2871/23 первісні позовні вимоги задоволено.

Стягнуто з Товариства з обмеженою відповідальністю "Вейл-Білдінг" місто Дніпро на користь Акціонерного товариства "ДТЕК Дніпровські електромережі" місто Дніпро 598.836,01 грн попередньої оплати, 217.976,31 грн пені, 83.837,04 грн. штрафу, 13.509,74 грн. судового збору.

У задоволенні зустрічних позовних вимог відмовлено.

Судові витрати покладено на позивача за зустрічним позовом.

Не погодившись із зазначеним рішенням до Центрального апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою звернулось Товариство з обмеженою відповідальністю "Вейл-Білдінг", в якій просить скасувати оскаржуване рішення і ухвалити нове рішення, яким відмовити у задоволенні позовних вимог повністю.

В обґрунтування поданої апеляційної скарги апелянт зазначає, що:

- зі сторони Апелянта було вчинено всі дії щодо продовження виконання робіт за Договором підряду № 578-ДнЕМ від 29.10.2021, але зі сторони AT «ДТЕК Дніпровські електромережі» не було вчинено дій щодо надання дозволу на продовження виконання зобов`язань за Договором;

- AT ДТЕК Дніпровські електромережі не було зазначено поважних причин пропуску строку звернення до суду щодо стягнення штрафних санкцій;

- на підставі ч. 3 ст. 551 ЦК України, ч. 1 ст. 233 ГК України, а також виходячи з принципів добросовісності, розумності, справедливості та пропорційності, суд, в тому числі, і з власної ініціативи, може зменшити розмір неустойки (штрафу) до її розумного розміру.

Позивач за первісним позовом надав апеляційному суду відзив на апеляціну скаргу на рішення Господарського суду Дніпропетровської області від 04.10.2023, в якому зазначив, що подана відповідачем за первісним позовом апеляційна скарга на рішення господарського суду Дніпропетровської області від 04.10.2023 є необґрунтованою та безпідставною, а саме рішення суду першої інстанції від 04.10.2023 по даній судовій справі винесене у відповідності з нормами діючого законодавства, з урахуванням всіх обставин справи та поданих доказів, а тому має бути залишеним без змін.

Відповідно до протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 24.10.2023 для розгляду справи визначена колегія суддів у складі: головуючого судді Іванова О.Г. (доповідач), судді Парусніков Ю.Б., Верхогляд Т.А.

З огляду на відсутність в суді апеляційної інстанції матеріалів справи на час надходження скарги, ухвалою суду від 26.10.2023 здійснено запит матеріалів справи №904/2871/23 із Господарського суду Дніпропетровської області та відкладено вирішення питання про рух апеляційної скарги до надходження матеріалів справи до суду апеляційної інстанції.

01.11.2023 матеріали справи №904/2871/23 надійшли до суду апеляційної інстанції.

Ухвалою Центрального апеляційного господарського суду від 01.11.2023 (суддя доповідач Іванов О.Г.) апеляційну скаргу первісного відповідача залишено без руху через неподання останнім доказів оплати судового збору у встановленому порядку і розмірі (20264,61 грн), незазначення у скарзі про наявність у відповідача і адвоката відповідача даних щодо наявності/відсутності електронного кабінету. Скаржнику наданий строк для усунення недоліків апеляційної скарги відповідно до ч. 2 ст. 174 Господарського процесуального кодексу України.

13.11.2023 від скаржника, на виконання вимог ухвали від 01.11.2023 надійшла заява про усунення недоліків скарги, до якої додано квитанцію до платіжної інструкції № 0.0..1 від 13.11.2023 про сплату 20 264,62 грн, докази наявності у адвоката відповідача електронного кабінету та реєстрації у відповідача електронного кабінету.

Ухвалою Центрального апеляційного господарського суду від 16.11.2023 відкрито апеляційне провадження за апеляційною скаргою Товариства з обмеженою відповідальністю "Вейл-Білдінг" на рішення Господарського суду Дніпропетровської області від 04.10.2023 у справі №904/2871/23; розгляд справи призначено у судове засідання на 06.02.2024.

Додатковим рішенням Господарського суду Дніпропетровської області від 19.10.2023 у справі №904/2871/23 клопотання Акціонерного товариства "ДТЕК Дніпровські електромережі" про відшкодування витрат за надання професійної правничої допомоги задоволено частково.

Стягнуто з Товариства з обмеженою відповідальністю "Вейл-Білдінг" на користь Акціонерного товариства "ДТЕК Дніпровські електромережі" 10000,00 грн витрат на професійну правничу допомогу.

В решті вимог відмовлено.

Не погодившись із зазначеним додатковим рішенням до Центрального апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою звернулось Товариство з обмеженою відповідальністю "Вейл-Білдінг", в якій просить скасувати оскаржуване додаткове рішення і ухвалити нове рішення, яким відмовити у задоволенні заяви про відшкодування витрат на правничу допомогу; стягнути з АТ ДТЕК Дніпровські електромережі судові витрати за подання апеляційної скарги.

В обґрунтування поданої апеляційної скарги апелянт зазначає, що АТ "ДТЕК Дніпровські електромережі" було значно завищено заявлені витрати на професійну правничу допомогу у розмірі 10 000 грн., а за змістом оскаржуваного додаткового рішення у справі відповідачем не було доведено обґрунтованість даних витрат.

Позивач за первісним позовом у відзиві на апеляційну скаргу зазначає, що судом першої інстанції клопотання АТ "ДТЕК Дніпровські електромережі" про відшкодування витрат за надання професійної правничої допомоги задоволено лише частково, а саме: з 30 000,00 грн. витрат на професійну правничу допомогу, які вимагало стягнути АТ "ДТЕК Дніпровські електромережі" з Відповідача, стягнуто лише 10 000,00 грн. З огляду на зазначене, необґрунтованими та безпідставними є твердження відповідача про завищенність витрат на професійну правничу допомогу, задоволених судом першої інстанції.

Відповідно до протоколу передачі судової справи раніше визначеному складу суду від 07.11.2023 для розгляду справи визначена колегія суддів у складі: головуючого судді Іванова О.Г. (доповідач), судді Парусніков Ю.Б., Верхогляд Т.А.

Ухвалою Центрального апеляційного господарського суду від 08.11.2023 (суддя доповідач Іванов О.Г.) апеляційну скаргу первісного відповідача залишено без руху через неподання останнім доказів направлення скарги позивачу, незазначення у скарзі про наявність/відсутність у відповідач, адвоката електронного кабінету. Скаржнику наданий строк для усунення недоліків апеляційної скарги відповідно до ч. 2 ст. 174 Господарського процесуального кодексу України.

13.11.2023 від скаржника, на виконання вимог ухвали від 08.11.2023 надійшла заява про усунення недоліків скарги, до якої додано докази направлення скарги позивачу, докази наявності у адвоката відповідача електронного кабінету та реєстрації у відповідача електронного кабінету.

Ухвалою суду від 16.11.2023 відкрито апеляційне провадження за апеляційною скаргою Товариства з обмеженою відповідальністю "Вейл-Білдінг" на додаткове рішення Господарського суду Дніпропетровської області від 19.10.2023 у справі №904/2871/23; апеляційну скаргу відповідача на додаткове рішення приєднано до його ж скарги на рішення суду для розгляду в одному апеляційному провадженні; розгляд справи № 904/2871/23 призначено у судове засідання на 06.02.2024.

06.02.2024 в судовому засіданні проголошено вступну та резолютивну частини постанови.

Дослідивши матеріали справи, обговоривши доводи апеляційної скарги, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційних скарг, апеляційний суд вважає, що апеляційні скарги задоволенню не підлягають.

Відповідно до вимог частин 1, 2, 5 статті 269 Господарського процесуального кодексу України, суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права.

Відповідно до положень ч. 1 ст. 74 Господарського процесуального кодексу України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень.

Судом першої інстанції та судом апеляційної інстанції встановлені наступні неоспорені обставини справи.

29.10.2021 між позивачем (далі позивач, позивач за первісним позовом, відповідач за зустрічним позовом, замовник) та відповідачем (далі відповідач, відповідач за первісним позовом, позивач за зустрічним позовом, підрядник)укладено договір підряду №578-ДнЕМ, відповідно до умов п. 1.1 якого визначено, що замовник доручає, а підрядник зобов`язується відповідно до умов договору виконати роботи (далі - роботи) (код робіт згідно державного класифікатора продукції та послуг: 41.00.40) з капітального ремонту Дім-будівлі Каховської дільниці, інв. №07/0000, за адресою: с. Грушівка, вул. Довженко, 52, Апостолівського ОРЕМ АТ ДТЕК Дніпровські електромережі (далі - об`єкт), а замовник приймає і оплачує належним чином виконані роботи.

Договірна ціна (Додаток №1 до договору) робіт, відповідно до п. 2.1 договору, визначається на основі кошторису і становить 1.197.672,02 грн, в тому числі ПДВ 199.612,00 грн.

Цей договір може бути скріплений печатками сторін, набирає чинності з дня його підписання уповноваженими представниками обох сторін і діє до 31.10.2022, а в частині виконання зобов`язань до повного виконання сторонами своїх зобов`язань за цим договором, що виникли під час дії договору (п. 17.1 договору).

Позивач перерахував відповідачу грошові кошти у розмірі 598.836,01 грн, що підтверджується платіжною інструкцією №2289229 від 18.11.2021 з призначенням платежу: аванс по КР Дому-будівлі Каховс.дільн.; №578-ДнЕМ 29.10.2021; рах№1-29/10 29.10.2021.

Між сторонами складено Акт передачі майданчика (фронту робіт) для виконання будівельно-монтажних робіт від 09.11.2021, згідно із яким відповідачу позивачем була передана така документація: договір №578-ДнЕМ від 29.10.2021, дефектний акт №31/21, технічне завдання, кошторисна документація.

Вказаний акт містить примітку, що фронт робіт та документація прийняті генпідрядником, тобто відповідачем, для виконання капітального ремонту і такий акт підписаний представниками позивача і відповідача.

Оскільки у визначений договором строк (тобто, в строк до 31.12.2021) роботи за договором виконані не були позивач звернувся до відповідача з вимогою від 27.05.2023 за вих. №24024/1001, у якій позивач повідомив відповідача про відмову від договору та припинення зобов`язань за ним. Крім цього, позивач вимагав у відповідача протягом 7 (семи) днів з дати отримання цієї вимоги сплатити на користь позивача суму авансу та штрафні санкції, які нараховані у відповідності до п. 13.1 договору. В якості доказів направлення позивачем відповідачу вимоги до справи долучено опис вкладення у цінний лист, накладну №880 від 23.05.2023 та фіскальний чек від 23.05.2023.

У відповідь на претензію позивача відповідач листом за вих. №5-26/05 2023р. повідомив позивача, що зобов`язання за договором не були виконані відповідачем через початок повномасштабного вторгнення російської федерації на територію України. Разом із тим, відповідач наголосив, що у квітні 2022 року ним було повідомлено представників позивача про бажання відновити роботи за договором, проте, за твердженням відповідача, позивач у травні 2022 року нібито повідомив відповідача про відсутність грошових коштів для оплати робіт за договором.

Також відповідач наголосив, що не можна відмовитися від договору, строк дії якого закінчився.

Більш того, відповідач просив позивача підтвердити фінансову спроможність для оплати робіт за договором та повідомив про готовність виконувати свої зобов`язання за договором.

Суд встановив, що лист відповідача за вих. №5-26/05 2023р. до матеріалів справи долучив позивач, а тому такий лист суд взяв до уваги через обізнаність позивача зі змістом останнього.

Відповідач долучив до матеріалів справи вимогу №1-13/06 від 13.06.2023, у якій відповідач вимагав у позивача протягом 7 (семи) днів провести залік та включити акти до загального розрахунку на об`єкті будівництва.

Суд встановив, що вимога відповідача №1-13/06 від 13.06.2023 долучена відповідачем до матеріалів справи без доказів її направлення (вручення) позивачу.

Без доказів направлення (вручення) позивачу відповідач долучив до відзиву відомість ресурсів до акта приймання № за січень 2022 року, акт №__ приймання виконаних будівельних робіт за січень 2022 року, довідку про вартість виконаних будівельних робіт та витрат за січень 2022 року, розрахунок №1-2 загальновиробничих витрат до акту № за січень 2022 року, розрахунок №П40 витрати, пов`язані з відряджанням працівників будівельної організації на об`єкт будівництва. Суд також встановив, що перелічені документи не містять підписів представників позивача, а тому носять односторонній характер і оцінюються судом критично.

Суд встановив, що позивач долучив до матеріалів справи довіреність №683/2021 від 23.07.2021, якою уповноважено представника позивача Слинька Івана Вікторовича, зокрема, укладати та підписувати від імені товариства договори, додаткові угоди, додатки, специфікації та інші документи, що пов`язані з укладанням та виконанням правочинів. У зазначеній довіреності вказано, що остання діє з моменту видачі і до 31.12.2021.

Встановлені вище обставини і зумовили звернення позивача та відповідача до суду з первісним та зустрічним позовами.

Задовольняючи первісний позов суд виходив з доведеності та обґрунтованості вимог позивача.

Судом встановлено відсутність доказів виконання робіт за договором і станом на 21.09.2023 (дата прийняття судового рішення по суті позовних вимог).

Сторони у п. 15.2 договору закріпили право позивача, як замовника робіт, на розірвання договору в односторонньому порядку шляхом надсилання повідомлення відповідачу, тобто підряднику, зокрема, у разі прийняття рішення про припинення робіт (п.п. 15.2.1 договору).

Позивач у вимозі від 27.05.2023 за вих.№24024/1001 повідомив відповідача про відмову від договору підряду з посиланням на положення ч. 2 ст. 849 ЦК України та п.п. 13.1.5, 15.2.5 договору і вимагав протягом 7 (семи) днів з дати отримання даної вимоги повернути грошові кошти у розмірі 598.836,01 грн, сплачені на виконання договору підряду, а також штрафні санкції, нараховані на підставі п. 13.1 договору. В якості доказів направлення вимоги на адресу відповідача позивач долучив до матеріалів справи опис вкладення у цінний лист, фіскальний чек від 27.05.2023 та накладну №880 від 27.05.2023.

Право замовника відмовитись від договору, передбачене ст. 849 ЦК України, зокрема, якщо підрядник своєчасно не розпочав роботу або виконує її настільки повільно, що закінчення її у строк стає явно неможливим (ч. 2), якщо під час виконання роботи стане очевидним, що вона не буде виконана належним чином (ч. 3) або передбачене ч. 4 цієї статті безумовне право відмовитись від договору до закінчення роботи виникають лише щодо тих договорів, які на момент такої відмови були чинними.

З огляду на фактичні обставини справи, суд прийшов до висновку, що укладений між сторонами договір був розірваний позивачем в односторонньому порядку на підставі ч. 2 ст. 849 ЦК України.

Отже, договір розірвано з 23.06.2023 (тобто з дати проставлення поштою відмітки за закінченням терміну зберігання, що підтверджується відомостями розміщеними на офіційному сайті УДППЗ Укрпошта).

З 23.06.2023 підстава (договір закінчив дію), на якій відповідач отримав грошові кошти від позивача, відпала.

Відмова замовника від договору підряду є підставою для задоволення вимоги про повернення відповідачем позивачу попередньої оплати відповідно до вимог статті 1212 ЦК України.

Враховуючи наслідки розірвання договору підряду та положення п.п. 13.1.5 договору і той факт, що підстава, на якій відповідач отримав попередню оплату за договором відпала, господарський суд дійшов висновку про наявність у відповідача обов`язку повернути позивачу суму грошових коштів, сплачену позивачем за договором підряду у розмірі 598.836,01 грн.

Перевіривши розрахунки пені та штрафу здійснені позивачем, господарський суд визнав їх арифметично та методологічно правильними.

Позивач до стягнення з відповідача нарахував пеню за період з 01.01.2022 до 01.07.2022, тобто у період дії Закону України від 30.03.2020 №540-IX, що свідчить про те, що строк позовної давності позивачем не пропущено і підстав для застосування строку позовної давності до спірних правовідносин сторін не вбачається.

Оцінивши надані сторонами докази та обставини справи у їх сукупності, суд прийшов до висновку про відсутність підстав для зменшення заявленого до стягнення з відповідача розміру неустойки (пені та штрафу).

Суд врахував, що укладаючи договір сторони у добровільному порядку врегулювали розмір неустойки (пені та штрафу), зокрема, за невиконання (неналежне виконання) зобов`язань за договором, що є свідченням того, що відповідач порушуючи умови укладеного договору розумів міру власної відповідальності та наслідки за невиконання (неналежне виконання) взятих на себе зобов`язань, однак не вжив заходів задля належного виконання зобов`язань за договором. Суд не взяв до уваги листи відповідача, які містять інформацію про готовність продовжити виконувати роботи за договором, оскільки останні подані суду без доказів направлення (вручення, отримання) позивачу(ем).

Відмову в задоволенні зустрічного позову суд мотивував відсутністю підстав для визнання договору підряду недійсним.

Колегія суддів апеляційного господарського суду лише частково погоджується з такими висновками суду першої інстанції.

Апелянт не погоджується із рішенням Господарського суду Дніпропетровської області від 04.10.2023 у справі №904/2871/23 в частині задоволення первісного позову.

Відповідно до ч.1 ст. 269 Господарського процесуального кодексу України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

З огляду на викладене, оскаржуване рішення суду першої інстанції переглядається апеляційним господарським судом тільки в частині задоволення первісного позову про стягнення з відповідача на користь позивача 900649,36 грн, з яких 598836,01 грн основної заборгованості за договором підряду від 29.10.2021 №578-ДнЕМ та 301813,35 грн неустойки.

Правовідносини сторін у цій справи характерні для договору будівельного підряду, який підпадає під правове регулювання норм глави 61 Цивільного кодексу України та глави 33 Господарського кодексу України.

Згідно зі статтею 837 Цивільного кодексу України за договором підряду одна сторона (підрядник) зобов`язується на свій ризик виконати певну роботу за завданням другої сторони (замовника), а замовник зобов`язується прийняти та оплатити виконану роботу. Договір підряду може укладатися на виготовлення, обробку, переробку, ремонт речі або на виконання іншої роботи з переданням її результату замовникові. До окремих видів договорів підряду, встановлених параграфами 2-4 цієї глави, положення цього параграфа застосовуються, якщо інше не встановлено положеннями цього Кодексу про ці види договорів.

Відповідно до статті 875 Цивільного кодексу України за договором будівельного підряду підрядник зобов`язується збудувати і здати у встановлений строк об`єкт або виконати інші будівельні роботи відповідно до проектно-кошторисної документації, а замовник зобов`язується надати підрядникові будівельний майданчик (фронт робіт), передати затверджену проектно-кошторисну документацію, якщо цей обов`язок не покладається на підрядника, прийняти об`єкт або закінчені будівельні роботи та оплатити їх.

Договір будівельного підряду укладається на проведення нового будівництва, капітального ремонту, реконструкції (технічного переоснащення) підприємств, будівель (зокрема житлових будинків), споруд, виконання монтажних, пусконалагоджувальних та інших робіт, нерозривно пов`язаних з місцезнаходженням об`єкта.

До договору будівельного підряду застосовуються положення цього Кодексу, якщо інше не встановлено законом.

Частиною четвертою статті 879 Цивільного кодексу України визначено, що оплата робіт провадиться після прийняття замовником збудованого об`єкта (виконаних робіт), якщо інший порядок розрахунків не встановлений за погодженням сторін.

За приписом частини другої статті 854 цього Кодексу підрядник має право вимагати виплати йому авансу лише у випадку та в розмірі, встановлених договором.

За наданими сторонами доказами позивач за первісним позовом відповідно до умов договору перерахував відповідачу аванс у загальній сумі 598836,01 грн.

Частиною першою статті 839 Цивільного кодексу України встановлено, що підрядник зобов`язаний виконати роботу, визначену договором підряду, із свого матеріалу і своїми засобами, якщо інше не встановлено договором.

За змістом статей 843, 846 цього Кодексу у договорі підряду визначається ціна роботи або способи її визначення, строки виконання роботи або її окремих етапів.

Згідно з частиною першою статті 530 Цивільного кодексу України якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

З урахуванням положень статті 530 Цивільного кодексу України та умов договору відповідач повинен був виконати спірні роботи за спірними об`єктами в строки, встановлені календарними графіками.

Строки виконання спірних робіт є такими, що настали 31.12.2021. Доказів виконання цих робіт відповідач суду не надав.

За частиною першою статті 193 Господарського кодексу України, яка кореспондується з частиною першою статті 526 Цивільного кодексу України, суб`єкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобов`язання належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобов`язання - відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться.

Відповідно до частини першої статті 615 Цивільного кодексу України у разі порушення зобов`язання однією стороною друга сторона має право частково або в повному обсязі відмовитися від зобов`язання, якщо це встановлено договором або законом.

Сторони у п. 15.2 договору закріпили право позивача, як замовника робіт на розірвання договору в односторонньому порядку шляхом надсилання повідомлення відповідачу, тобто підряднику, зокрема, у разі прийняття рішення про припинення робіт (п.п. 15.2.1 договору).

З матеріалів справи вбачається, що позивач за первісним позовом у вимозі від 27.05.2023 за вих.№24024/1001 повідомив відповідача за первісним позовом про відмову від договору та необхідність повернення авансу в сумі 598836,01 грн., сплаченого на його виконання.

Відповідач за первісним позовом аванс не повернув.

В той же час, слід зазначити, що право замовника відмовитись від договору, передбачене ст.849 ЦК, зокрема, якщо підрядник своєчасно не розпочав роботу або виконує її настільки повільно, що закінчення її у строк стає явно неможливим (ч.2), якщо під час виконання роботи стане очевидним, що вона не буде виконана належним чином (ч.3) або передбачене ч.4 цієї статті безумовне право відмовитись від договору до закінчення роботи виникають лише щодо тих договорів, які на момент такої відмови були чинними.

У справі, що переглядається, сторони передбачили, що спірний Договір діє до 31.10.2022, а в частині виконання зобов`язань до повного виконання сторонами своїх зобов`язань за цим договором, що виникли під час дії цього договору.

Первісний позивач звернувся до суду з позовом у тому числі у зв`язку з тим, що ТОВ «Вейл-Білдінг» не виконало умов Договору. При цьому суд першої інстанцій не встановив, а первісний відповідач не надав належних доказів того, що товариство після 31.10.2022 продовжило виконувати умови Договору, крім того, не надав доказів того, що виконало вимоги позивача, викладені в листі від 27.05.2023 №24024/1001, в частині повернення авансованих та невиконаних робіт.

Тобто, Договір передбачав момент його припинення - 31.10.2022. ТОВ "Вейл-Білдінг" не надало доказів того, що після вказаного терміну виконувало роботи за Договором, що свідчить про відсутність продовження відповідних відносин та строку дії Договору.

Відповідно, станом на момент звернення 27.05.2023 АТ «ДТЕК Дніпровські електромережі» до ТОВ "Вейл-Білдінг" з листом №24024/1001, в якому первісний позивач зазначив, що підрядник не виконав у строк обумовлений договором визначеного цим договором виду робіт, спірний Договір фактично уже був припиненим з 31.10.2022. Тому, у такому разі, розірвання Договору на підставі ст.849, зокрема ч.2, яка визначена позивачем та застосована судом першої інстанції, є фактично неможливим.

При цьому, колегія суддів наголошує, що строк дії договору і строк виконання зобов`язання є різними поняттями.

Відтак, припинення строку дії договору не звільняє сторін від зобов`язань, які вони набули в межах строку його дії.

Суд першої інстанції також визнав можливим застосувати до відносин ст.1212 ЦК України, втім, колегія суддів наголошує наступне.

Загальна умова ч.1 ст.1212 ЦК звужує застосування інституту безпідставного збагачення у зобов`язальних (договірних) відносинах, бо отримане однією зі сторін у зобов`язанні підлягає поверненню іншій стороні на підставі цієї норми за наявності ознаки безпідставності такого виконання.

Набуття однією зі сторін зобов`язання майна за рахунок іншої сторони в порядку виконання договірного зобов`язання не вважається безпідставним. Тобто у разі, коли поведінка набувача, потерпілого, інших осіб або подія утворюють правову підставу для набуття (збереження) майна, положення ст.1212 ЦК можна застосовувати тільки після того, як така правова підстава в установленому порядку скасована, визнана недійсною, змінена, припинена або була відсутня взагалі. Під відсутністю правової підстави розуміється такий перехід майна від однієї особи до іншої, який або не ґрунтується на прямій вказівці закону, або суперечить меті правовідношення і його юридичному змісту. Тобто відсутність правової підстави означає, що набувач збагатився за рахунок потерпілого поза підставою, передбаченою законом, іншими правовими актами чи правочином.

Разом з тим, як було зазначено вище, не зважаючи на припинення строку дії спірного Договору в силу його п.13.1.5, фінансові зобов`язання сторін, що виникли між сторонами до закінчення строку дії цього Договору, не є припиненими (обов`язок підрядника повернути суму авансу в разі невиконання/несвоєчасного виконання робіт).

ТОВ "Вейл-Білдінг" отримало відповідний аванс на підставі Договору, при цьому така підстава отримання зазначених коштів не перестала існувати. Відтак, положення ст.1212 ЦК до спірних правовідносин не підлягає застосуванню, а відповідна сума авансу підлягає поверненню в силу положень ЦК, що регулюють відносини підряду, та самого Договору.

Наведений правовий висновок, щодо можливості відмови від договору генерального підряду, строк дії якого закінчився, на підставі ст.849 ЦК України та повернення замовником авансу за таким договором висвітлений у постанові Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного господарського суду від 16.09.2022 у справі №913/703/20, який не взятий судом першої інстанції до уваги. Втім, зазначені обставини не призвели до прийняття судом першої інстанції неправильного рішення.

Так, за приписом частини другої статті 570 Цивільного кодексу України якщо не буде встановлено, що сума, сплачена в рахунок належних з боржника платежів, є завдатком, вона вважається авансом.

Виходячи із системного аналізу положень чинного законодавства аванс не виконує забезпечувальної функції, а є грошовою сумою, яку перераховують згідно з договором наперед у рахунок майбутніх розрахунків за товари (роботи, послуги), які мають бути отримані (виконані, надані). При цьому, у разі невиконання зобов`язання, за яким передавався аванс, незалежно від того, з чиєї вини це відбулося, аванс підлягає поверненню особі, яка його сплатила.

Подібний висновок викладено в постанові Верховного Суду від 21.02.2018 у справі №910/12382/17.

Направленням вимоги № 24024/1001 від 27.05.2023 позивач за первісним позовом реалізував своє право, передбачене умовами договору, на повернення авансу за невиконані роботи.

За таких обставин господарським судом вимога позивача за первісним позовом про стягнення з відповідача авансу в сумі 598836,01 грн. обґрунтовано визнана правомірною та такою, що підлягає задоволенню.

Перевіривши розрахунки заявлених до стягнення сум пені та штрафу, апеляційний суд визнав їх обґрунтованими та такими, що підлягають задоволенню.

Щодо доводів апеляційної скарги, що зі сторони Апелянта було вчинено всі дії щодо продовження виконання робіт за Договором підряду № 578-ДнЕМ від 29.10.2021, але зі сторони AT «ДТЕК Дніпровські електромережі» не було вчинено дій, щодо надання дозволу на продовження виконання зобов`язань за Договором, колегія зазначає наступне.

Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень (частина 1 статті 74 Господарського процесуального кодексу України).

За частиною 2 статті 74 Господарського процесуального кодексу України у разі посилання учасника справи на невчинення іншим учасником справи певних дій або відсутність певної події, суд може зобов`язати такого іншого учасника справи надати відповідні докази вчинення цих дій або наявності певної події. У разі ненадання таких доказів суд може визнати обставину невчинення відповідних дій або відсутності події встановленою.

Суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи, крім витребування доказів судом у випадку, коли він має сумніви у добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обов`язків щодо доказів (частина 4 статті 74 Господарського процесуального кодексу України).

Обов`язок доказування, а отже, і подання доказів відповідно до статті 74 Господарського процесуального кодексу України покладено на сторони та інших учасників справи, однак, не позбавляє суд, у випадку, передбаченому статтею 74 Господарського процесуального кодексу України, витребувати у сторони ті чи інші докази.

На підставі статті 86 Господарського процесуального кодексу України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

Відповідачем до матеріалів справи не додано доказів, які б підтверджували направлення повідомлень про готовність виконання робіт за договором та отримання від позивача відмови у зв`язку із відсутністю фінансування, як відсутні і докази надсилання представником технічного нагляду Осмоловським О.О. листів з підтвердженням обсягів виконаних робіт за Договором на адресу відповідача.

Отже, доводи відповідача не спростовують обставин, наведених позивачем в обґрунтування позовних вимог, та не підтверджені належними й допустимими доказами.

Щодо доводів апеляційної скарги про те, що AT ДТЕК Дніпровські електромережі не було зазначено поважних причин пропуску строку звернення до суду щодо стягнення штрафних санкцій.

Згідно зі ст. 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки (ч. 1 ст. 257 ЦК України).

Відповідно до ст. 258 ЦК України для окремих видів вимог законом може встановлюватися спеціальна позовна давність: скорочена або більш тривала порівняно із загальною позовною давністю. Позовна давність в один рік застосовується, зокрема, до вимог про стягнення неустойки (штрафу, пені).

Законом України від 30.03.2020 №540-IX, що набрав законної сили 02.04.2020, розділ "Прикінцеві та перехідні положення" ЦК України доповнено п. 12, яким під час карантину строки, визначені, зокрема, статтями 257, 258 Кодексу, продовжуються на строк дії такого карантину, тобто до 30.06.2023.

Законом України від 15.03.2022 № 2120-IX, що набрав чинності 17.03.2022, розділ "Прикінцеві та перехідні положення" ЦК України доповнено пунктом 19 наступного змісту:

«У період дії в Україні воєнного, надзвичайного стану строки, визначені статтями 257-259, 362, 559, 681, 728, 786, 1293 Цивільного кодексу України, продовжуються на строк його дії».

Такими чином, говорячи мовою п.12, 19 розділу "Прикінцеві та перехідні положення" ЦК України, строки позовної давності, передбачені ст. 257, 258 ЦК України продовжені на строк дії карантину та воєнного стану та фактично збільшені на увесь строк дії карантину та воєнного стану.

Отже, з 03.04.2020 строки позовної давності були призупинені карантином до 01.07.2023, а з 24.02.2022 вони призупинені у зв`язку з введенням воєнного стану і таке призупинення діє до кінця дії воєнного стану. Аналогічна правова позиція підтримана у постанові Верховного Суду від 29.08.2023 у справі №902/1144/22.

З огляду на зазначене, позивачем не пропущений строк для стягнення штрафних санкцій за договором і вимоги про стягнення штрафних санкцій за договором пред`явлені позивачем в межах строків позовної давності.

Щодо клопотання про зменшення розміру заявлених до стягнення пені та штрафу.

Застосування до відповідача штрафних санкцій у вигляді пені та штрафу обумовлене умовами укладеного між сторонами договору, неналежним виконанням відповідачем своїх зобов`язань за договором.

Частиною 3 ст. 551 ЦК України передбачає можливість зменшення за рішенням суду розміру неустойки, що стягується з боржника за порушення зобов`язання, якщо розмір неустойки значно перевищує розмір збитків, та за наявності інших обставин, які мають істотне значення.

Відповідно до ст. 233 ГК України, у разі, якщо належні до сплати штрафні санкції надмірно великі порівняно із збитками кредитора, суд має право зменшити розмір санкцій. При цьому повинно бути взято до уваги: ступінь виконання зобов`язання боржником; майновий стан сторін, які беруть участь у зобов`язанні; не лише майнові, але й інші інтереси сторін, що заслуговують на увагу. Якщо порушення зобов`язання не завдало збитків іншим учасникам господарських відносин, суд може з урахуванням інтересів боржника зменшити розмір належних до сплати штрафних санкцій.

Зі змісту вищезазначених норм вбачається, що зменшення розміру заявлених до стягнення штрафних санкцій є правом суду, тому він, оцінивши надані сторонами докази та обставини справи у їх сукупності, на власний розсуд вирішує питання про наявність або відсутність у кожному конкретному випадку підстав, за яких можливе їх зменшення.

Одночасно, в чинному законодавстві України відсутній вичерпний перелік виняткових випадків, за наявності яких господарським судом може бути зменшено неустойку.

Отже, вказане питання віршується судом з урахуванням приписів ст.86 ГПК України, відповідно до якої господарський суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об`єктивному розгляді в судовому процесі всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом.

Таким чином, суд повинен об`єктивно оцінити, чи є даний випадок винятковим, виходячи з майнового стану сторін, які беруть участь у зобов`язанні; інтересів сторін, які заслуговують на увагу; ступеня виконання зобов`язання; причини (причин) неналежного виконання або невиконання зобов`язання; незначності прострочення виконання; наслідків порушення зобов`язання; невідповідності розміру стягуваної неустойки (штрафу, пені) таким наслідкам; поведінки винної сторони (в тому числі вжиття чи невжиття нею заходів до виконання зобов`язання; негайне добровільне усунення нею порушення та його наслідків) тощо.

При цьому, під винятковістю слід розуміти такі обставини, які дозволяють суду при обов`язковому застосуванні штрафних санкцій, передбачених договором або законом, їх зменшити, а не в будь-якому випадку, в разі подання стороною у справі клопотання про зменшення розміру штрафних санкцій.

Також слід зауважити, що штрафні санкції за своєю природою є засобами стимулювання боржника належним чином виконати свій обов`язок, а їх зменшення скоріше є виключенням.

За цих обставин штрафні санкції підлягають зменшенню лише у виняткових випадках, оскільки можливість зменшення неустойки в будь-якому випадку взагалі нівелює застосування такої відповідальності.

Відповідачем не надано доказів, які б підтверджували його скрутне матеріальне становище або неможливість виконати свої зобов`язання за договором вчасно, не обґрунтовано винятковість випадку у спірних правовідносинах сторін, а введення воєнного стану в Україні не звільняє іншу сторону від відповідальності за порушення взятих на себе зобов`язань.

Отже, доводи апелянта викладені в апеляційній скарзі є необґрунтованими, безпідставними та такими, що не підтверджені належними і допустимими доказами.

Враховуючи сукупність встановлених вище обставин, підтверджених відповідними доказами, наявними в матеріалах справи, з огляду на положення ст.ст.74-80, 86 ГПК України, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про наявність обґрунтованих підстав для задоволення первісних позовних вимог в повному обсязі.

Порушень або неправильного застосування господарським судом норм матеріального та процесуального права, яке призвело або могло призвести до неправильного вирішення справи, апеляційним судом не виявлено.

Отже, суд апеляційної інстанції відхиляє доводи скаржника, наведені в апеляційній скарзі, залишаючи її без задоволення, а рішення Господарського суду Дніпропетровської області від 04.10.2023 у справі №904/2871/23 без змін.

Щодо апеляційної скарги на додаткове рішення Господарського суду Дніпропетровської області від 19.10.2023 у справі №904/2871/23, колегія суддів зазначає наступне.

Згідно з положеннями статті 59 Конституції України кожен має право на професійну правничу допомогу.

За пунктом 4 частини першої статті 1 Закону України від 5 липня 2012 року № 5076-VI Про адвокатуру та адвокатську діяльність (далі - Закон № 5076-VI) договір про надання правової допомоги - домовленість, за якою одна сторона (адвокат, адвокатське бюро, адвокатське об`єднання) зобов`язується здійснити захист, представництво або надати інші види правової допомоги другій стороні (клієнту) на умовах і в порядку, що визначені договором, а клієнт зобов`язується оплатити надання правової допомоги та фактичні витрати, необхідні для виконання договору.

За пунктом 9 частини першої статті 1 Закону № 5076-VI представництво - вид адвокатської діяльності, що полягає в забезпеченні реалізації прав і обов`язків клієнта в цивільному, господарському, адміністративному та конституційному судочинстві, в інших державних органах, перед фізичними та юридичними особами, прав і обов`язків потерпілого під час розгляду справ про адміністративні правопорушення, а також прав і обов`язків потерпілого, цивільного відповідача у кримінальному провадженні. Інші види правової допомоги - види адвокатської діяльності з надання правової інформації, консультацій і роз`яснень з правових питань, правового супроводу діяльності клієнта, складення заяв, скарг, процесуальних та інших документів правового характеру, спрямованих на забезпечення реалізації прав, свобод і законних інтересів клієнта, недопущення їх порушень, а також на сприяння їх відновленню в разі порушення (п. 6 ч. 1 ст. 1 Закону № 5076-VI).

Відповідно до статті 19 Закону № 5076-VI видами адвокатської діяльності, зокрема, є: надання правової інформації, консультацій і роз`яснень з правових питань, правовий супровід діяльності юридичних і фізичних осіб, органів державної влади, органів місцевого самоврядування, держави; складення заяв, скарг, процесуальних та інших документів правового характеру; представництво інтересів фізичних і юридичних осіб у судах під час здійснення цивільного, господарського, адміністративного та конституційного судочинства, а також в інших державних органах, перед фізичними та юридичними особами.

За змістом статті 1 Закону № 5076-VI договір про надання правової допомоги - це домовленість, за якою одна сторона (адвокат, адвокатське бюро, адвокатське об`єднання) зобов`язується здійснити захист, представництво або надати інші види правової допомоги другій стороні (клієнту) на умовах і в порядку, що визначені договором, а клієнт зобов`язується оплатити надання правової допомоги та фактичні витрати, необхідні для виконання договору.

Гонорар є формою винагороди адвоката за здійснення захисту, представництва та надання інших видів правової допомоги клієнту. Порядок обчислення гонорару (фіксований розмір, погодинна оплата), підстави для зміни розміру гонорару, порядок його сплати, умови повернення тощо визначаються в договорі про надання правової допомоги. При встановленні розміру гонорару враховуються складність справи, кваліфікація і досвід адвоката, фінансовий стан клієнта та інші істотні обставини. Гонорар має бути розумним та враховувати витрачений адвокатом час (стаття 30 зазначеного Закону). Розмір гонорару визначається лише за погодженням адвоката з клієнтом, а суд не вправі втручатися в ці правовідносини.

Адвокатський гонорар може існувати в двох формах - фіксований розмір та погодинна оплата. Вказані форми відрізняються порядком обчислення - при зазначенні фіксованого розміру для виплати адвокатського гонорару не обчислюється фактична кількість часу, витраченого адвокатом при наданні послуг клієнту, і навпаки, підставою для виплату гонорару, який зазначено як погодинну оплату, є кількість годин помножена на вартість такої години того чи іншого адвоката в залежності від його кваліфікації, досвіду, складності справи та інших критеріїв (правова позиція Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду в постанові від 06.03.2019 у справі № 922/1163/18).

Враховуючи положення ст. 28 Правил адвокатської етики, адвокату необхідно дотримуватись принципу розумного обґрунтування розміру оплати юридичної допомоги. Цей принцип набуває конкретних рис через перелік певних факторів, що мають братись до уваги при визначенні розміру оплати: обсяг часу і роботи, що вимагається для адвоката, його кваліфікацію та адвокатський досвід, науково-теоретична підготовка.

Згідно зі статтею 15 Господарського процесуального кодексу України суд визначає в межах, встановлених цим Кодексом, порядок здійснення провадження у справі відповідно до принципу пропорційності, враховуючи: завдання господарського судочинства; забезпечення розумного балансу між приватними й публічними інтересами; особливості предмета спору; ціну позову; складність справи; значення розгляду справи для сторін, час, необхідний для вчинення тих чи інших дій, розмір судових витрат, пов`язаних із відповідними процесуальними діями, тощо.

Учасники справи мають право користуватися правничою допомогою. Представництво у суді, як вид правничої допомоги, здійснюється виключно адвокатом (професійна правнича допомога), крім випадків, встановлених законом (стаття 16 ГПК України).

Однією з основних засад (принципів) господарського судочинства є відшкодування судових витрат сторони, на користь якої ухвалене судове рішення (пункт 12 частини 3 статті 2 зазначеного Кодексу).

Метою впровадження цього принципу є забезпечення особі можливості; ефективно захистити свої права в суді, ефективно захиститись у разі подання до неї необґрунтованого позову, а також стимулювання сторін до досудового вирішення спору.

Згідно ст. 123 ГПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи.

Як передбачено п. 1 ч. 3 цієї статті до витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати на професійну правничу допомогу.

Разом з першою заявою по суті спору кожна сторона подає до суду попередній (орієнтовний) розрахунок суми судових витрат, які вона понесла і які очікує понести у зв`язку із розглядом справи (ч. 1 ст. 124 ГПК України).

Відповідно до частин 1, 2 статті 126 ГПК України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави.

За результатами розгляду справи витрати на професійну правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами.

Для цілей розподілу судових витрат:

1) розмір витрат на професійну правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу професійну правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката, визначається згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою;

2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.

Разом із тим розмір судових витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо).

Для визначення розміру витрат на професійну правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги (частина 3 статті 126 цього Кодексу).

Згідно з частинами третьою-п`ятою статті 126 зазначеного Кодексу для визначення розміру витрат на професійну правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.

Відповідно до частини восьмої статті 129 ГПК України розмір судових витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду, за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву. У разі неподання відповідних доказів протягом встановленого строку така заява залишається без розгляду.

Апеляційний суд вважає за необхідне звернути увагу, що ч. 4 ст. 126 ГПК України визначено, що розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути спів мірним із:

1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг);

2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг);

3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт;

4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.

У разі недотримання вимог частини четвертої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на професійну правничу допомогу адвоката, які підлягають розподілу між сторонами. Обов`язок доведення не співмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами.

Отже, суд, який вирішує питання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, має надавати оцінку тим обставинам, щодо яких є заперечення у клопотанні іншої сторони, а також її доказам невідповідності заявлених до відшкодування витрат критеріям співмірності. Окрім того, суд, виконуючи вимоги щодо законності і обґрунтованості судового рішення, має чітко зазначити, яка з вимог частини четвертої статті 126 ГПК України була не дотримана при визначенні розміру витрат на оплату послуг адвоката, оскільки лише з цих підстав можна зменшити розмір витрат, який підлягає розподілу між сторонами (аналогічний висновок наведено у постановах Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 13.05.2020 у справі № 922/2749/19, від 18.11.2021 у справі № 904/6499/20 (904/1373/21)).

Поряд із загальним правилом розподілу судових витрат, визначеним у частині четвертій статті 129 ГПК України, у частині п`ятій цієї норми визначено критерії, керуючись якими суд (за клопотанням сторони або з власної ініціативи) може відступити від вказаного загального правила при вирішенні питання про розподіл витрат на правову допомогу та не розподіляти такі витрати повністю або частково на сторону, не на користь якої ухвалено рішення, а натомість покласти їх на сторону, на користь якої ухвалено рішення.

Такий правовий висновок є усталеним та викладений, зокрема, у постанові Верховного Суду у складі об`єднаної палати Касаційного господарського суду від 03.10.2019 у справі №922/445/19.

Відповідно до частини п`ятої статті 129 ГПК України під час вирішення питання про розподіл судових витрат суд враховує: 1) чи пов`язані ці витрати з розглядом справи; 2) чи є розмір таких витрат обґрунтованим та пропорційним до предмета спору, з урахуванням ціни позову, значення справи для сторін, у тому числі чи міг результат її вирішення вплинути на репутацію сторони або чи викликала справа публічний інтерес; 3) поведінку сторони під час розгляду справи, що призвела до затягування розгляду справи, зокрема, подання стороною явно необґрунтованих заяв і клопотань, безпідставне твердження або заперечення стороною певних обставин, які мають значення для справи, безпідставне завищення позивачем позовних вимог тощо; 4) дії сторони щодо досудового вирішення спору та щодо врегулювання спору мирним шляхом під час розгляду справи, стадію розгляду справи, на якій такі дії вчинялись.

Випадки, за яких суд може відступити від загального правила розподілу судових витрат, унормованого частиною четвертою статті 129 ГПК України, визначені також положеннями частин шостої, сьомої, дев`ятої статті 129 цього Кодексу.

При цьому на предмет відповідності зазначеним критеріям суд має оцінювати поведінку/дії/бездіяльність обох сторін при вирішенні питання про розподіл судових витрат.

Таким чином, під час вирішення питання про розподіл судових витрат господарський суд за наявності заперечення сторони проти розподілу витрат на адвоката або з власної ініціативи, керуючись критеріями, що визначені частинами п`ятою-сьомою, дев`ятою статті 129 ГПК України, може не присуджувати стороні, на користь якої ухвалено судове рішення, всі її витрати на професійну правову допомогу.

У такому випадку суд, керуючись частинами п`ятою-сьомою, дев`ятою статті 129 ГПК України, відмовляє стороні, на користь якої ухвалено рішення, у відшкодуванні понесених нею на правову допомогу повністю або частково, та відповідно не покладає такі витрати повністю або частково на сторону, не на користь якої ухвалено рішення. При цьому, в судовому рішенні суд повинен конкретно вказати, які саме витрати на правову допомогу не підлягають відшкодуванню повністю або частково, навести мотивацію такого рішення та правові підстави для його ухвалення. Зокрема, вирішуючи питання розподілу судових витрат, господарський суд має враховувати, що розмір відшкодування судових витрат, не пов`язаних зі сплатою судового збору, не повинен бути непропорційним до предмета спору. У зв`язку з наведеним суд з урахуванням конкретних обставин, зокрема ціни позову, може обмежити такий розмір з огляду на розумну необхідність судових витрат для конкретної справи.

Аналогічна правова позиція викладена у постанові об`єднаної палати Верховного Суду у складі суддів Касаційного господарського суду від 03.10.2019 у справі № 922/445/19, у постановах Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 01.08.2019 у справі № 915/237/18, від 24.10.2019 у справі № 905/1795/18, від 17.09.2020 у справі № 904/3583/19, від 18.11.2021 у справі № 904/6499/20 (904/1373/21).

До того ж, у постановах Верховного Суду від 07.11.2019 у справі № 905/1795/18 та від 08.04.2020 у справі № 922/2685/19 висловлено правову позицію, за якою суд не зобов`язаний присуджувати стороні, на користь якої відбулося рішення, всі його витрати на адвоката, якщо, керуючись принципами справедливості, пропорційності та верховенством права, встановить, що розмір гонорару, визначений стороною та його адвокатом, є завищеним щодо іншої сторони спору, зважаючи на складність справи, витрачений адвокатом час, та неспіврозмірним у порівнянні з ринковими цінами адвокатських послуг.

Верховний Суд неодноразово вказував на те, що при визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін (пункт 21 додаткової постанови Великої Палати Верховного Суду від 19.02.2020 у справі № 755/9215/15-ц).

Такі критерії оцінки поданих заявником доказів суд застосовує з урахуванням особливостей кожної справи та виходячи з принципів верховенства права та пропорційності, приписів статей 123-130 ГПК України та з урахуванням практики Європейського суду з прав людини, що суди застосовують як джерело права згідно зі статтею 17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини"

Отже, при визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності) та критерію розумності їхнього розміру, з урахуванням конкретних обставин справи та доводів сторін. Ті самі критерії застосовує Європейський суд з прав людини, присуджуючи судові витрати на підставі статті 41 Конвенції. Зокрема, у рішеннях від 12.10.2006 у справі "Двойних проти України" (пункт 80), від 10.12.2009 у справі "Гімайдуліна і інших проти України" (пункти 34-36), від 23.01.2014 у справі "East/West Alliance Limited" проти України", від 26.02.2015 у справі "Баришевський проти України" (пункт 95) зазначається, що заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими (необхідними), а їхній розмір - обґрунтованим.

У рішенні Європейського суду з прав людини у справі "Лавентс проти Латвії" від 28.11.2002 зазначено, що відшкодовуються лише витрати, які мають розумний розмір (аналогічна правова позиція викладена Касаційним господарським судом у складі Верховного Суду у додаткових постановах від 20.05.2019 у справі № 916/2102/17, від 25.06.2019 у справі № 909/371/18, у постановах від 05.06.2019 у справі № 922/928/18, від 30.07.2019 у справі №911/739/15 та від 01.08.2019 у справі № 915/237/18).

Таким чином, вирішуючи заяву сторони судового процесу про компенсацію понесених нею витрат на професійну правничу допомогу суду належить дослідити та оцінити додані заявником до заяви документи на предмет належності, допустимості та достовірності відображеної у них інформації. Зокрема, чи відповідають зазначені у документах дані щодо характеру та обсягу правничої допомоги, наданої адвокатом, документам, наявним у судовій справі, чи не вчиняв адвокат під час розгляду справи дій, які призвели до затягування розгляду справи, зокрема, але не виключно, чи не подавав явно необґрунтованих заяв і клопотань, чи не включено у документи інформацію щодо витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, які не підтверджені належними доказами та навпаки, якими доказами підтверджується заявлена до відшкодування сума, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги.

Такі докази, відповідно до частини першої статті 86 ГПК України, суд оцінює за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Як вбачається з матеріалів справи, за результатами розгляду позовної заяви позивач просив стягнути з відповідача на свою користь 30 000,00 грн. витрат на професійну правничу допомогу.

Відповідно до п. 4.6 Договору про надання правової допомоги № 210-ДЕ від 08.01.2021 (у редакції додаткової угоди № 4 від 27.04.2021) оплата наданих Послуг та компенсація витрат здійснюється Клієнтом за фактом їх надання (понесення) на підставі погоджених та підписаних сторонами Актів наданих послуг впродовж 15 (п`ятнадцяти) календарних днів, з моменту вступу рішення суду по справі, в межах якої надавалась правова допомога, в законну силу.

За ч. 2 ст. 126 ГПК України за результатами розгляду справи витрати на професійну правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на професійну правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу професійну правничу допомогу, пов 'язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката, визначається згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою.

Тобто, для розподілу витрат на правничу допомогу достатньо підтвердження обсягу їх надання та їх вартості, безпосередня сплата на момент розгляду питання не є обов`язковою.

Така позиція підтверджується постановою Об`єднаної палати Верховного Суду від 03 жовтня 2019 року по справі № 922/445/19:

Отже, твердження відповідача про те, що відсутність доказів сплати витрат на правничу допомогу є підставою для відмови у їх стягненні, є необґрунтованими.

АТ «ДТЕК Дніпровські електромережі» долучило до матеріалів даної судової справи документи, що підтверджують понесені ним витрати на правничу допомогу в суді першої інстанції у справі №904/2871/23, а саме: акт наданих послуг № 277 від 05.10.2023; свідоцтво про право на зайняття адвокатською діяльністю Мельник К.О.; витяг з Єдиного реєстру адвокатів України на підтвердження статусу адвоката Мельник К.О.; договір про надання правової допомоги № 210-ДЕ від 08.01.2021; додаткові угоди № 4 від 27.04.2021 та № 32 від 30.12.2022 до договору № 210-ДЕ про надання правової допомоги від 08.01.2021;

Надані позивачем документи на підтвердження витрат на правничу допомогу містять посилання на справу, в якій надано таку правничу допомогу, та є достатніми для вирішення питання розподілу таких витрат.

Дослідивши заяву про ухвалення додаткового рішення та документи, на підставі яких позивач просив стягнути вказані витрати, господарський суд прийшов до висновку, що заявлений до стягнення розмір витрат на оплату послуг адвоката у розмірі 30 000,00 грн. не відповідає критерію реальності адвокатських витрат, а також критерію розумності та співрозмірності їхнього розміру, та є завищеним, стягнувши 10 000,00 грн.

Отже, твердження відповідача про завищенність витрат на професійну правничу допомогу, задоволених господарським судом першої інстанції є необґрунтованими та недоведеними.

Господарський суд під час вирішення питання про розподіл витрат на професійну правничу допомогу, надав оцінку доказам та доводам сторін щодо розподілу таких витрат, врахував доводи відповідача та керуючись зокрема, такими критеріями як обґрунтованість, пропорційність, співмірність та розумність їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи, дійшов правомірного висновку про часткове задоволення заяви позивача про розподіл витрат на професійну правничу допомогу.

Таким чином, колегія зазначає, що відсутні підстави для скасування додаткового рішення Господарського суду Дніпропетровської області від 19.10.2023 у справі №904/2871/23.

Звертаючись з апеляційними скаргами, апелянт не спростував висновків суду першої інстанції та не довів порушення ним норм процесуального права або неправильного застосування норм матеріального права, як необхідної передумови для скасування прийнятого ним рішення.

В силу приписів статті 269 Господарського процесуального кодексу України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Згідно п. 1 ч. 1 ст. 275 ГПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.

Відповідно до ст. 276 ГПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Враховуючи встановлені обставини справи, зазначені положення законодавства, апеляційний господарський суд вбачає підстави, передбачені статтею 276 Господарського процесуального кодексу України, для залишення рішення та додаткового рішення суду першої інстанції без змін, а апеляційної скарги без задоволення.

Відповідно до статті 129 Господарського процесуального кодексу України судові витрати по справі покладаються на апелянта.

Керуючись ст. ст. 269, 275, 276, 282-284 ГПК України, суд, -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю "Вейл-Білдінг" на рішення Господарського суду Дніпропетровської області від 04.10.2023 у справі № 904/2871/23 залишити без задоволення.

Рішення Господарського суду Дніпропетровської області від 04.10.2023 у справі №904/2871/23 залишити без змін.

Апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю "Вейл-Білдінг" на додаткове рішення Господарського суду Дніпропетровської області від 19.10.2023 у справі №904/2871/23 залишити без задоволення.

Додаткове рішення Господарського суду Дніпропетровської області від 19.10.2023 у справі №904/2871/23 залишити без змін.

Судові витрати Товариства з обмеженою відповідальністю "Вейл-Білдінг" за подання апеляційної скарги на рішення і додаткове рішення суду покласти на заявника.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена до Верховного Суду протягом двадцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повний текст постанови виготовлено та підписано 09.02.2024.

Головуючий суддя О.Г. Іванов

Суддя Т.А. Верхогляд

Суддя Ю.Б. Парусніков