ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД РІВНЕНСЬКОЇ ОБЛАСТІ
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"01" лютого 2024 р. м. Рівне Справа № 918/1170/23

Господарський суд Рівненської області у складі судді Пашкевич І.О., за участі секретаря судового засідання Ярощук О.П., розглянувши у відкритому судовому засіданні за правилами загального позовного провадження справу

за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю "Текстиль-Рівне" (33001, м. Рівне, вул. Петра Могили, буд.57, ; ел. пошта )

до Акціонерного товариства "Національна атомна енергогенеруюча компанія "Енергоатом" (01032, м. Київ, вул. Назарівська, буд. 3; ) в особі Філії "Відокремлений підрозділ "Рівненська атомна електрична станція" Акціонерного товариства "Національна атомна енергогенеруюча компанія "Енергоатом" (34400, Рівненська обл., м. Вараш; Код ЄДРПОУ відокремленого підрозділу: 05425046)

про стягнення 23 910 грн 99 коп.

у судове засідання з`явилися:

- від позивача: Перепечай Катерина Віталіївна;

- від відповідача: Тарасюта Наталія Володимирівна (в режимі ВКЗ)

Відповідно до ч. 14 ст. 8, ст. 222 Господарського процесуального кодексу України (далі - ГПК України), при розгляді судової справи здійснювалося фіксування судового процесу за допомогою наявних технічних засобів відео- та звукозапису з використанням підсистеми відеоконференцзв`язку Єдиної судової інформаційнотелекомунікаційної системи (підсистема відеоконференцзв`язку).

ВСТАНОВИВ:

20 листопада 2023 року через підсистему "Електронний суд" від Товариства з обмеженою відповідальністю "Текстиль-Рівне" (далі - ТОВ "Текстиль-Рівне", позивач) надійшов позов до Державного підприємства "Національна атомна енергогенеруюча компанія "ЕНЕРГОАТОМ" в особі Відокремленого підрозділу "Рівненська атомна електрична станція" Державного підприємства "Національна атомна енергогенеруюча компанія "ЕНЕРГОАТОМ" (далі - ДП "НАЕК" "ЕНЕРГОАТОМ" в особі ВП "РАЕС" ДП "НАЕК "ЕНЕРГОАТОМ", відповідач) про стягнення 836 646 грн 07 коп (з яких: основний борг - 818 698,80 грн.; 3% річних - 7 271,44 грн.; інфляційні втрати - 10 675,83 грн).

Ухвалою від 24.11.2023 прийнято позовну заяву до розгляду, відкрито провадження у справі № 918/1170/23.Постанолвено справу розглядати за правилами загального позовного провадження. Підготовче засідання у справі призначено на 19.12.2023. Запропоновано сторонам подати заяви по суті спору та встановлено процесуальні строки для подання таких заяв.

11 грудня 2023 року на офіційну електронну пошту господарського суду від ДП "НАЕК" "ЕНЕРГОАТОМ" в особі ВП "РАЕС" ДП "НАЕК "ЕНЕРГОАТОМ" надійшов відзив, у якому відповідач визнав позовні вимоги в частині стягнення основного боргу.

15 грудня 2023 року через підсистему "Електронний суд" від представника ТОВ "Текстиль-Рівне" надійшла відповідь на відзив, у якій викладено заяву про збільшення розміру позовних вимог.

В судовому засіданні 19.12.2023 оголошено перерву до 21.12.2023.

20 грудня 2023 року на офіційну електронну пошту суду від ДП "НАЕК" "ЕНЕРГОАТОМ" в особі ВП "РАЕС" ДП "НАЕК "ЕНЕРГОАТОМ" надійшли заперечення на відповідь на відзив.

Ухвалою від 21.12.2023 закрито підготовче провадження у справі № 918/1170/23. Призначено справу № 918/1170/23 до судового розгляду по суті на 11.01.2024.

Ухвалою від 05.01.2024 заяву Товариства з обмеженою відповідальністю "Текстиль-Рівне" про збільшення розміру позовних вимог, викладену у відповіді на відзив, залишено без руху. Встановлено Товариству з обмеженою відповідальністю "Текстиль-Рівне" строк на усунення недоліків заяви про збільшення позовних вимог - 3 (три) дні з дня отримання даної ухвали. Встановлено Товариству з обмеженою відповідальністю "Текстиль-Рівне" спосіб на усунення недоліків заяви про збільшення позовних вимог шляхом подання суду доказів оплати до Державного бюджету України судового збору у розмірі 71 грн 57 коп.

З огляду на те, що ухвала від 05.01.2024 доставлена до електронного кабінету позивача та його представника 06.01.2024, - відтак строк на усунення недоліків заяви про збільшення позовних вимог тривав до 09.01.2024.

08 січня 2024 року від представника позивача через підсистему "Електронний суд" надійшла заява про усунення недоліків заяви про збільшення позовних вимог, до якої долучено платіжну інструкцію № 988 від 14.12.2023, що підтверджує оплату 71 грн 60 коп. судового збору.

Судом встановлено, що позивачем сплачено судовий збір у необхідному розмірі.

Ухвалою від 11.01.2024 заяву ТОВ "Текстиль-Рівне" про збільшення розміру позовних вимог, викладену у відповіді на відзив, прийнято. Постановлено подальший розгляд справи проводити з урахуванням заяви ТОВ "Текстиль-Рівне" про збільшення розміру позовних вимог, викладеної у відповіді на відзив. Предметом позовних вимог є стягнення основного боргу - 818 698,80 грн, 3 % річних у розмірі 9 088 грн 28 коп. за період із 02.08.2023 до 14.12.2023 та інфляційних втрат у розмірі 14 822 грн 71 коп. за період із 08.08.2023 до 14.12.2023.

У судовому засіданні 11.01.2024 протокольною ухвалою оголошено перерву до 23.01.2024.

17 січня 2024 року через підсистему "Електронний суд" від представника позивача надійшло клопотання про визнання поважними причин пропуску строку на подання доказів і про їх долучення до справи.

18 січня 2024 року через підсистему "Електронний суд" від представника відповідача надійшло клопотання про закриття провадження у справі в частині основного боргу.

Ухвалою від 18.01.2024 (з урахуванням ухвали від 23.01.204 про виправлення описки) клопотання представника ТОВ "Текстиль-Рівне" про визнання поважними причин пропуску строку на подання доказів і про їх долучення до справи - задоволено. Визнано поважними причини пропуску ТОВ "Текстиль-Рівне" процесуального строку на подання доказів, а саме: платіжних інструкцій №264 від 09.01.2024 на суму 30 000,00 грн, №455 від 17.01.2024 на суму 200 000,00 грн, № 457 від 17.01.2024 року на суму 43 666,00 грн, №459 від 17.01.2024 на суму 545 032,80 грн. Докази оплати основної заборгованості за Договором поставки №53-122-01-23-13207 від 10.04.2023, а саме: платіжні інструкції №264 від 09.01.2024 на суму 30 000,00 грн, №455 від 17.01.2024 на суму 200 000,00 грн, № 457 від 17.01.2024 року на суму 43 666,00 грн, №459 від 17.01.2024 на суму 545 032,80 грн. - долучено до матеріалів справи. Клопотання ДП "НАЕК" "ЕНЕРГОАТОМ" в особі ВП "РАЕС" ДП "НАЕК "ЕНЕРГОАТОМ" про закриття провадження у справі в частині стягнення 30 000 грн 00 коп. основного боргу - задоволено. За клопотанням відповідача та з ініціативи суду закрито провадження у справі № 918/1170/23 в частині стягнення 818 698,80 грн основного боргу за Договором поставки №53-122-01-23-13207 від 10.04.2023. Предметом позовних вимог є стягнення з ДП "НАЕК" "ЕНЕРГОАТОМ" в особі ВП "РАЕС" ДП "НАЕК "ЕНЕРГОАТОМ" на користь ТОВ "Текстиль-Рівне" 23 910 грн 99 коп. (з яких: 9 088 грн 28 коп. - 3 % річних та 14 822 грн 71 коп. інфляційних втрат).

18 січня 2024 року через підсистему "Електронний суд" від представника ТОВ "Текстиль Рівне" та від представника заявника Філії "Відокремлений підрозділ "Рівненська атомна електрична станція" Акціонерного товариства "Національна атомна енергогенеруюча компанія "Енергоатом" надійшли клопотання про заміну сторони відповідача правонаступником.

18 січня 2024 року через підсистему "Електронний суд" від представника ТОВ "Текстиль Рівне" надійшло клопотання про стягнення витрат на правничу допомогу у розмірі 38 071 грн 60 коп.

Ухвалою від 22.01.2024 клопотання ТОВ "Текстиль Рівне" та Філії "Відокремлений підрозділ "Рівненська атомна електрична станція" Акціонерного товариства "Національна атомна енергогенеруюча компанія "Енергоатом" про заміну сторони відповідача правонаступником - задоволено. Замінено відповідача у справі № 918/1170/23 ДП "НАЕК" "ЕНЕРГОАТОМ" в особі ВП "РАЕС" ДП "НАЕК "ЕНЕРГОАТОМ" його правонаступником - Акціонерним товариством "Національна атомна енергогенеруюча компанія "Енергоатом" (01032, м. Київ, вул. Назарівська, буд. 3; ) в особі Філії "Відокремлений підрозділ "Рівненська атомна електрична станція" Акціонерного товариства "Національна атомна енергогенеруюча компанія "Енергоатом" (34400, Рівненська обл., м. Вараш; Код ЄДРПОУ відокремленого підрозділу: 05425046).

23 січня 2024 року у визначений судом час для проведення судового засідання по даній справі у Рівненській області було оголошено повітряну тривогу через загрозу ракетних ударів. Відтак ухвалою від 23.01.2024 повідомлено сторін, що наступне судове засідання з розгляду справи № 918/1170/23 по суті відбудеться 01.02.2024.

23 січня 2024 року через підсистему "Електронний суд" від відповідача надійшло клопотання про зменшення витрат на правничу допомогу до 3 000 грн 00 коп.

У судове засідання 01.02.2024 з`явилися представники позивача та відповідача, які підтримали викладені у заявах по суті спору правові позиції.

Правова позиція позивача, викладена у позовній заяві

В обґрунтування позовних вимог позивач посилається на несвоєчасне виконання відповідачем договору поставки №53-122-01-23-13207 від 10.04.2023 в частині повного та своєчасного виконання зобов`язань по оплаті поставленого товару.

Враховуючи, що відповідач є таким, що прострочив виконання зобов`язання із оплати за поставлений товар у сумі 826 998 грн 00 коп. із 02.08.2023, з урахуванням здійснених відповідачем 08.08.2023 проплат на суму 8 299 грн 20 коп., позивач здійснив нарахування інфляційних втрат за період із 08.08.2023 до 17.11.2023 у сумі 10 675 грн 83 коп, а також 3 % річних за період із 02.08.2023 до 17.11.2023 у сумі 7 271 грн 45 коп.

Відтак позивач просив суд стягнути з відповідача 836 646 грн 07 коп (з яких: основний борг - 818 698,80 грн.; 3% річних - 7 271,44 грн.; інфляційні втрати - 10 675,83 грн).

Правова позиція відповідача, викладена у відзиві

Відповідач визнав позовні вимоги про стягнення основного боргу та заперечив проти задоволення позовних вимог про стягнення 3 % річних і інфляційних втрат і просив суд зменшити розмір даних вимог на 90 %.

У зв`язку із визнанням заявлених вимог в частині стягнення суми основного боргу до початку розгляду справи по суті, відповідач просить суд, в порядку ч. 1 ст. 130 ГПК України, вирішити питання щодо повернення позивачу з державного бюджету 50 відсотків судового збору, сплаченого даним товариством при поданні позову.

Стосовно вимоги ТОВ "Текстиль-Рівне" про стягнення інфляційних втрат, відповідач зауважує, що розрахунок інфляційних втрат позивач здійснює з урахуванням індексу інфляції за вересень та жовтень 2023 р. При цьому у тексті позовної заяви позивач зазначає, що останнім днем оплати є 01.08.2023 - дата реєстрації податкової накладної, тобто з наступного дня (02.08.2023) на думку позивача настає прострочення оплати за поставлений товар. Однак, при розрахунку інфляційних втрат позивач не бере до уваги індекс інфляції за серпень 2023 року, хоча з тексту позовної заяви логічно випливає, що інфляційні втрати мали б розраховуватися за період з 02.08.2023 по 17.11.2023 (включаючи серпень 2023). Такий умовивід підкріплюється й тим фактом, що розрахунок 3 % річних здійснювався позивачем саме починаючи з 02.08.2023. З цього приводу, Верховний суд у складі колегії Касаційного господарського суду у постанові від 25.08.2020 № 924/534/19 зробив наступний висновок: "Статтею 625 ЦК України передбачено право особи отримати компенсацію інфляційних збитків за весь період прострочення. Якщо індекс інфляції в окремі періоди є меншим за одиницю та має при цьому економічну характеристику - "дефляція", то це не змінює його правової природи і не може мати наслідком пропуску такого місяця, оскільки протилежне зруйнує послідовність математичного ланцюга розрахунків, визначену Порядком проведення Індексації грошових доходів населення, затвердженим постановою КМУ №1078 від 17.07.2003. Отже, у розрахунок інфляційних втрат мають включатися й періоди часу, в які індекс Інфляції становив менше одиниці (тобто мала місце дефляція)". Враховуючи наведене, а також той факт, що протягом серпня 2023 (місяць у якому мало місце порушення грошового зобов`язання за договором поставки), індекс інфляції становив 98,6, то у даному випадку інфляційне збільшення має від`ємне значення, а розрахунок має бути наступним: за період із 02.08.2023 до 07.08.2023 інфляційне збільшення 00 грн, за період із 08.08.2023 до 17.11.2023 інфляційне збільшення мінус 935 грн 41 коп. З огляду на зазначену обставину, матеріальні втрати кредитора від знецінення коштів внаслідок інфляційних процесів за вказаний період відсутні.

Таким чином, відповідач вважає дії позивача щодо невключення в розрахунок індексу інфляції за серпень 2023 р. неправомірними та такими, які свідчать про зловживання позивачем його правом на стягнення інфляційних втрат, адже позивач не міг не знати про дефляцію у серпні 2023, здійснюючи розрахунок 3 % з урахуванням днів прострочення у цьому місяці. Відтак відповідач просить суд відмовити ТОВ "Текстиль-Рівне" у задоволенні неправомірно нарахованих інфляційних втрат.

Стосовно вимоги ТОВ "Текстиль-Рівне" про стягнення 3 % річних, відповідач зауважує, що належної та обґрунтованої вимоги про сплату заявлених у позовній заяві 3% річних за договором № 53-122-01-23-13207 від 10.04.2023 позивач до відповідача не заявляв, тому у відповідача не виникло відповідного зобов`язання щодо оплати вказаної суми. Крім того, у розрахунку 3 % річних, який міститься у додатку до позовної заяви наявна невідповідність, а саме під таблицею розрахунку позивач зазначив "Всього 3 % річних: 7 271,45 грн", однак при обчисленні загальної суми, заявленої до стягнення вказує 3 % річних 7 271,44 грн, з чого незрозуміло, яка конкретно сума 3 % річних заявляється до стягнення.

Також, відповідач зазначає, що підставою виникнення боргу стали форс-мажорні обставини, пов`язані зі збройною агресією рф проти України і запровадженням з 24.02.2022, згідно Указу Президента України від 24 лютого 2022 №64/2022 "Про введення воєнного стану", затвердженого Законом України від 24 лютого 2022 №2102-ІХ, воєнного стан.

Так підприємство інформує, що з 04.03.2022 місто Енергодар Запорізької області та ВП "ЗАЕС" ДП "НАЕК "Енергоатом" (ВП ЗАЕС) були захоплені збройними силами російської федерації та до теперішнього часу перебувають в тимчасовій окупації, а Енергодарська міська територіальна громада, у якій розташована ВП ЗАЕС віднесена до тимчасово окупованих російською федерацією території України з 02.03.2022 згідно із переліком територій, на яких ведуться (велися) бойові дії або тимчасово окупованих російською федерацією, затвердженим наказом Міністерства з питань реінтеграції тимчасово окупованих територій України від 22.12.2022 №309.

З моменту окупації ВП ЗАЕС працює в екстремальних умовах, на початку захоплення атомна станція працювала на мінімальних потужностях, а вже з вересня 2022 року відпуск електричної енергії у мережу зі станції не здійснюється. Разом з цим, для підтримання життєздатності атомних блоків живлення станції відбувається за рахунок виробленої електричної енергії іншими атомними станціями України.

В структурі електроенергії, виробленої відокремленими підрозділами ДП "НАЕК "Енергоатом" до моменту окупації військовими російської федерації найбільшу частку складала електроенергія, вироблена саме ВП ЗАЕС, оскільки з 15 діючих атомних енергоблоків енергосистеми України - 6 енергоблоків належать ВП ЗАЕС. Таким чином, на теперішній час Компанією втрачено виробничі потужності, що забезпечували майже половину його доходу від реалізації електроенергії. Поряд з цим, ДП "НАЕК "Енергоатом" продовжує нести витрати з утримання об`єктів і персоналу ВП ЗАЕС, не одержуючи від діяльності цього відокремленого підрозділу жодного доходу.

Відповідно, наявні ресурси, в тому числі грошові кошти ДП "ПАЕК "Енергоатом" спрямовує в першу чергу на задоволення потреб безпеки експлуатації АЕС. А стягнення нарахованих позивачем інфляційних втрат та 3% річних у повному розмірі призведе до додаткового фінансового навантаження, що при вказаних обставинах матиме негативні наслідки для діяльності ДП.

Вважаючи, що зазначені обставини безпосередньо вплинули на своєчасний розрахунок постачальниками, в тому числі з позивачем, відповідач просить зменшити нараховані інфляційні втрати та 3% річних на 90% на підставі ст. 233 ГК України, ч.3 ст. 551 ЦК України, посилаючись при цьому на висновки Верховного Суду про застосування норм права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Великої Палати Верховного Суду від 18.03.2020 у справі №902/417/18.

Правова позиція позивача, викладена у відповіді на відзив

Позивач зазначає, що часткове визнання позовних вимог не має наслідком їх негайного задоволення відповідачем. Заборгованість продовжує існувати, відповідно майнові права та інтереси позивача в межах цієї справи продовжують бути порушеними та зумовлюють настання для відповідача негативних наслідків у вигляді відповідальності за невиконання грошового зобов`язання, передбаченої ст. 625 ЦК України, а також обов`язку відшкодувати позивачу понесені судові витрати, в тому числі витрати на професійну правничу допомогу.

Доводи відповідача щодо визначення інфляційних втрат за період, не заявлений позивачем у позовній заяві, вимагають виходу за межі позовних вимог, що є недопустимим.

Нормативною підставою для нарахування 3% річних є ст. 625 ЦК України, що є достатньою підставою для нарахування та стягнення відповідної грошової суми.

Нарахування інфляційних втрат на суму боргу та трьох процентів річних відповідно до ст. 625 ЦК України є мірою відповідальності боржника за прострочення грошового зобов`язання, оскільки виступає способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів унаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації боржника за неналежне виконання зобов`язання. Ці кошти нараховуються незалежно від вини боржника, зупинення виконавчого провадження чи виконання рішення суду про стягнення грошової суми.

Велика Палата Верховного Суду у справі №902/417/18 здійснила зменшення розміру відсотків річних з урахуванням конкретних обставин справи, а саме: з огляду на встановлення в укладеному між сторонами зазначеної справи договорі процентної ставки річних на рівні 40% та 96% і її явної невідповідності принципу справедливості. Натомість у справі №918/1165/23 позивач заявив до стягнення з відповідача відсотки річні у розмірі, передбаченому законом, а саме: ч. 2 ст. 625 Цивільного кодексу України три відсотки. Розмір нарахованих 3% річних складає менше 1% від суми основної заборгованості за Договором поставки. Таким чином, обставини у цій справі є відмінними, а ознака очевидної неспівмірності заявленої до стягнення суми процентів річних - відсутня.

Також Верховним Судом у постанові від 18.03.2020 у справі №902/417/18 не наведено висновків щодо можливості суду зменшувати розмір інфляційних втрат.

Позивач вважає неспроможними доводи відповідача щодо обставин, які перешкодили ДП "НАЕК "Енергоатом" своєчасно виконати свої зобов`язання та мають бути враховані судом при вирішенні питання про зменшення нарахованих інфляційних втрат та 3% річних (втрата відповідачем значної частини виробничих потужностей внаслідок окупації Запорізької АЕС, виконання підприємством в умовах воєнного стану спеціальних обов`язків на ринку електричної енергії для забезпечення загальносуспільного інтересу і необхідність в таких умовах підтримувати безпеку АЕС, тощо), оскільки інфляційні втрати та 3% річних не є штрафними санкціями, а входять до складу грошового зобов`язання.

Таким чином, доводи відповідача про те, що начебто його фінансовий стан є підставою для невиконання ним своїх зобов`язань перед позивачем не можна приймати до уваги.

Окрім того, у відповіді на відзив позивач вчинив заяву про збільшення позовних вимог, з урахуванням якої просить суд стягнути з відповідача 842 609 грн 79 коп. (з яких: основний борг - 818 698,80 грн.; 3 % річних у розмірі 9 088 грн 28 коп., інфляційні втрати у розмірі 14 822 грн 71 коп.).

Правова позиція відповідача, викладена у запереченнях на відповідь на відзив

Відповідач зауважує, що заперечення, викладені у відзиві, полягали в тому що позивач заявляє інфляційні втрати до стягнення починаючи з 08.08.2023, однак при розрахунку не використовує індекс інфляції за серпень 2023.

Методика розрахунку інфляційних втрат за неповний місяць прострочення виконання грошового зобов`язання відображається, виходячи з математичного підходу до округлення днів у календарному місяці, упродовж якого мало місце прострочення, а саме:

- час прострочення у неповному місяці більше півмісяця (> 15 днів) = 1 (один) місяць, тому за такий неповний місяць нараховується індекс інфляції на суму боргу;

- час прострочення у неповному місяці менше або дорівнює половині місяця (від 1, включно з 15 днями) - 0 (нуль), тому за такий неповний місяць інфляційна складова боргу не враховується.

Зазначений спосіб розрахунку склався як усталена судова практика, його використовують всі бухгалтерські програми розрахунку інфляційних.

Зазначені у відзиві на позовну заяву висновки Великої Палати Верховного Суду, викладені у постанові від 18.03.2020 у справі № 902/417/18 полягають у тому, що зменшення розміру як неустойки, штрафу, так і процентів річних може мати з урахуванням конкретних обставин справи, які мають юридичне значення, та, зокрема (тобто не виключно, зазначених вище критеріїв (збільшення розміру відсотків річних).

Наведені у відзиві надзвичайні обставини: (1) втрата відповідачем за первісним позовом значної частини виробничих потужностей внаслідок окупації Запорізької АЕС, (2) виконання підприємством в умовах воєнного стану спеціальних обов`язків на ринку електричної енергії для забезпечення загальносуспільного інтересу і (3) необхідність в таких умовах підтримувати безпеку АЕС (Рівненської, Хмельницької, Південноукраїнської) є саме тими конкретними обставинами справи, які мають юридичне значення, які перешкодили ДП "НАЕК "Енергоатом" своєчасно виконати свої зобов`язання та мають бути враховані судом при вирішенні питання про зменшення нарахованих 3% річних та інфляційних втрат.

Стосовно аргументів позивача про те, що зі змісту позовних вимог у справі № 902/417/18 вбачається, що вимога про стягнення інфляційних втрат позивачем у справі не заявлялася, - відповідач стверджує, що згідно із ч. 10 ст. 11 ГПК України якщо спірні відносини не врегульовані законом і відсутній звичай ділового обороту, який може бути до них застосований, суд застосовує закон, що регулює подібні відносини (аналогія закону).

Дослідивши матеріали справи, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтуються аргументи позивача та заперечення відповідача, об`єктивно оцінивши докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об`єктивному розгляді у судовому процесі всіх обставин справи в їх сукупності, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд дійшов висновку про часткове задоволення позовних вимог з огляду на наступне.

Судом встановлено, що 10.04.2023 між Державним підприємством "Національна атомна енергогенеруюча компанія "Енергоатом" (в особі Відокремленого підрозділу "Рівненська атомна електрична станція") (далі - Замовник) (правонаступником якого є Акціонерне товариство "Національна атомна енергогенеруюча компанія "Енергоатом" в особі Філії "Відокремлений підрозділ "Рівненська атомна електрична станція" Акціонерного товариства "Національна атомна енергогенеруюча компанія "Енергоатом") та ТОВ "Текстиль-Рівне" (далі - Постачальник) укладено Договір поставки №53-122-01-23-13207 (далі - Договір), предметом якого був обов`язок постачальника передати у власність Замовника продукцію за кількістю і цінами, що передбачені у специфікації №1 (додаток №1 до Договору).

Відповідно до п. 2.1. Договору ціна продукції, що поставляється за цим договором складає 689 165, 00 грн., крім того ПДВ - 137 833,00 грн., що в загальному складає - 826 998,00 грн. (пункт 2.2. Договору).

Сторонами погоджено у пункті 3.1. Договору, що строк поставки продукції - до 30.11.2023; місцем поставки визначено - 34400, м.Вараш, склад Рівненського відділення ВП "Складське господарство" ДП "НАЕК "ЕНЕРГОАТОМ".

У підписаній Сторонами Специфікації №1 (Додаток №1 до Договору) Сторони погодили перелік, кількість та ціну Товару, що мав бути поставлений на загальну суму з ПДВ 826 998,00 грн.

Судом встановлено, що на виконання умов вказаного Договору позивач здійснив поставку відповідачу товару в повному обсязі, що підтверджується: видатковою накладною № 210 від 19.05.2023 на загальну суму 826 998,00 грн та товарно-транспортною накладною №210 від 19.05.2023.

Отримання товару 19.05.2023 в повному обсязі підтверджується як зазначенням підпису відповідальної особи замовника (що діяла на підставі довіреності №1/290 від 18.05.2023) на вищевказаних товаросупровідних документах, так і відсутністю на них будь-яких застережень чи зауважень.

Весь товар було прийнято відповідачем без зауважень до якості або його кількості, за наслідками чого було оформлено Ярлик на придатну продукцію №1-1-62 від 29.05.2023 та прибутковий ордер №67 від 19.05.2023.

Таким чином, позивачем було належним чином виконано взяте на себе зобов`язання в частині поставки товару відповідачу.

Згідно з п. 6.1. Договору оплата за поставлену продукцію мала бути здійснена Замовником шляхом перерахування грошових коштів на поточний рахунок Постачальника протягом 45 календарних днів з дати оформлення ярлика на придатну продукцію згідно СОУ НАЕК 038:2021 "Управління закупівлями продукції. Організація вхідного контролю продукції для ВП Компанії" за умови реєстрації Постачальником належним чином оформленої та незаблокованої податкової накладної в ЄРПН. Початок перебігу строку оплати починається з дня, наступного за днем оформлення ярлика на придатну продукцію.

На виконання зобов`язань в частині реєстрації податкової накладної Постачальником було складено податкову накладну № 72 від 19.05.2023 на загальну суму 826 998,00 грн., з якої ПДВ складає 137 833,00 грн.

Вказана податкова накладна зареєстрована в Єдиному реєстрі податкових накладних (далі - ЄРПН), підтвердженням чого є квитанція про реєстрацію податкової накладної від 01.08.2023, з якої вбачається, що в ЄРПН зареєстровано за № від 19.05.2023 податкову накладну №72.

Таким чином, позивачем було виконано і вимогу щодо реєстрації податкової накладної на суму поставки в повному обсязі.

З вказаного вбачається, що у відповідача виник обов`язок здійснити повний та своєчасний розрахунок за придбану ним продукцію.

Зважаючи на положення п. 6.1. Договору строк розрахунків почав спливати з 29.05.2023 (дата оформлення ярлика на продукцію), в той же час зважаючи на дату реєстрації податкової накладної 01.08.2023, повна оплата за поставлений товар у розмірі 826 998,00 грн мала бути здійснена не пізніше 01.08.2023 (в день реєстрації податкової накладної).

Відповідачем було здійснено частковий розрахунок за отриману продукцію до відкриття провадження у справі № 918/1170/23, а саме:

- 1099,20 грн. - платіжною інструкцією № 08/08/20239111 від 08.08.2023;

- 2400,00 грн. - платіжною інструкцією № 08/08/20239113 від 08.08.2023;

- 4800,00 грн. - платіжною інструкцією № 08/08/20239114 від 08.08.2023.

З огляду на здійснені розрахунки загальна сума заборгованості відповідача по оплаті за продану продукцію станом на 09.08.2023 становила 818 698,80 грн.

У зв`язку із простроченням оплати поставленого товару позивачем було надіслано на адресу відповідача претензію - вимогу вих.№21/08-3 від 21.08.2023 на суму 818 698,80 грн., за наслідками розгляду якої відповідачем було надіслано позивачу лист вих.№17505/001-юр від 13.09.2023, у якому повідомлено, що за результатами розгляду претензії-вимоги ВП "Рівненська АЕС" ДП "НАЕК Енергоатом" вживаються заходи щодо проведення розрахунків з постачальниками товарів.

Оскільки жодних інших оплат здійснено не було і сума боргу 818 698,80 грн., не змінилася, позивач звернувся до суду із даною позовною заявою з урахуванням заяви про збільшення позовних вимог.

Ухвалою від 11.01.2024 заяву Товариства з обмеженою відповідальністю "Текстиль-Рівне" про збільшення розміру позовних вимог, викладену у відповіді на відзив, прийнято. Постановлено подальший розгляд справи проводити з урахуванням заяви Товариства з обмеженою відповідальністю "Текстиль-Рівне" про збільшення розміру позовних вимог, викладеної у відповіді на відзив. З огляду на викладене предметом позовних вимог стало стягнення з відповідача на користь позивача основний борг - 818 698,80 грн, 3 % річних у розмірі 9 088 грн 28 коп. за період із 02.08.2023 до 14.12.2023, а також інфляційні втрати у розмірі 14 822 грн 71 коп. за період із 08.08.2023 до 14.12.2023.

Після відкриття провадження у справі № 918/1170/23 позивачем та відповідачем додано докази оплати основного боргу на загальну суму 818 698,80 грн за Договором поставки №53-122-01-23-13207 від 10.04.2023, за наступними платіжними інструкціями:

- №264 від 09.01.2024 на суму 30 000,00 грн,

- №455 від 17.01.2024 на суму 200 000,00 грн,

- № 457 від 17.01.2024 на суму 43 666,00 грн,

- №459 від 17.01.2024 на суму 545 032,80 грн.

З урахуванням викладеного, враховуючи, що позивач просив суд стягнути з відповідача 818 698,80 грн основного боргу, 9 088 грн 28 коп. - 3 % річних та 14 822 грн 71 коп. інфляційних втрат, а відповідачем після звернення позивача до господарського суду із даним позовом у даній справі № 918/1170/23 погашена основна заборгованість по Договору у розмірі 818 698,80 грн, між сторонами у зв`язку з цим не залишилося неврегульованих питань стосовно даної заборгованості, то суд дійшов висновку про наявність підстав для закриття провадження у справі в частині стягнення основного боргу на підставі п. 2 ч. 1 ст. 231 ГПК України за відсутністю предмету спору.

Таким чином, ухвалою від 18.01.2024 господарський суд закрив провадження у справі № 918/1170/23 в частині стягнення 818 698,80 грн основного боргу за ініціативи суду та за заявою відповідача.

З урахуванням ухвали від 11.01.2024 про прийняття заяви про збільшення позовних вимог та ухвали від 18.01.2024 про закриття провадження у справі в частині основного боргу, - предметом позовних вимог є стягнення з відповідача на користь позивача 23 910 грн 99 коп. (з яких: 9 088 грн 28 коп. - 3 % річних та 14 822 грн 71 коп. інфляційних втрат).

Щодо позовних вимог про стягнення 3 % річних та інфляційних втрат, суд виснує наступне.

Судом встановлено, що спірні правовідносини між сторонами виникли на підставі укладеного правочину, який за своєю правовою природою є договорам поставки.

Частиною 1 ст. 626 ЦК України визначено, що договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

Згідно із ст. 628 ЦК України зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Частиною 1 ст. 712 ЦК України передбачено, що за договором поставки продавець (постачальник), який здійснює підприємницьку діяльність, зобов`язується передати у встановлений строк (строки) товар у власність покупця для використання його у підприємницькій діяльності або в інших цілях, не пов`язаних з особистим, сімейним, домашнім або іншим подібним використанням, а покупець зобов`язується прийняти товар і сплатити за нього певну грошову суму.

Відповідно до ст. 265 ГК України, за договором поставки одна сторона - постачальник зобов`язується передати (поставити) у зумовлені строки (строк) другій стороні - покупцеві товар (товари), а покупець зобов`язується прийняти вказаний товар (товари) і сплатити за нього певну грошову суму.

До договору поставки застосовуються загальні положення про купівлю-продаж, якщо інше не встановлено договором, законом або не випливає з характеру відносин сторін (ч. 2 ст. 712 ЦК України).

Відповідно до ч. 1 ст. 655 ЦК України за договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов`язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов`язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму.

За змістом ч. 1, 2 ст. 509 ЦК України зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку.

Зобов`язання виникають з підстав, встановлених ст. 11 цього Кодексу.

Згідно зі ст. 11 ЦК України цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки; підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є договори та інші правочини.

Частинами 1, 2 ст. 193 ГК України встановлено, що суб`єкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобов`язання належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобов`язання - відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться; кожна сторона повинна вжити усіх заходів, необхідних для належного виконання нею зобов`язання, враховуючи інтереси другої сторони та забезпечення загальногосподарського інтересу.

Згідно з ч. 1 ст. 526 Цивільного кодексу України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Згідно з ч. 1 ст. 530 Цивільного кодексу України якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

Відповідно до ст. 610 ЦК України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).

За змістом ч. 1 ст. 612 ЦК України - боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом, при цьому ст. 525 ЦК України встановлено, що одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом.

Згідно з ч. 2 ст. 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Судом перевірено розрахунок інфляційних втрат долучений позивачем до справи (з урахуванням заяви про збільшення позовних вимог) за допомогою Системи комплексного інформаційного забезпечення ЛІГА:ЗАКОН ENTERPRISE не виходячи при цьому за межі визначеного позивачем періоду часу (з 08.08.2023 до 14.12.2023) та встановлено, що останній не є арифметично вірним, а позивачем дійсно, як про це доречно зауважує відповідач, не враховано, що у серпні 2023 була дефляція із показником 98,60.

Розрахунок здійснюється за формулою : IIc (98,60 : 100) x (100,50 : 100) x (100,80 : 100) x (100,50 : 100) x = 1.00385173 Інфляційне збільшення: 818 698,80 x 1.00385173 - 818 698,80 = 3 153,40 грн.

За розрахунками суду обґрунтований розмір стягнення з відповідача інфляційних втрат за період часу з 08.08.2023 до 14.12.2023 становить 3 153,40 грн. Період прострочення грошового зобов`язання 129 днів.

Судом перевірено розрахунок 3 % річних долучений позивачем до справи за допомогою Системи комплексного інформаційного забезпечення ЛІГА:ЗАКОН ENTERPRISE не виходячи при цьому за межі визначеного позивачем періоду часу (з 02.08.2023 до 14.12.2023) та встановлено, що останній є арифметично вірним, а обґрунтований розрахунок 3 % річних за вказаний період (період прострочення грошового зобов`язання 135 днів) складає 9 088 грн 28 коп.

Розрахунок інфляційних втрат та 3 % річних, які здійснено господарським судом долучено до матеріалів справи.

Щодо вимоги відповідача зменшити розмір інфляційних втрат та 3 % річних на 90 % суд зазначає наступне.

Відповідно до ч.1 ст. 612 ЦК України - боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом, при цьому ст. 525 ЦК України встановлено, що одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом.

Сплата 3 % річних від простроченої суми (якщо інший їх розмір не встановлений договором або законом) не має характеру штрафних санкцій і є способом захисту майнового права та інтересу кредитора шляхом отримання від боржника компенсації (плати) за користування ним коштами, належними до сплати кредиторові.

У разі несвоєчасного виконання боржником грошового зобов`язання у нього в силу закону (ч. 2 ст. 625 ЦК України) виникає обов`язок сплатити кредитору, поряд із сумою основного боргу, суму "інфляційних втрат" як компенсацію знецінення грошових коштів за основним зобов`язанням внаслідок інфляційних процесів у період прострочення їх оплати.

У кредитора згідно з ч.2 ст. 625 ЦК України є право вимоги до боржника щодо сплати інфляційних втрат за період прострочення в оплаті основного боргу. Водночас, якщо боржник після нарахування йому інфляційних втрат за відповідний місяць допустив подальше прострочення в оплаті основного боргу, то кредитор, виходячи з того, що зобов`язання зі сплати інфляційних втрат, яке виникло в силу закону, є грошовим, вправі нарахувати боржнику інфляційні втрати на суму основного боргу, збільшену на індекс інфляції за попередній місяць прострочення.

Відповідно до висновку Великої Палати Верховного Суду у постанові 07.04.2020 у справі №910/4590/19 зобов`язання зі сплати інфляційних та річних процентів є акцесорним, додатковим до основного, залежить від основного зобов`язання і поділяє його долю. Відповідно, й вимога про сплату інфляційних та річних процентів є додатковою до основної вимоги (п. 43 мотивувальної частини постанови).

З огляду на викладене суд констатує, що зобов`язання з оплати 3% річних та інфляційних втрат у випадку прострочення боржником зобов`язання випливає в силу ч.2 ст. 625 ЦК України, а тому для виникнення у боржника даного зобов`язання позивачу немає необхідності спочатку звертатися до відповідача із вимогою про оплату вказаних сум, а вже у зв`язку із їх неоплатою - до суду за захистом своїх прав.

Окрім того, згідно з ч. 1 ст. 222 ГК України учасники господарських відносин, що порушили майнові права або законні інтереси інших суб`єктів, зобов`язані поновити їх, не чекаючи пред`явлення їм претензії чи звернення до суду. Згідно з ч. 2 ст. 222 ГК України у разі необхідності відшкодування збитків або застосування інших санкцій суб`єкт господарювання чи інша юридична особа - учасник господарських відносин, чиї права або законні інтереси порушено, з метою безпосереднього врегулювання спору з порушником цих прав або інтересів має право звернутися до нього з письмовою претензією, якщо інше не встановлено законом.

Отже, відповідно до ч. 2 ст. 222 ГК України у позивача існує право, щодо звернення з претензією до відповідача, а не обов`язок, і таке не звернення з претензією про оплату заборгованості чи 3% річних аж ніяк не позбавляє позивача в майбутньому у судовому порядку заявляти про їх стягнення.

Аналогічна позиція викладена у постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Касаційного господарського суду від 23.06,2020 у справі № 910/5561/19, де, зокрема, у п.п. 35, 36, 37 зазначено: "Відповідно до п. 1 резолютивної частини рішення Конституційного Суду України від 09.07.2002 № 15-рп/2002 положення ч. 1 ст. 12.4 Конституції України (254к/9б-ВР) щодо поширення юрисдикції судів на всі правовідносини, що виникають у державі, в аспекті конституційного звернення необхідно розуміти так, що право особи (громадянина України, іноземця, особи без громадянства, юридичної особи) на звернення до суду за вирішенням спору не може бути обмежене законом, іншими нормативно-правовими актами. Встановлення законом або договором досудового врегулювання спору за волевиявленням суб`єктів правовідносин не є обмеженням юрисдикції судів і права на судовий захист. Держава може стимулювати вирішення правових спорів у межах досудових процедур, однак їх використання є правом, а не обов`язком особи, яка потребує такого захисту. За змістом ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру або встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення. Право на звернення до господарського суду в установленому цим Кодексом порядку гарантується. Ніхто не може бути позбавлений права на розгляд його справи у господарському суді, до юрисдикції якого вона віднесена законом (ч. 1 ст. 4 ГПК України.".

Отже, відповідно до ч. 2 сг.222 ГК України у позивача існує право, а не обов`язок щодо звернення з претензією до відповідача, і таке незвернення з претензією про оплату заборгованості чи 3% річних аж ніяк не позбавляє позивача в майбутньому у судовому порядку заявляти про їх стягнення.

Враховуючи, що відповідач в порушення вимог ЦК України та ГК України взяті на себе зобов`язання не виконав в обумовлені строки, за поставлений товар розрахувався з простроченням - відтак стягненню з відповідача на користь позивача підлягає як 3 % річних так і інфляційні втрати в порядку ст. 625 ЦК України.

Посилання відповідача на наявність підстав для зменшення сум 3% річних та інфляційних втрат, як-то складне фінансове становище зумовлене обставинами непереборної сили, господарський суд оцінює критично та відхиляє, оскільки інфляційні втрати та 3% річних не є штрафними санкціями, а входять до складу грошового зобов`язання, відтак у господарського суду відсутні процесуальні повноваження для зменшення сум даного грошового зобов`язання.

Формулювання ст. 625 ЦК, коли нарахування процентів тісно пов`язується із застосуванням індексу інфляції, орієнтує на компенсаційний, а не штрафний характер відповідних процентів, а тому 3% річних не є неустойкою у розумінні положень ст. 549 ЦК і ст. 230 Господарського кодексу України.

Отже, за змістом наведеної норми закону нарахування інфляційних втрат на суму боргу та 3% річних входять до складу грошового зобов`язання і вважаються особливою мірою відповідальності боржника за прострочення грошового зобов`язання, оскільки виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів унаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації (плати) від боржника за користування останнім утримуваними грошовими коштами, належними до сплати кредиторові.

Щодо посилань ВП "Рівненська АЕС" на висновок Великої Палати Верховного Суду від 18.03.2020 у справі №902/417/18 щодо можливості суду за певних умов зменшити розмір як неустойки, штрафу, так і процентів річних за час затримки розрахунку відповідно до ст. 625 ЦК України, оскільки всі вони спрямовані на відновлення майнової сфери боржника, суд зазначає наступне.

Дані висновки зроблені Верховним Судом з урахуванням конкретних обставин справи, які мають юридичне значення, зокрема, те, що п.5.5 договору поставки №АП-02-0110 від 01.06.2017, невиконання якого стало підставою для звернення з позовом у справі №902/417/18, передбачено, що сторони дійшли згоди щодо зміни розміру процентної ставки, передбаченої ч.2 ст. 625 ЦК України, і встановили її в розмірі 40% річних від несплаченої загальної вартості товару протягом 90 календарних днів з дати, коли товар повинен бути сплачений покупцем та 96% річних від несплаченої ціни товару до дня повної оплати з дати закінчення дев`яноста календарних днів.

У пункті 8.38 постанови Верховного Суду від 18.03.2020 у справі № 902/417/18 зазначено, що суд може зменшити загальний розмір відсотків річних як відповідальності за час прострочення грошового зобов`язання, проте з аналізу договору поставки, представленого при розгляді позову у справі сторонами не було змінено відсотків річних, а позивач наполягає на стягненні відсотків річних, у розмірі, встановленому ч.2 ст. 625 ЦК України - 3% за весь час прострочення.

Крім того, постанова Верховного Суду від 18.03.2020 у справі №902/417/18 не містить висновків стосовно можливості суд зменшувати інфляційні втрати, а аналогія процесу у даному випадку буде неправомірною.

Більше того, предметом договору між сторонами є поставка текстильних виробів, тобто договірні відносини сторін не стосуються енергетичного ринку країни, а тому законодавство у цій частині аж ніяк не стосується зобов`язань з поставки, які виникли між сторонами. Вказане свідчить про те, що обставини на які посилається відповідач не є форс-мажорними автоматично, а відтак ці обставини не впливають на виконання відповідачем його зобов`язань перед позивачем.

З приводу спрямування наявних у відповідача коштів на більш важливі з його погляду потреби та статті видатків (наприклад, на невідкладні першочергові платежі в бюджет), - суд виснує, що такі обставини також не віднесені законодавством до таких, які відстрочують виконання грошових зобов`язань за діючими договорами поставок, а також не є такими, що унеможливлюють стягнення з відповідача в примусовому порядку заборгованості і нарахувань не неї.

З огляду на викладене у сукупності суд відмовляє у задоволенні вимоги Акціонерного товариства "Національна атомна енергогенеруюча компанія "Енергоатом" в особі Філії "Відокремлений підрозділ "Рівненська атомна електрична станція" Акціонерного товариства "Національна атомна енергогенеруюча компанія "Енергоатом" про зменшення 3 % річних та інфляційних втрат, які заявлені до стягнення.

Щодо інших доказів, доводів та заперечень сторін, суд зазначає, що вони були досліджені у судовому засіданні та не наводяться в рішенні суду, позаяк не покладаються судом в основу цього судового рішення, тоді як Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча п. 1 ст. 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожний аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (справа Серявін проти України, рішення від 10.02.2010).

Відповідно до ст. 13 ГПК України судочинство у господарських судах здійснюється на засадах змагальності. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Відповідно до ч. 1 ст. 73 ГПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

За приписами ч. 1 ст. 74 ГПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Статтею 76 ГПК України визначено, що належними є докази, на підставі яких можна встановити обставини, які входять в предмет доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування. Предметом доказування є обставини, які підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.

Відповідно до ч. 1 ст. 77 ГПК України обставини, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

За приписами ч. 1 ст. 86 ГПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Відповідно до ст. 17 Закону України 23.02.2006 № 3477-IV "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини" суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод від 04.11.1950 (далі - Конвенція) та протоколи до неї, а також практику Європейського суду з прав людини як джерело права.

Згідно з п. 1 ст. 6 Конвенції кожен має право на справедливий розгляд його справи судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру.

Аналіз практики Європейського суду з прав людини щодо застосування ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (див. рішення від 21.01.1999 в справі "Гарсія Руїз проти Іспанії", від 28.10.2010 року в справі "Трофимчук проти України", від 09.12.1994 року в справі "Хіро Балані проти Іспанії", від 01.07.2003 року в справі "Суомінен проти Фінляндії", від 07.06.2008 в справі "Мелтекс ЛТД (MELTEX LTD) та Месроп Мовсесян (MESROP MOVSESYAN) проти Вірменії") свідчить, що право на мотивоване (обґрунтоване) судове рішення є частиною загального права людини на справедливий і публічний розгляд справи та поширюється як на цивільний, так і на кримінальний процес.

Вимога п. 1 ст. 6 Конвенції щодо обґрунтовування судових рішень не може розумітись як обов`язок суду детально відповідати на кожен довід заявника. Стаття 6 Конвенції також не встановлює правил щодо допустимості доказів або їх оцінки, що є предметом регулювання в першу чергу національного законодавства та оцінки національними судами. Проте Європейський суд з прав людини оцінює ступінь умотивованості рішення національного суду, як правило, з точки зору наявності в ньому достатніх аргументів стосовно прийняття чи відмови в прийнятті саме тих доказів і доводів, які є важливими, тобто такими, що були сформульовані заявником ясно й чітко та могли справді вплинути на результат розгляду справи.

Суд наголошує на недопустимості порушення одного з основоположних принципів правосуддя, що його було сформульовано Європейським судом з прав людини у рішенні у справі "Де Куббер проти Бельгії" (De Cubber v. Belgium) від 26.10.1984 - має не лише здійснюватися правосуддя, ще має бути видно, що воно здійснюється.

За результатами з`ясування обставин, на які сторони посилалися як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були дослідженні в судовому засіданні, і з наданням оцінки всім аргументам учасників справи у їх сукупності та взаємозв`язку, як це передбачено вимогами ст. ст. 75-79, 86 ГПК України, суд дійшов висновку про наявність підстав для часткового задоволення позову та про стягнення з відповідача на користь позивача 3 153,40 грн. інфляційних втрат та 9 088 грн 28 коп.- 3 % річних).

В решті позовних вимог про стягнення 11 669 грн 31 коп. інфляційних втрат суд відмовляє.

Розподіл судових витрат

Господарський суд, розглянувши клопотання представника Товариства з обмеженою відповідальністю "Текстиль-Рівне" про стягнення витрат понесених позивачем по оплаті професійної правничої допомоги у справі № 918/1170/23, дослідивши матеріали справи, встановив наступне.

Як вбачається із заяви, позивач просить суд стягнути на свою користь із відповідача витрати на професійну правничу допомогу, понесені при розгляді справи, у загальному розмірі 38 071 грн 60 коп., яка складається із 38 000 грн 00 коп. безпосередньо самих витрат на професійну правничу допомогу та 71 грн 60 коп. судового збору, сплаченого на виконання вимог ухвали від 05.01.2024 у справі № 918/1170/23 про залишення заяви про збільшення позовних вимог без руху.

У клопотанні представника Товариства з обмеженою відповідальністю "Текстиль-Рівне" про стягнення витрат понесених позивачем по оплаті професійної правничої допомоги вказано, що додаткові витрати, понесені в межах цієї справи Адвокатським бюро "Миколи Бляшина" підтверджуються Платіжною інструкцією №988 від 14.12.2023 щодо сплати судового збору у зв`язку із збільшенням розміру позовних вимог, що наявна в матеріалах справи.

Судом встановлено та підтверджено матеріалами справи, що 13.11.2023 між Адвокатським бюро "Миколи Бляшина" в особі в.о. директора Лавренчук Т.В., що діє на підставі статуту, наказу № №21/22-к від 31.10.2022, свідоцтва про право на зайняття адвокатською діяльністю № 995, виданого Рівненською обласною кваліфікаційно- дисциплінарною комісією адвокатури 14.10.2012, з однієї сторони, і Товариством з обмеженою відповідальністю "Текстиль-Рівне" в особі Директора Івенської Алли Вікторівни, яка діє на підставі статуту, з іншої сторони, з метою забезпечення права на правову допомогу, укладено Договір про надання правової допомоги № б/н. (далі - Договір).

Згідно з п. 1.1. Договору за цим Договором Адвокатське бюро (Захисник) зобов`язується надати правову (правничу) допомогу Клієнту щодо стягнення боргу, трьох процентів річних та інфляційних втрат за Договором поставки N" 53-122-01-23-13207 від 10.04.2023 та яка включає в себе: аналіз документів та обставин щодо вказаного предмету договору /при потребі/; збір і аналіз доказів, отримання та збирання відомостей про факти, які можуть бути використані, як джерело відомостей та докази у судовій справі/при потребі/; складання та підготовка процесуальних документів (позов, відповідь на відзив, клопотання, тощо) та документів правового характеру для подачі до суду в судовій справі; представництво в судах першої, апеляційної та касаційної інстанцій під час всього розгляду судової справи /при потребі/; отримання будь-яких документів та здійснення необхідних дій для забезпечення виконання рішення суду, прийнятого на користь Клієнта (в тому числі представлення інтересів перед державними і приватними виконавцями, органами казначейства та іншими особами з усім обсягом повноважень); здійснювати інші дії, пов`язані з виконанням цього Договору, а Клієнт зобов`язується оплатити надання правової допомоги та всі фактичні витрати, необхідні для виконання договору у відповідності до умов Договору.

Відповідно до п. 1.2. Договору під час здійснення діяльності за цим Договором Захисник/та або залучені ним особи/ має право вчиняти всі дії та користуватися всіма професійними правами адвоката вказаними в Законі України "Про адвокатуру та адвокатську діяльність" без обмежень, в тому числі збирати докази та інформацію, звертатися з адвокатськими запитами до всіх осіб, користуватися всіма правами представника вказаними у процесуальних кодексах, підписувати та подавати всі види процесуальних документів та інших документів, представляти Клієнта у відносинах з усіма особами з усіма правами Клієнта/Захисника та вчиняти будь-які інші дії, не заборонені законом, правилами адвокатської етики та цим Договором, необхідні для належного виконання цього Договору, в тому числі, якщо інше не зазначено Сторонами додатково, Адвокатське бюро та/або залучені ним адвокати та інші особи мають право на вчинення всіх процесуальних дій відповідно до закону в кримінальному, цивільному, адміністративному, господарському та всіх інших процесах і у відносинах з усіма судами, в тому числі третейськими, реалізовувати всі права та обов`язки Клієнта під час виконання рішення, його оскарження чи перегляду, та всіма іншими правами без встановлення обмежень.

Як вбачається, сторони обумовили між собою порядок та умови надання правової допомоги, гонорар, відповідальність сторін та строк дії договору і інші умови.

Сторони визнають і підтверджують, що належне надання Захисником правової допомоги залежить від сприяння Клієнта, його представників і консультантів, а також виконання Клієнтом вказаних в цьому Договорі зустрічних зобов`язань за Договором, в тому числі: своєчасне надання всіх, документів (засвідчені копії, а при потребі і оригінали) та інформації, включаючи документи (в тому числі належно оформлену довіреність при потребі) і вичерпні пояснення, які обґрунтовано вимагаються Захисником у зв`язку з наданням правової допомоги. Інформація та документи повинні бути повними, дійсними, точними і достовірними; своєчасне, з врахуванням вимог внутрішніх документів Замовника, прийняття і виконання рішень, одержання необхідних погоджень і видача документів; невідкладно повідомляти та надавати копії всіх судових документів, повісток, викликів, ухвали чи листів, рішень, що стосуються предмету цього Договору; На вимогу Захисника надавати довіреність на відповідного фахівця. (п. 2.1. Договору).

Із розділу 3 Договору про гонорар судом встановлено, що сторонами з урахуванням принципу свободи договору погоджено, що розмір гонорару за цим Договором визначено у формі нарахування та виплати гонорару:

- за представництво в суді першої інстанції в розмірі 38 000,00 грн;

- за стадію апеляційного провадження в розмірі 12 000,00 грн.;

- за супровід виконавчого провадження в розмірі 4 000,00 грн.

При встановленні розміру гонорару враховано складність справи, кваліфікація і досвід Захисника, важливість справи для Клієнта та інші істотні обставини. Гонорар визначений за цим Договором сторонами є розумним і співмірним та враховує витрачений адвокатом час. (п. 3.2. Договору).

Гонорар за представництво в суді та іншу професійну правничу допомогу, пов`язану зі справою, включає підготовку до її розгляду, збір доказів, підготовку процесуальних документів по справі при потребі, участь в судових засіданнях при потребі, тощо, а також вартість послуг помічника адвоката, інших витрат Захисника. (п. 3.3. Договору).

Оплата гонорару здійснюється не пізніше 3 робочих днів з дня виставлення рахунку в безготівкову порядку. Повернення сплаченого гонорару та відшкодування фактичних витрат не здійснюється. (п. 3.6. Договору).

Цей договір набуває чинності з моменту його укладення і діє до повного виконання. (п. 5.1. Договору).

За своєю правовою природою договір про надання правової допомоги є договором про надання послуг, крім цього, на такий договір поширюються загальні норми та принципи договірного права, включаючи, але не обмежуючись главою 52 Цивільного кодексу України.

Як будь-який договір про надання послуг, договір про надання правової допомоги може бути оплатним або безоплатним. Ціна в договорі про надання правової допомоги встановлюється сторонами шляхом зазначення розміру та порядку обчислення адвокатського гонорару. Адвокатський гонорар може існувати в двох формах - фіксований розмір та погодинна оплата. Вказані форми відрізняються порядком обчислення - при зазначенні фіксованого розміру для виплати адвокатського гонорару не обчислюється фактична кількість часу витраченого адвокатом при наданні послуг клієнту.

У ст. 28 Правил адвокатської етики, затверджених Звітно-виборним з`їздом адвокатів України 09.06.2017, передбачено, що при встановленні розміру гонорару враховуються складність справи, кваліфікація і досвід адвоката, фінансовий стан клієнта та інші істотні обставини. Гонорар має бути розумним та враховувати витрачений адвокатом час на виконання доручення.

Судом встановлено, що Адвокатським бюро "Миколи Бляшина" складено Проміжний звіт про надану правову допомогу Товариству з обмеженою відповідальністю "Текстиль-Рівне" по справі №918/1170/23 станом на 18.01.2024.

З даного Проміжного звіту вбачається, що загальний обсяг часу, витраченого станом на 18.01.2024 на надання правової допомоги ТОВ "Текстиль-Рівне" у справі №918/1170/23 складає 9 годин 05 хвилин.

Орієнтовний обсяг часу на надання правової допомоги ТОВ "Текстиль-Рівне" у справі №918/1170/23 під час розгляду справи судом першої інстанції після дати складання цього проміжного звіту 00 год. 30 хв, що включає в себе Представництво інтересів клієнта під час розгляду справи по суті.

Із Проміжного звіту встановлено, що Адвокатським бюро "Миколи Бляшина" надано для Товариства з обмеженою відповідальністю "Текстиль-Рівне" професійну правову допомогу, а саме:

- Аналіз наданих ТОВ "Текстиль-Рівне" документів на предмет можливості підготовки позову. Підготовлено позовну заяву, яку узгоджено із ТОВ "Текстиль-Рівне". Підготовлено таблицю розрахунку заборгованості, відсотків річних та інфляційних втрат, додатки, надано замовнику реквізити для сплати судового збору, забезпечено направлення позову з використанням ЄСІТС на адресу відповідача та на адресу суду;

- Отримано відзив відповідача, проаналізовано доводи відзиву та долучені документи;

- Отримано від клієнта додаткові докази погашення заборгованості, підготовлено розрахунки відсотків річних та інфляційних втрат та підготовлено та подано відповідь на відзив та заяву про зміну розміру позовних вимог, надіслано її з використанням ЄСІТС на адресу відповідача та на адресу суду.

- Отримано заперечення відповідача, проаналізовано доводи.

- Підготовлено та подано заяву про усунення недоліків заяви про збільшення розміру позовних вимог.

- Забезпечено представництво інтересів клієнта під час підготовчого судового засідання та розгляду справи по суті

- Отримано від клієнта додаткові докази, підготовлено клопотання про долучення доказів погашення основної заборгованості у справі, надіслано її з використанням ЄСІТС на адресу відповідача та на адресу суду.

- Підготовлено заяву про заміну відповідача правонаступником, надіслано її з використанням ЄСІТС на адресу відповідача та на адресу суду.

- Підготовлено заяву про ухвалення додаткового рішення для відшкодування витрат позивача на професійну правничу допомогу з додатками.

Адвокатським бюро "Миколи Бляшина" виставлено для Товариства з обмеженою відповідальністю "Текстиль-Рівне" рахунок від 18.12.2023 на загальну суму 38 071 грн 60 коп., що включає в себе:

- 38 000 грн 00 коп. - гонорар за правничу допомогу з представництва у суді першої інстанції згідно договору про надання правничої допомоги від 13.11.2023;

- 71 грн 60 коп. - судовий збір за заявою про збільшення розміру позовних вимог ТОВ "Текстиль-Рівне" у справі 918/1170/23.

Як вбачається, Товариство з обмеженою відповідальністю "Текстиль-Рівне" оплатив для Адвокатського бюро "Миколи Бляшина" 24 071 грн 60 коп., що підтверджується платіжною інструкцією № 602 від 17.01.2024.

Згідно з ч. ч. 4, 5 ст. 126 ГПК України передбачено, що розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.

У разі недотримання вимог ч. 4 цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на професійну правничу допомогу адвоката, які підлягають розподілу між сторонами.

В матеріалах справи наявні заперечення представника відповідача проти стягнення з них заявленої суми витрат на оплату послуг адвокатського об`єднання позивача в розмірі 38 071 грн 60 коп.

В обґрунтування заперечень Акціонерне товариство "Національна атомна енергогенеруюча компанія "Енергоатом" в особі Філії "Відокремлений підрозділ "Рівненська атомна електрична станція" Акціонерного товариства "Національна атомна енергогенеруюча компанія "Енергоатом" вказує, що вважає зазначений позивачем розмір витрат на правничу допомогу в загальній сумі 38 000,00 грн завищеним, необґрунтованим, неспівмірним із складністю справи, виходячи з наступного.

Справа № 918/1170/23 не є складною, оскільки стягнення заборгованості за поставлену продукцію при наявності документів, які підтверджують факт поставки такої продукції, не потребує опрацювання значного масиву документації чи здійснення додаткових розрахунків тощо. Так, у даному випадку поставка товару за договором підтверджується однією видатковою накладною від 19.05.2023 № 210, а за фактом проходження вхідного контролю був складений один ярлик від 29.05.2023 № 1-1-62, тобто відсутня велика кількість документів, які необхідно опрацювати для того, щоб довести факт поставки товару. Стосовно розрахунку інфляційних втрат та 3 % річних, то такий розрахунок також є не складним та затратним у контексті часу, особливо зважаючи на наявність великої кількості електронних сервісів, які в автоматичному режимі здійснюють такі розрахунки за заданими параметрами. Також, написання позовної заяви про стягнення боргу не потребує якихось додаткових експертиз, додаткового аналізу судової практики та не створює складності при формуванні правової позиції, оскільки судова практика у цих справах є сталою.

Крім того, відповідач звертає увагу, що визнав основну заборгованість на етапі підготовчого розгляду справи та погасив її у повному обсязі до закінчення розгляду справи по суті, що вважає важливим для врахування при прийнятті рішення щодо зменшення витрат на професійну правничу допомогу.

Крім того, у проміжному звіті, доданому до клопотання, серед іншого зазначено підготовку та подачу заяви про усунення недоліків заяви про збільшення розміру позовних вимог. На думку відповідача, такі витрати не можуть на нього покладатися, адже забезпечення належного виконання своїх процесуальних прав та обов`язків лежить на кожній стороні судового процесу. Тому, те, що представник позивача не надав доказів сплати судового збору за подання заяви про збільшення розміру позовних вимог, що потягнуло за собою подання заяви про усунення недоліків, не може бути підставою для покладення таких витрат на відповідача. Крім того, позивач не вперше бере участь у справах з філією "ВП "Рівненська АЕС" АТ "НАЕК "Енергоатом" (раніше ВП "Рівненська АЕС" ДП "НАЕК "Енергоатом"), а тому знайомий зі стандартними умовами договорів відповідача, отже додаткового часу на опрацювання умов договору не потребував (справи № 918/1159/23, № 918/1165/23). Водночас, для порівняння, у справі № 918/1165/23 було заявлено основний борг, інфляційні втрати та 3 % річних в загальній сумі стягнення 1 026 773,16 грн, і, відповідно, представник відповідача просив стягнути 36 000,00 грн витрат на професійну правничу допомогу, тоді коли у даній справі з меншою сумою стягнення - заявлено 38 000,00 грн. Дана обставина викликає сумнів у розумності та необхідності заявленого розміру витрат на правничу допомогу у цій справі. Сумнів також викликає необхідність підготовки та подання представником позивача заяви про заміну відповідача його правонаступником, адже відповідач самостійно її подав, а представник позивача при цьому в судовому засіданні 11.01.2024 заперечував проти необхідності в оголошенні перерви для подання заяви та документів про заміну відповідача правонаступником.

Відтак представник відповідача вказує, що на його переконання розумним, співмірним зі складністю справи та виконаним адвокатом обсягом робіт (наданих послуг) розміром витрат на правничу допомогу є 3 000 грн.

Розглянувши клопотання представника позивача, дослідивши матеріали справи, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтується заява, враховуючи заперечення представника відповідача, господарський суд дійшов висновку про її часткове задоволення з огляду на наступне.

При визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їх розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін. Ті самі критерії застосовує Європейський суд з прав людини, присуджуючи судові витрат на підставі ст. 41 Конвенції. Зокрема, суд враховує позицію Європейського суду з прав людини, відповідно до якої заявник має право на відшкодування судових та інших витрат лише у разі, якщо доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їх розмір обґрунтованим (справа "Гімайдуліна і інші проти України" від 10.12.2009, справа "Баришевський проти України" від 26.02.2015). А також висновки ЄСПЛ, викладені у справах: "East/West Alliance Limited" проти України" від 02.06.2014, за змістом яких заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їхній розмір - обґрунтованим; "Ла-вентс проти Латвії" від 28.11.2002, за результатом розгляду якої ЄСПЛ вирішив, що відшкодовуються лише витрати, які мають розумний розмір.

Правова позиція щодо розумності та співмірності розміру витрат на правову допомогу також відображена у постановах Верховного Суду від 24.10.2019 у справі №905/1795/18 і від 01.08.2019 у справі №915/237/18.

Тобто суд зобов`язаний оцінити рівень адвокатських витрат, що мають бути присуджені з урахуванням того чи була їх сума обґрунтованою.

Витрати на правову допомогу мають бути документально підтверджені та доведені. Відсутність документального підтвердження витрат на правову допомогу є підставою для відмови у задоволенні вимог про відшкодування таких витрат.

Таким чином, якщо стороною буде документально доведено, що нею понесено витрати на правову допомогу, а саме: надано сукупність доказів: договір на правову допомогу, акт приймання-передачі наданих послуг, платіжні документи про оплату таких послуг, розрахунок таких витрат, то у суду відсутні підстави для відмови у стягненні таких витрат стороні, на користь якої ухвалено судове рішення.

Враховуючи викладене, необхідною умовою для вирішення питання про розподіл судових витрат на професійну правничу допомогу є наявність доказів, які підтверджують фактичне здійснення таких витрат учасником справи.

Така правова позиція викладена у додаткових постановах Верховного Суду від 22.03.2018 у справі №910/9111/17 та від 11.12.2018 у справі №910/2170/18.

Частинами 1-3 ст. 126 ГПК України визначено, що витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи витрати на професійну правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами.

Для цілей розподілу судових витрат:

1) розмір витрат на професійну правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу професійну правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката, визначається згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою;

2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.

Частина 3 ст.126 ГПК визначає, що для визначення розміру витрат на професійну правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.

Однією з основних засад (принципів) господарського судочинства є відшкодування судових витрат сторони, на користь якої ухвалене судове рішення (п. 12 ч. 3 ст. 2 ГПК України).

Відповідно до ст. 59 Конституції України встановлено, що кожен має право на професійну правничу допомогу.

Конституційне право кожного на правову допомогу за своєю суттю є гарантією реалізації, захисту та охорони інших прав і свобод людини і громадянина, і в цьому полягає його соціальна значимість.

Правова допомога є багатоаспектною, різною за змістом, обсягом та формами і може включати консультації, роз`яснення, складення позовів і звернень, довідок, заяв, скарг, здійснення представництва, зокрема в судах та інших державних органах, захист від обвинувачення тощо. Вибір форми та суб`єкта надання такої допомоги залежить від волі особи, яка бажає її отримати. Вибір форми та суб`єкта надання такої допомоги залежить від волі особи, яка бажає її отримати, тоді як конституційне право на професійну правничу допомогу не може бути обмежено.

Обов`язок із доказування слід розуміти як закріплену в процесуальному та матеріальному законодавстві міру належної поведінки особи, що бере участь у судовому процесі, із збирання та надання доказів для підтвердження свого суб`єктивного права, що має за мету усунення невизначеності, яка виникає в правовідносинах у разі неможливості достовірно з`ясувати обставини, які мають значення для справи.

Важливим елементом змагальності процесу є стандарти доказування - спеціальні правила, яким суд має керуватися при вирішення справи. Ці правила дозволяють оцінити, наскільки вдало сторони виконали вимоги щодо тягаря доказування і наскільки вони змогли переконати суд у своїй позиції, що робить оцінку доказів більш алгоритмізованою та обґрунтованою.

При цьому відповідно до ст. 73 ГПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків.

Судом встановлено, що на підтвердження понесених витрат на професійну правничу допомогу адвоката у справі № 918/1170/23 від позивача надійшли наступні докази:

- договір про надання правової допомоги від 13.11.2023;

- рахунок №INV-001050 від 18.12.2023;

- платіжна інструкція №602 від 17.01.2024;

- Проміжний звіт про надану правову допомогу Адвокатським бюро "Миколи Бляшина" Товариству з обмеженою відповідальністю "Текстиль-Рівне" () по справі №918/1170/23 станом на 18.01.2024.

Відповідно до п. 4 ч. 1 ст. 1 Закону України "Про адвокатуру та адвокатську діяльність", договір про надання правової допомоги - домовленість, за якою одна сторона (адвокат, адвокатське бюро, адвокатське об`єднання) зобов`язується здійснити захист, представництво або надати інші види правової допомоги другій стороні (клієнту) на умовах і в порядку, що визначені договором, а клієнт зобов`язується оплатити надання правової допомоги та фактичні витрати, необхідні для виконання договору.

Пунктом 9 ч. 1 ст. 1 Закону України "Про адвокатуру та адвокатську діяльність" встановлено, що представництво - вид адвокатської діяльності, що полягає в забезпеченні реалізації прав і обов`язків клієнта в цивільному, господарському, адміністративному та конституційному судочинстві, в інших державних органах, перед фізичними та юридичними особами, прав і обов`язків потерпілого під час розгляду справ про адміністративні правопорушення, а також прав і обов`язків потерпілого, цивільного відповідача у кримінальному провадженні.

Інші види правової допомоги види адвокатської діяльності з надання правової інформації, консультацій і роз`яснень з правових питань, правового супроводу діяльності клієнта, складення заяв, скарг, процесуальних та інших документів правового характеру, спрямованих на забезпечення реалізації прав, свобод і законних інтересів клієнта, недопущення їх порушень, а також на сприяння їх відновленню в разі порушення (п. 6 ч. 1 ст. 1 Закону № 5076-VI).

Відповідно до ст. 19 Закону України "Про адвокатуру та адвокатську діяльність", видами адвокатської діяльності, зокрема, є: надання правової інформації, консультацій і роз`яснень з правових питань, правовий супровід діяльності юридичних і фізичних осіб, органів державної влади, органів місцевого самоврядування, держави; складення заяв, скарг, процесуальних та інших документів правового характеру; представництво інтересів фізичних і юридичних осіб у судах під час здійснення цивільного, господарського, адміністративного та конституційного судочинства, а також в інших державних органах, перед фізичними та юридичними особами.

Із викладеного вбачається, що позивачем надано усю сукупність документів, якими стверджується, що Адвокатським бюро "Миколи Бляшина" Товариству з обмеженою відповідальністю "Текстиль-Рівне" була надана правова правнича допомога у справі № 918/1170/23.

Судом встановлено, що на час розгляду справи, доказів недійсності Договору про надання правової допомоги від 13.11.2023 суду не надано. У Договорі міститься посилання, що надання правової допомоги полягає в представництві інтересів клієнта з питань, що пов`язані зі спором Товариства з обмеженою відповідальністю "Текстиль-Рівне" за Договором поставки № 53-122-01-23-13207 від 10.04.2023. Клієнтом оплачено послуги на загальну суму 24 071 грн 60 коп.

В матеріалах справи міститься ордер на надання правничої допомоги серії ВК № 1110851, виданий 17.11.2023 адвокатським бюро "Миколи Бляшина" на представлення інтересів Товариства з обмеженою відповідальністю "Текстиль-Рівне" адвокатом Перепечай Катериною Віталіївною.

Окрім того, вбачається, що адвокат Перепечай Катерина Віталіївна була присутня у 3-х судових засіданнях: 19.12.2023, 11.01.2024, 01.02.2024.

23 січня 2024 року у приміщення господарського суду з`явилася адвокат Перепечай Катерина Віталіївна з метою участі у судовому засіданні по справі № 918/1170/23, яке не відбулося у зв`язку із оголошенням повітряної тривоги у Рівненській області.

Як встановлено судом, Адвокатське бюро та клієнт (замовник, позивач), керуючись принципом вільного волевиявлення щодо укладення договору про надання правової допомоги, погодили між собою відповідно розмір та вартість такої допомоги у сумі 38 000 грн 00 коп. у суді першої інстанції.

Згідно з висновком Верховного Суду у складі колегії суддів Касаційного господарського суду, зробленим у постанові від 06.03.2019 у справі № 922/1163/18, адвокатський гонорар може існувати в двох формах - фіксований розмір та погодинна оплата. Вказані форми відрізняються порядком обчислення - при зазначенні фіксованого розміру для виплати адвокатського гонорару не обчислюється фактична кількість часу, витраченого адвокатом при наданні послуг клієнту, і навпаки, підставою для виплату гонорару, який зазначено як погодинну оплату, є кількість годин помножена на вартість такої години того чи іншого адвоката в залежності від його кваліфікації, досвіду, складності справи та інших критеріїв.

Тобто, визначаючи розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації гонорару адвоката іншою стороною, суди мають виходити з встановленого у самому договорі розміру та/або порядку обчислення таких витрат, що узгоджується з приписами ст. 30 Закону України "Про адвокатуру і адвокатську діяльність".

Суд зауважує, що при погодженому між адвокатом (адвокатським бюро / об`єднанням) та клієнтом фіксованому розмірі гонорару останній обчислюється без прив`язки до витрат часу адвоката на надання кожної окремої послуги, що виключає необхідність відображення інформації про понесені адвокатом витрати часу по кожному з видів робіт (наданих послуг) в детальному описі робіт (наданих послуг) чи іншому документі, що містить такий детальний опис. Фіксований розмір гонорару не залежить від витраченого адвокатом (адвокатським бюро / об`єднанням) часу на надання правничої допомоги клієнту.

Відтак оскільки як вбачається із Договору про надання правової допомоги від 13.11.2023 між позивачем та його адвокатом узгоджено фіксований розмір гонорару, що становить 38 000 грн 00 коп., - суд не надає оцінку правовій допомозі, яка визначена у Проміжному звіті про надану правову допомогу Адвокатським бюро "Миколи Бляшина" Товариству з обмеженою відповідальністю "Текстиль-Рівне" по справі №918/1170/23 станом на 18.01.2024 щодо часу, витраченого адвокатом на надання правової допомоги.

Велика Палата Верховного Суду у постанові від 16.11.2022 у справі №922/1964/21 дійшла висновку про те, чи потрібно надавати суду детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, у разі, якщо сторони погодили оплату у фіксованій сумі.

Зокрема, Велика Палата Верховного Суду у наведеній вище постанові зазначила таке:

"140. подання детального опису робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги, не є самоціллю, а є необхідним для визначення розміру витрат на професійну правничу допомогу з метою розподілу судових витрат.

141. Саме лише незазначення учасником справи в детальному описі робіт (наданих послуг) витрат часу на надання правничої допомоги не може перешкодити суду встановити розмір витрат на професійну правничу допомогу (у випадку домовленості між сторонами договору про встановлений фіксований розмір обчислення гонорару).

143 ч. 3 ст. 126 ГПК України конкретного складу відомостей, що мають бути зазначені в детальному описі робіт (наданих послуг), не визначає, обмежуючись лише посиланням на те, що відповідний опис має бути детальним.

144. Тому, враховуючи принципи рівності і справедливості, правової визначеності, ясності і недвозначності правової норми як складові принципу верховенства права, визначення необхідного і достатнього ступеня деталізації опису робіт у цьому випадку є виключною прерогативою учасника справи, що подає такий опис".

Суд зазначає, що детальний опис робіт, який відображений в Проміжному звіті про надану правову допомогу Адвокатським бюро "Миколи Бляшина" Товариству з обмеженою відповідальністю "Текстиль-Рівне" по справі №918/1170/23 станом на 18.01.2024 містить перелік послуг, які надані адвокатом для позивача.

Водночас із підстав, викладених вище (з урахуванням висновків Великої Палати Верховного Суду у постанові від 16.11.2022 у справі №922/1964/21) - суд критично ставиться до аргументів представника відповідача, що викладені у запереченнях і що стосуються того, що відповідач визнав основну заборгованість на етапі підготовчого розгляду та погасив її у повному обсязі до закінчення розгляду справи по суті.

При цьому суд також критично ставиться до доводів відповідача про те, що формування правової позиції та складення позовної заяви не потребували докладання представником позивача суттєвих часових витрат із підстав того, що позивач не вперше бере участь у справах з філією "ВП "Рівненська АЕС" АТ "НАЕК "Енергоатом" (раніше ВП "Рівненська АЕС" ДП "НАЕК "Енергоатом"), а тому знайомий зі стандартними умовами договорів відповідача, отже додаткового часу на опрацювання умов договору не потребував (справи № 918/1159/23, № 918/1165/23).

Відхиляючи дані заперечення відповідача суд виходить із того, що із Проміжного звіту чітко вбачається, яка саме правова правнича допомога була надана позивачу у справі, вбачається, що вона реально надана і частково оплачена клієнтом.

Процесуальним законом від учасника справи вимагається надання доказів щодо обсягу наданих послуг і виконання робіт та їх вартості, але не доказів обґрунтування часу, витраченого фахівцем в галузі права, а достатнім є підтвердження лише кількості такого часу, навіть без обґрунтування, що саме така кількість часу витрачена на відповідні дії (правова позиція, викладена у постановах Верховного Суду від 16.05.2019 у справі №823/2638/18 та від 09.07.2019 у справі №923/726/18).

Надавши оцінку наданим позивачем документам на підтвердження понесених витрат на професійну правничу допомогу, суд дійшов висновку, що з них, зокрема, з Проміжного звіту, в якому детально розшифрована яка правова допомога надавалась при розгляді справи, вбачається, що у суму 38 000 грн 00 коп., яку позивач просить стягнути як оплату за судовий розгляд справи, включено, серед іншого, аналіз наданих ТОВ "Текстиль-Рівне" документів на предмет можливості підготовки позову, підготовка позовної заяви, отримання відзиву і його аналіз, отримання від клієнта додаткових доказів погашення заборгованості, підготовка розрахунків відсотків річних та інфляційних втрат, підготовка та подання відповіді на відзив та заяву про зміну розміру позовних вимог, отримання заперечень відповідача і їх аналіз, підготовка та подання заяви про усунення недоліків заяви про збільшення розміру позовних вимог, отримання від клієнта додаткових доказів, підготовка клопотання про долучення доказів погашення основної заборгованості у справі, підготовка заяви про заміну відповідача правонаступником.

Суд виснує, що хоча в Проміжному звіті дані послуги розділені на різні види, однак за своєю суттю є одними видами правничої допомоги: аналіз документів, пов`язаних із підготовкою позовної заяви, здійснення розрахунків, підготовка відповіді на відзив. При цьому правовий аналіз документів для підготовки позовної заяви і правовий аналіз відзиву за своєю суттю є правничою правовою роботою, яка проведена на підставі тих самих документів і правовідносин, аналіз який здійснювався адвокатом при підготовці позовної заяви. При цьому включення до опису видів правової допомоги аналіз заперечень відповідача на відповідь на відзив та аналіз доказів оплати заборгованості свідчить про те, що включення до витрат на професійну правничу допомогу роботи з аналізу заперечень відповідача проти задоволення позовних вимог у сукупності із уже проведеним правовим аналізом спірних правовідносин при підготовці позовної заяви не відповідає принципу доцільності та розумності. Отримання від клієнта доказів оплати відповідачем заборгованості і їх аналіз узагалі не становлять великої складності та не можуть бути підставою для відшкодування витрат на професійну правничу допомогу як окремий вид робіт, здійснених адвокатом, з урахування того, що при підготовці позовної заяви проводився повний аналіз спірних правовідносин.

При цьому, суд виснує, що такі витрати, як підготовка заяви про збільшення позовних вимог у вигляді продовження строку нарахування 3 % річних та інфляційних втрат уже включають у себе аналіз поточного стану справи, який проведений адвокатом під час такої роботи як підготовка позовної заяви і підготовка відповіді на відзив.

При цьому не відповідає принципам розумності та доцільності включення до витрат на професійну правову допомогу підготовку заяви про усунення недоліків заяви про збільшення позовних вимог, позаяк недоліки означеної заяви допущені з боку позивача і відповідач не зобов`язаний відшкодовувати таку допомогу адвоката окремо.

Водночас суд виснує, що оскільки сторони дійшли згоди про фіксований розмір правової правничої допомоги у розмірі 38 000 грн 00 коп за ведення справи № 918/1170/23 у суді першої інстанції, - фіксований розмір гонорару означає, що у разі настання визначених таким договором умов платежу - конкретний склад дій адвоката, що були вчинені на виконання цього договору й призвели до настання цих умов, не має жодного значення для визначення розміру адвокатського гонорару в даному випадку.

Водночас суд відхиляє доводи відповідача про те, що це уже не перший спір позивача із відповідачем і що позивач уже ніби-то знайомий із стандартними умовами договорів відповідача, отже додаткового часу на опрацювання умов договору не потребував (справи № 918/1159/23, № 918/1165/23).

При цьому суд виснує, що кожна справа є індивідуальною та потребує окремого опрацювання кожного із документів, що виникли під час спірних правовідносин, у тому числі первинних. Наведення відповідачем як прикладу справи № 918/1165/23, де заявлено більшу суму до стягнення, однак менший розмір витрат на професійну правничу допомогу у даному випадку не має жодного значення, позаяк клієнт та його адвокат вільні самостійно визначати розмір гонорару адвоката між собою. При цьому для вирішення питання про розподіл судових витрат суд у кожному випадку враховує: складність справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); пов`язаність цих витрат із розглядом справи; обґрунтованість та пропорційність предмета спору; ціну позову.

Велика Палата Верховного Суду у постанові від 16.11.2022 у справі № 922/1964/21 зробила висновок, що у випадку встановленого договором фіксованого розміру гонорару сторона може доводити неспівмірність витрат, у тому числі, але не виключно, без зазначення в детальному описі робіт (наданих послуг) відомостей про витрати часу на надання правничої допомоги. Зокрема, посилаючись на неспівмірність суми фіксованого гонорару зі складністю справи, ціною позову, обсягом матеріалів у справі, кількістю підготовлених процесуальних документів, кількістю засідань, тривалістю розгляду справи судом тощо (п.146).

Суд зауважує, що у застосуванні критерію співмірності витрат на оплату послуг адвоката суд користується досить широким розсудом, який, тим не менш, повинен ґрунтуватися на критеріях, визначених у ч. 4 ст. 126 ГПК України. Ці критерії суд застосовує за наявності наданих стороною, яка вказує на неспівмірність витрат, доказів та обґрунтування невідповідності заявлених витрат цим критеріям. Обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами.

При визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін. Ті самі критерії застосовує Європейський суд з прав людини, присуджуючи судові витрат на підставі ст. 41 Конвенції. Зокрема, згідно з практикою Європейського суду з прав людини, заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їхній розмір - обґрунтованим (рішення у справі "East/West Alliance Limited" проти України", заява N19336/04).

У рішенні Європейського суду з прав людини у справі "Лавентс проти Латвії" зазначено, що відшкодовуються лише витрати, які мають розумний розмір.

Суд зобов`язаний оцінити рівень адвокатських витрат (у даному випадку, за наявності заперечень учасника справи), що мають бути присуджені з урахуванням того, чи були такі витрати понесені фактично та чи була їх сума обґрунтованою.

Нормами процесуального законодавства передбачено такі основні критерії визначення та розподілу судових витрат як їх дійсність, обґрунтованість, розумність і співмірність відповідно до ціни позову, з урахуванням складності та значення справи для сторін (п.п. 33-34, 37 додаткової постанови Великої Палати Верховного Суду від 07.07.2021 у справі № 910/12876/19). Господарський суд вважає включення до витрат на професійну правничу допомогу написання клопотань про участь у судовому засіданні в режимі відеоконференції - таким, що не відповідає критерію "розумності витрат на професійну правничу допомогу".

Суд дійшов висновку, що витрати на професійну правничу допомогу, заявлені позивачем у справі не відповідають критерію "розумності їх розміру".

Суд виснує, що доводи представника відповідача про неспівмірність витрат, витрачених на надання послуг із складністю проведеної роботи є доволі обґрунтованими.

Спір у даній справі є майновим, що виник у зв`язку із невиконанням договору поставки. Справа розглядалася у загальному позовному провадженні через ціну позову, яка складала при пред`явленні позову 836 646 грн 07 коп. Обсяг доказів, що підлягали опрацюванню є незначним. Розрахунки 3 % річних та інфляційних втрат не є складними, адже здійснювалися на суму основного боргу по одній видатковій накладній № 210 від 19.05.2023 із урахуванням здійснених відповідачем часткових проплат.

Крім того, спір у даній справі не відноситься до категорії складних спорів, судова практика є сталою, великої кількості законів та підзаконних актів, які підлягають застосуванню, спірні правовідносини не передбачають. Спір у даній справі є типовим та не потребував дослідження адвокатом надмірно великого обсягу практики зі спірних правовідносин.

Згідно зі ст. 15 ГПК України суд визначає в межах, встановлених цим Кодексом, порядок здійснення провадження у справі відповідно до принципу пропорційності, враховуючи: завдання господарського судочинства; забезпечення розумного балансу між приватними й публічними інтересами; особливості предмета спору; ціну позову; складність справи; значення розгляду справи для сторін, час, необхідний для вчинення тих чи інших дій, розмір судових витрат, пов`язаних із відповідними процесуальними діями, тощо.

Відповідно до ст. 16 ГПК України учасники справи мають право користуватися правничою допомогою. Представництво у суді, як вид правничої допомоги, здійснюється виключно адвокатом (професійна правнича допомога), крім випадків, встановлених законом.

Згідно з ст.13 ГПК України судочинство у господарських судах здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених цим Кодексом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом.

У п. 26 рішення Європейського суду з прав людини у справі "Надточій проти України" та пункті 23 рішення Європейського суду з прав людини "Гурепка проти України № 2" наголошено, що принцип рівності сторін - один зі складників ширшої концепції справедливого судового розгляду, за змістом якого кожна сторона повинна мати розумну можливість обстоювати свою позицію у справі в умовах, які не ставлять її у суттєво менш сприятливе становище порівняно з опонентом.

З огляду на викладене у сукупності, суд виснує, що аргументи представника відповідача про неспівмірність витрат зі складністю справи є такими, що частково доводять факт того, що у даній справі було завищено витрати на правову правничу допомогу.

Надавши оцінку усім доданим до заяви доказам з урахуванням усіх аспектів і складності цієї справи, врахувавши критерії співмірності розміру заявлених витрат на правничу допомогу, визначені ч. 4 ст. 126 ГПК України, зокрема, критеріям розумності, враховуючи заперечення представника відповідача, суд дійшов висновку про те, що справедливим та співмірним є зменшення розміру витрат на професійну правничу допомогу, які підлягають стягненню з відповідача.

Вирішуючи вказане питання, суд також керується тим, що судовий розсуд - це право суду, яке передбачене та реалізується на підставі чинного законодавства, що надає йому можливість під час прийняття судового рішення (вчинення процесуальної дії) обрати з декількох варіантів рішення, встановлених законом, чи визначених на його основі судом (повністю або частково за змістом та/чи обсягом), такий, що є найбільш оптимальним в правових і фактичних умовах розгляду та вирішення справи, з метою забезпечення верховенства права, справедливості та ефективного поновлення порушених прав та інтересів учасників судового процесу.

Зважаючи на викладене у сукупності, суд дійшов висновку про необхідність часткового задоволення клопотання представника позивача про стягнення витрат понесених позивачем по оплаті професійної правничої допомоги у справі та зменшення розміру витрат на професійну правничу допомогу до 30 000 грн 00 коп. (38 000 грн 00 коп. - 8 000 грн 00 коп).

Вказана сума понесених витрат позивачем на професійну (правничу) допомогу його адвоката підтверджена належними та допустимими доказами.

При цьому згідно з ст. ст. 126, 129 ГПК України - стороні, на користь якої відбулося рішення, господарський суд відшкодовує за рахунок іншої сторони витрати на професійну правничу допомогу.

Однак оскільки позовні вимоги підлягали частковому задоволенню, враховуючи, що суд дійшов висновку про обґрунтованість позовних вимог у загальному розмірі 12 241 грн 68 коп., закривши провадження на суму основного боргу 818 698 грн 80 коп., що не впливає на розподіл судових витрат, - суд дійшов висновку про стягнення із відповідача на користь позивача 29 584 грн 53 коп. витрат на професійну (правничу) допомогу, що є пропорційним до розміру обґрунтованих позовних вимог.

Керуючись принципами верховенства права, справедливості та пропорційності, критеріїв реальності адвокатських витрат, співмірності та розумності їхнього розміру, приймаючи до уваги складність справи, обставини справи та характер спірних правовідносин, з урахуванням вчинених процесуальних дій адвоката у даній справі, суд дійшов висновку про часткове задоволення клопотання про відшкодування витрат на професійну правничу допомогу та стягнення з відповідача на користь позивача 29 584 грн 53 коп. витрат на професійну правничу допомогу.

Відтак у решті витрат, пов`язаних із наданням професійної правничої допомоги суд відмовляє.

Згідно з ч. 1 ст. 123 ГПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи.

Згідно з ч. 1 ст. 3 Закону України "Про судовий збір" за подання до суду позовної заяви та іншої заяви, передбаченої процесуальним законодавством, передбачено справляння судового збору.

Відповідно до ч. 2 ст. 123 ГПК України розмір судового збору, порядок його сплати, повернення і звільнення від сплати встановлюються законом.

Відповідно до ч. 1 ст. 4 Закону України "Про судовий збір" судовий збір справляється у відповідному розмірі від прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого законом на 1 січня календарного року, в якому відповідна заява або скарга подається до суду, - у відсотковому співвідношенні до ціни позову та у фіксованому розмірі.

У відповідності до п. 2 ч. 2 ст. 4 Закону України "Про судовий збір" ставка судового збору за подання до господарського суду позовної заяви майнового характеру становить 1,5 відсотка ціни позову, але не менше 1 розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб і не більше 350 розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб.

Предметом спору у даній справі при поданні позову є стягнення 836 646 грн 07 коп.

Відповідно до Закону України "Про Державний бюджет України на 2023 рік" розмір прожиткового мінімуму на одну працездатну особу з 1 січня складає 2 684 грн. 00 коп.

Законом 2147 до ст. 4 Закону України "Про судовий збір" включено частину третю, відповідно до якої при поданні до суду процесуальних документів, передбачених частиною другою цієї статті, в електронній формі - застосовується коефіцієнт 0,8 для пониження відповідного розміру ставки судового збору (підп. "б" підпункту 1 п. 17 § 1 розділу 4).

Особи, які після 04.10.2021 подають до суду документи через підсистему "Електронний суд", мають правомірні очікування, що розмір судового збору буде розрахований із застосуванням понижуючого коефіцієнта 0,8. (Аналогічна позиція викладена у постанові Великої Палати Верховного Суду від 16.11.2022 у справі № 916/228/22, Провадження № 12-26гс22).

За таких обставин, враховуючи, що позивачем заявлено вимоги майнового характеру на загальну суму 836 646 грн 07 коп. та позовну заяву подано через підсистему "Електронний суд", відповідно останній зобов`язаний був сплатити, при поданні позову до суду, судовий збір у розмірі 10 039 грн 75 коп., так як у даному випадку застосовується коефіцієнт 0,8 для пониження відповідного розміру ставки судового збору.

Судом встановлено, що позивачем сплачено судовий збір у необхідному розмірі, що підтверджується платіжною інструкцією кредитового переказу коштів № 444 від 17.11.2023, що підтверджує оплату судового збору на суму 10 039 грн 75 коп.

При цьому, судом прийнято заяву про збільшення розміру позовних вимог з урахуванням якої предметом позовних вимог у справі стало стягнення 842 609 грн 79 коп., за які судовий збір становив 10 111 грн 32 коп.

На виконання ухвали від 05.01.2024 від представника позивача 08.01.2024 через підсистему "Електронний суд" надійшла заява про усунення недоліків заяви про збільшення позовних вимог, до якої долучено платіжну інструкцію № 988 від 14.12.2023, що підтверджує оплату 71 грн 60 коп. судового збору у справі № 918/1170/23.

Враховуючи положення Закону України "Про судовий збір" за подання до господарського суду позовної заяви з майновими вимогами у розмірі 842 609 грн 79 коп. та звернення до суду через підсистему ""Електронний суд" сплачено судовий збір у належному розмірі - 10 111 грн 35 коп.

У зв`язку із закриттям провадження у справі в частині стягнення 818 698,80 грн основного боргу господарський суд в ухвалі від 18.01.2024 роз`яснив позивачу про можливість звернення до суду із письмовим клопотанням про повернення судового збору у розмірі 9 824 грн 42 коп.

У судовому засіданні 01.02.2024 представник позивача вчинив усну заяву про повернення Товариству з обмеженою відповідальністю "Текстиль-Рівне" 9 824 грн 42 коп. з Державного бюджету України.

За таких обставин за позовні вимоги про стягнення 23 910 грн 99 коп. (з яких: 9 088 грн 28 коп. - 3 % річних та 14 822 грн 71 коп. інфляційних втрат), судовий збір складає 286 грн 93 коп.

Відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 129 ГПК України судовий збір покладається у спорах, що виникають при виконанні договорів та з інших підстав, - на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Оскільки позовні вимоги підлягають частковому задоволенню, а стягненню з відповідача на користь позивача підлягає 12 241 грн 68 коп., то розмір судового збору пропорційно частині задоволеної вимоги становить 146 грн 90 коп, який покладається на відповідача.

Зважаючи на викладене, судовий збір у розмірі 140 грн 03 коп. залишається за ТОВ "Текстиль-Рівне".

Окремо суд вважає за необхідне зазначити наступне.

Обов`язок здійснювати оплату судового збору при зверненні до суду покладається на позивача, який є ініціатором спору.

Водночас судом враховуються висновки Великої Палати Верховного Суду, викладені у постанові від 30.09.2020 у справі № 9901/144/20, щодо можливості здійснення оплати судового збору особою, яка не є стороною у справі.

Так, сплачувати судовий збір може будь-яка особа. Головне - вказати за яким позовом його сплачено (ВП/ВС у справі № 9901/144/20 від 30.09.2020).

До матеріалів справи долучено платіжну інструкцію № 988 від 14.12.2023, що підтверджує оплату 71 грн 60 коп. судового збору у справі № 918/1170/23 адвокатським бюро "Миколи Бляшина".

Як вбачається, у п. 3.5. Договору про надання правової допомоги від 13.11.2023 сторони погодили між собою, що понесені при виконанні Договору фактичні витрати (витрати на відрядження, добові в розмірі визначеному відповідно до чинного законодавства України, проживання під час відрядження, транспортні витрати, в тому числі і витрати на пальне відповідно до розрахунків Захисника, судові збори, витрати на нотаріальні послуги, переклад, виготовлення копій документів, та всі інші фактичні витрати пов`язані з виконанням Договору) підлягають відшкодуванню Клієнтом відповідно до рахунку. Клієнт вправі вимагати подання Захисником документів, що підтверджують розмір цих витрат та їх зв`язок з цим Договором. Допускається, за згодою Клієнта, здійснення авансування на фактичні витрати.

При цьому не є обов`язковими для суду зобов`язання, які склалися між адвокатом та клієнтом на підставі укладеного ними договору у контексті вирішення питання про розподіл судових витрат. (подібний висновок викладено у постанові Великої Палати Верховного Суду від 12.05.2020 у справі № 904/4507/18, у постанові Верховного Суду від 15.06.2021 у справі № 912/1025/20).

Таким чином, суд здійснив розподіл судових витрат у розмірі 71 грн 60 коп., які сплачені адвокатським бюро "Миколи Бляшина" як судовий збір замість позивача за збільшення позовних вимог, за загальним правилом, визначеним п. 2 ч. 1 ст. 129 ГПК України, а тому відмовляє у стягненні даних судових витрат як таких, що пов`язані із наданням професійної правничої допомоги. Інакше відбулося б подвійне стягнення із відповідача (пропорційно задоволеним вимогам) однієї і тієї ж самої суми як у формі судового збору так і у формі витрат, пов`язаних із наданням правової правничої допомоги у вигляді судового збору.

Керуючись ст. ст. 73, 74, 76-79, 91, 120, 123, 129, 130, 233, 238, 241 Господарського процесуального кодексу України, суд

ВИРІШИВ:

1. Позов задовольнити частково.

2. Стягнути з Акціонерного товариства "Національна атомна енергогенеруюча компанія "Енергоатом" (01032, м. Київ, вул. Назарівська, буд. 3; ) в особі Філії "Відокремлений підрозділ "Рівненська атомна електрична станція" Акціонерного товариства "Національна атомна енергогенеруюча компанія "Енергоатом" (34400, Рівненська обл., м. Вараш; Код ЄДРПОУ відокремленого підрозділу: 05425046) на користь Товариства з обмеженою відповідальністю "Текстиль-Рівне" (33001, м. Рівне, вул. Петра Могили, буд.57, ; ел. пошта ) 3 153 (три тисячі сто п`ятдесят три) грн 40 коп. - інфляційні втрати, 9 088 (дев`ять тисяч вісімдесят вісім) грн 28 коп.- 3 % річних, 146 (сто сорок шість) грн 90 коп. судового збору та 29 584 грн 53 коп. витрат на професійну (правничу) допомогу.

3. В решті позовних вимог про стягнення 11 669 грн 31 коп. інфляційних втрат та вимог про відшкодування витрат на професійну (правничу) допомогу у розмірі 8 487 грн 07 коп. - відмовити.

4. Наказ видати після набрання рішенням законної сили.

Рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Рішення суду може бути оскаржено до Північно - західного апеляційного господарського суду протягом двадцяти днів з дня складення повного судового рішення у порядку визначеному ст. 257 ГПК України.

Повне рішення складено та підписано - 12.02.2024.

Інформацію по справі, що розглядається можна отримати на сторінці суду на офіційному веб-порталі судової влади України в мережі Інтернет за веб-адресою: http://rv.arbitr.gov.ua/sud5019/.

Суддя І.О. Пашкевич