РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

м. Київ

17.01.2024Справа № 910/11162/23

За позовомТовариства з обмеженою відповідальністю «Юнайтед Гросеріс»
доАкціонерного товариства «Банк Січ» в особі уповноваженої особи Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на здійснення тимчасової адміністрації Стрюкової Ірини Олександрівни
за участю третіх осіб, які не заявляють самостійних вимог на предмет спору, на стороні
позивача1. ОСОБА_1 2. Товариства з обмеженою відповідальністю «Юнайтед Кемікалс»
відповідача3. Товариства з обмеженою відповідальністю «Ковчег Агро»
простягнення 1 418 201,39 грн. та визнання зобов`язань припиненими
Суддя Босий В.П.

секретар судового засідання Дупляченко Ю.О.

Представники сторін:

від позивача:Якухно О.М.
від відповідача:Герасимчук І.А.
від третьої особи 1:не з`явився
від третьої особи 2:не з`явився
від третьої особи 3:не з`явився

ОБСТАВИНИ СПРАВИ:

Товариство з обмеженою відповідальністю «Юнайтед Гросервіс» звернулося до Господарського суду міста Києва з позовом до Акціонерного товариства «Банк Січ» в особі уповноваженої особи Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на здійснення тимчасової адміністрації Стрюкової Ірини Олександрівни про стягнення 1 418 201,39 грн. та визнання зобов`язань припиненими.

Позовні вимоги обґрунтовані нікчемністю Кредитного договору №248/21 від 01.06.2021, у зв`язку з чим позивач вказує на обов`язок відповідача повернути безпідставно отримані проценти у розмірі 1 418 201,39 грн., а також просить визнати припиненими зобов`язання щодо повернення коштів у розмірі 9 000 000,00 грн.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 27.07.2023 відкрито провадження у справі, вирішено розгляд справи здійснювати за правилами загального позовного провадження, залучено до участі у справі ОСОБА_1 та Товариство з обмеженою відповідальністю «Юнайтед Кемікалс» в якості третіх осіб, які не заявляють самостійних вимог на предмет спору, на стороні позивача, призначено підготовче засідання.

Відповідач у відзиві на позовну заяву проти задоволення позовних вимог заперечує та вказує, що спірний кредитний договір №248/21 від 01.06.2021 був укладений між сторонами належним чином, на виконання його умов позивачу надавалися грошові кошти та частково відбувалося погашення наданого кредиту, а позивачем не додано до матеріалів справи доказів на підтвердження погашення грошового зобов`язання зі сплати 9 000 000,00 грн., що свідчить про відсутність підстав вважати такі зобов`язання припиненими.

Під час підготовчого провадження представником позивача подано до суду клопотання про призначення комплексної судово-економічної та комп`ютерно-технічної експертизи, а також про призначення технічної експертизи документа, в задоволенні яких судом було відмовлено з огляду на те, що позивачем не було обґрунтовано неможливість судом самостійно встановити всі обставини по суті спору без їх призначення, а також недоведеність необхідності проведення спеціальних досліджень для вирішення поставлених у клопотаннях питань.

У відповіді на відзив на позовну заяву позивач наголошує на тому, що кредитний договір між сторонами у письмовій формі не укладався, що свідчить про його нікчемність, а також не погоджується з твердженнями відповідача про відсутність грошових коштів на рахунках позивача та третіх осіб станом на момент виникнення спірних відносин.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 04.10.2023 залучено Товариство з обмеженою відповідальністю «Ковчег Агро» до участі у справі в якості третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору, на стороні відповідача, відкладено підготовче засідання.

Протокольною ухвалою суду від 22.11.2023 закрито підготовче провадження та призначено справу до судового розгляду по суті.

Представник позивача в судове засідання 17.01.2024 з`явився, надав пояснення по суті спору, позовні вимоги підтримав та просив позов задовольнити повністю.

Представник відповідача в судове засідання з`явився, надав пояснення по справі, проти задоволення позовних вимог заперечував та в позові просив відмовити.

Представники третіх осіб в судове засідання не з`явилися, про причини неявки суд не повідомили, хоча про час та місце розгляду справи були належним чином повідомлені.

У судовому засіданні 17.01.2024 судом було проголошено вступну та резолютивну частини рішення.

Розглянувши подані документи і матеріали, заслухавши пояснення представників сторін, всебічно і повно з`ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об`єктивно оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, Господарський суд міста Києва, -

ВСТАНОВИВ:

Із позовної заяви вбачається, що 01.06.2021 Товариству було відкрито кредитну лінію в установі Банку на суму 9 500 000,00 грн. строком до 31.05.2022, і в цей же день на рахунок Товариства надійшли грошові кошти у зазначеному розмірі.

Вподальшому розмір суми кредиту змінювався шляхом часткового погашення Товариством заборгованості та надання нових сум кредиту, на підтвердження чого позивачем долучені до матеріалів справи платіжні доручення за період з 01.06.2021 по 22.02.2022.

Також протягом вказаного періоду позивачем сплачувалися на користь Банку проценти за користування кредитними коштами на суму 955 206,39 грн. (платіжні доручення №912 від 15.07.2021, №972 від 16.08.2021, №1018 від 15.09.2021, №1065 від 18.10.2021, №1118 від 15.11.2021, №1195 від 15.12.2021, №3666 від 17.01.2022 та №42 від 15.02.2022) та на суму 462 995,00 грн. (меморіальний ордер №277497 від 23.05.2022).

Позивач вказує, що кредитний договір між сторонами у письмовій формі не укладався, що в силу приписів ст. 1055 Цивільного кодексу України свідчить про його нікчемність, а відтак грошові кошти у розмірі 1 418 201,39 грн., сплачені ним в якості процентів за користування кредитними грошима, є безпідставно набутими і мають бути повернуті Банком на користь Товариства.

Крім того, 23.05.2022 Товариством було погашено суму заборгованості у розмірі 9 000 000,00 грн., яка утворилася станом на 22.02.2022, на підставі меморіального ордеру №277496 від 23.05.2022, що свідчить про припинення його грошового зобов`язання перед Банком.

Щодо нікчемності кредитного договору №248/21 від 01.06.2021 суд відзначає наступне.

Частина перша статті 236 Цивільного кодексу України визначає, що нікчемний правочин або правочин, визнаний судом недійсним, є недійсним з моменту його вчинення.

Відповідно до законодавства за ступенем недійсності всі правочини поділяються на абсолютно недійсні з моменту їх вчинення (нікчемні), недійсність яких прямо передбачена законом, та відносно недійсні, які можуть бути визнані судом недійсними за певних умов (оспорювані).

Нікчемний правочин недійсний через пряму вказівку у правовій нормі у момент його вчинення, тому судового рішення про визнання його недійсним не вимагається (quae contra ius fiunt debent utique pro infectis haberi - зроблене проти закону повинне вважатися нікчемним). Нікчемний правочин не підлягає виконанню. На нікчемність правочину мають право посилатися і вимагати в судовому порядку застосування наслідків його недійсності будь-які заінтересовані особи.

Нікчемний правочин є недійсним тільки у випадках, передбачених законом. Відповідно до частини другої статті 215 Цивільного кодексу України правочин є нікчемним, якщо його недійсність встановлена законом. У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається, тому сторони не вправі вимагати одна від одної його виконання.

Правочин є нікчемним з моменту його вчинення незалежно від пред`явлення позову про визнання його недійсним і бажання сторін. Бажання сторін про визнання його дійсним до уваги не беруться, оскільки такий правочин суперечить нормам закону. Суд допускає визнання такого правочину дійсним лише у випадках, визначених законом. Наприклад, при недодержанні нотаріальної форми договору за умови його повного або часткового виконання, якщо одна зі сторін ухилилася від його нотаріального посвідчення, суд може визнати такий договір дійсним (частина друга статті 220 ЦК України). Наявність можливості визнання дійсним вчиненого правочину не зобов`язує суд виносити таке рішення, оскільки правочин може порушувати інші умови дійсності правочинів або навіть бути неукладеним у зв`язку із недосягненням згоди за всіма істотними умовами.

Нікчемний правочин не породжує правових наслідків, притаманних правочинам даного виду, і сторони не досягнуть бажаного результату внаслідок вчинення нікчемного правочину.

Нікчемний правочин породжує лише наслідки, пов`язані з його недійсністю. Відповідно до статті 216 Цивільного кодексу України такими наслідками будуть поновлення сторін у початковому становищі (двостороння реституція) та відшкодування збитків або моральної шкоди, завданих другій стороні або третій особі внаслідок його вчинення.

Відповідно до частини 7 статті 179 Господарського кодексу України господарські договори укладаються за правилами, встановленими Цивільним кодексом України з урахуванням особливостей, передбачених цим Кодексом, іншими нормативно-правовими актами щодо окремих видів договорів.

Статтею 1055 Цивільного кодексу України встановлено, що кредитний договір укладається у письмовій формі. Кредитний договір, укладений з недодержанням письмової форми, є нікчемним.

Відповідно до частин 1-3 статті 207 Цивільного кодексу України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо воля сторін виражена за допомогою телетайпного, електронного або іншого технічного засобу зв`язку. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами). Використання при вчиненні правочинів факсимільного відтворення підпису за допомогою засобів механічного або іншого копіювання, електронного підпису або іншого аналога власноручного підпису допускається у випадках, встановлених законом, іншими актами цивільного законодавства, або за письмовою згодою сторін, у якій мають міститися зразки відповідного аналога їхніх власноручних підписів.

Позивач стверджує, що в день відкриття кредитної лінії ним було отримано від Банку примірник кредитного договору №248/21 від 01.06.2021 для ознайомлення, узгодження всіх істотних умов та підписання, однак договір не був підписаний, що свідчить про нікчемність такого договору в силу приписів ст. 1055 Цивільного кодексу України.

В той же час, судом дані твердження не приймаються до уваги, оскільки відповідачем до відзиву на позовну заяву було долучено належним чином засвідчену копію кредитного договору №248/21 про надання кредиту на умовах кредитної лінії, який містить підписи уповноважених осіб Товариства та Банку, а також відбитки печаток обох юридичних осіб.

Досліджуючи даний доказ судом встановлено, що сторони в частині умов, які стосуються кредитного договору, досягли згоди з усіх його істотних умов; договір містить повну інформацію щодо умов кредитування: про строк кредитування, процентну ставку за користування кредитом, строки сплати платежів, а також права та обов`язки сторін, порядок розрахунків, відповідальність за порушення зобов`язань.

Так всі наявні в матеріалах докази проведення розрахунків між сторонами (платіжні доручення, банківські виписки) містять посилання саме на кредитний договір №248/21 від 01.06.2021 як на підставу сплати грошових коштів, яка вказувалася самим позивачем в призначеннях платежу.

Більш того, платіжні доручення про перерахування кредитних коштів та процентів за їх користування, долучені позивачем до позовної заяви, містять відомості щодо рахунків Товариства, які були відкриті на виконання кредитного договору №248/21 від 01.06.2021, та зазначені в п. 2.1 його тексту.

З урахуванням викладеного, твердження позивача про нікчемність кредитного договору №248/21 від 01.06.2021 у зв`язку з недотриманням сторонами письмової форми відхиляються судом як безпідставні.

Щодо вимоги про повернення сплачених на користь Банку процентів за користування кредитними коштами у розмірі 1 418 201,39 грн. суд відзначає таке.

По-перше, у зв`язку з недоведеністю позивачем твердження щодо нікчемності кредитного договору №248/21 від 01.06.2021, підстави для застосування приписів ст. 1212 Цивільного кодексу України відсутні, оскільки сплачені грошові кошти у вигляді процентів за користування кредитом є такими, що перераховані за наявності правової підстави.

По-друге, процедура щодо виведення неплатоспроможних банків з ринку і ліквідації банків врегульована Законом України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб», який є спеціальним законом у таких правовідносинах.

Пунктом 16 частини 1 статті 2 вказаного Закону встановлено, що тимчасова адміністрація - процедура виведення банку з ринку, що запроваджується Фондом стосовно неплатоспроможного банку в порядку, встановленому цим Законом.

Відтак, у спорах пов`язаних з виконанням банком, у якому введена тимчасова адміністрація чи почата процедура його ліквідації, своїх зобов`язань перед його кредиторами, норми Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб» є спеціальними, а Закон є пріоритетним відносно інших законодавчих актів України у цих правовідносинах.

Відповідно до частини 1 статті 36 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб» з дня призначення уповноваженої особи Фонду призупиняються всі повноваження органів управління банку (загальних зборів, спостережної ради і правління (ради директорів) та органів контролю (ревізійної комісії та внутрішнього аудиту). Уповноважена особа Фонду від імені Фонду набуває всі повноваження органів управління банку та органів контролю з дня початку тимчасової адміністрації і до її припинення.

Статтею 2 Закону України «Про банки і банківську діяльність» визначено, що кредитор банку - юридична або фізична особа, яка має документально підтверджені вимоги до боржника щодо його майнових зобов`язань.

На підставі рішення Правління Національного банку України від 06.10.2022 №495-рш «Про відкликання банківської ліцензії та ліквідацію АТ «БАНК СІЧ» виконавчою дирекцією Фонду гарантування вкладів фізичних осіб 07.10.2022 прийнято рішення №803 «Про початок процедури ліквідації АТ «БАНК СІЧ» та делегування повноважень ліквідатора банку».

Згідно з зазначеними рішеннями відкликано банківську ліцензію АТ «БАНК СІЧ» №260 від 22.11.2011, розпочато процедуру ліквідації АТ «БАНК СІЧ» з 10.10.2022 по 09.10.2025 включно та призначено уповноважену особу Фонду, якій делеговано всі повноваження ліквідатора АТ «БАНК СІЧ», визначені Законом України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб», зокрема, статтями 37, 38, 47-52, 52-1, 53 Закону, в тому числі з підписанням всіх договорів, пов`язаних з реалізацією активів банку у порядку, визначеному вказаним законом, окрім повноважень в частині організації реалізації активів банку та звернення з вимогами та позовами про відшкодування шкоди (збитків), зазначеними у ч. 5 та ч. 10 ст. 52 вказаного Закону, провідному професіоналу з управління активами та ліквідації відділу організації процедур ліквідації банків департаменту ліквідації банків Стрюковій Ірині Олександрівні строком на 3 роки з 10.10.2022 по 09.10.2025 включно.

Відповідно до ч. ч. 2, 3 ст. 46 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб» з дня початку процедури ліквідації банку припиняються всі повноваження органів управління банку (загальних зборів, спостережної ради і правління (ради директорів)) та органів контролю (ревізійної комісії та внутрішнього аудиту). Якщо в банку, що ліквідується, здійснювалася тимчасова адміністрація, з дня прийняття рішення про відкликання банківської ліцензії та ліквідацію банку тимчасова адміністрація банку припиняється. Керівники банку звільняються з роботи у зв`язку з ліквідацією банку.

Під час здійснення ліквідації у банку не виникає жодних додаткових зобов`язань (у тому числі зі сплати податків і зборів (обов`язкових платежів), крім витрат, безпосередньо пов`язаних із здійсненням ліквідаційної процедури.

Фонд безпосередньо або шляхом делегування повноважень уповноваженій особі Фонду з дня початку процедури ліквідації банку здійснює такі повноваження, зокрема, складає реєстр акцептованих вимог кредиторів (вносить зміни до нього) та здійснює заходи щодо задоволення вимог кредиторів (п. 3 ч. 1 ст. 48 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб»).

Враховуючи наведені вище норми права, задоволення вимог окремих кредиторів поза межами процедури ліквідації банку порушує в цілому баланс інтересів кредиторів банку та не узгоджується з положеннями Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб», якими передбачено, що під час ліквідаційної процедури неплатоспроможного банку визначається загальна сума його заборгованості перед кредиторами (пасив), формується ліквідаційна маса банку (актив) та здійснюється її реалізація з подальшим спрямуванням коштів, одержаних від продажу майна банку, на погашення акцептованих (визнаних) вимог кредиторів в порядку черговості відповідно до статті 52 цього Закону.

В силу положень статей Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб» після початку процедури ліквідації банку, задоволення вимог кредиторів відбувається у передбаченому зазначеним спеціальним Законом порядку з дотриманням принципів черговості.

Таким чином, навіть за умов доведеності позивачем нікчемності спірного кредитного договору та настання наслідків такої нікчемності у вигляді поновлення сторін у початковому становищі, пред`явлення відповідних майнових кредиторських вимог до Банку мало відбуватися виключно в межах ліквідаційної процедури у відповідності з вимогами Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб».

При цьому, за наявності встановленої законом заборони здійснювати задоволення вимог кредиторів банку під час тимчасової адміністрації та ліквідації, у господарського суду відсутні правові підстави до спонукання відповідача здійснити відповідні дії всупереч забороні, встановленій законом.

З огляду на вказане вище у сукупності, суд дійшов висновку, що позовні вимоги в частині стягнення з Банку безпідставно отриманих грошових коштів у розмірі 1 418 201,39 грн. задоволенню не підлягають.

Щодо вимоги про визнання припиненим зобов`язання Товариства по поверненню Банку грошових коштів у розмірі 9 000 000,00 грн. суд відзначає таке.

Згідно зі статтею 15 Цивільного кодексу України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.

Відповідно до частини другої статті 4 Господарського процесуального кодексу України юридичні особи та фізичні особи - підприємці, фізичні особи, які не є підприємцями, державні органи, органи місцевого самоврядування мають право на звернення до господарського суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав та законних інтересів у справах, віднесених законом до юрисдикції господарського суду, а також для вжиття передбачених законом заходів, спрямованих на запобігання правопорушенням.

Суб`єктивне цивільне право є мірою можливої поведінки у правовідносинах, в яких існує уповноважена і зобов`язана сторона. Суб`єктивні права встановлюються правовими нормами, їх особливістю є здатність вимагати від зобов`язаної сторони певної міри поведінки, у тому числі, з використанням примусу держави.

Поняття охоронюваного законом інтересу в логічно-смисловому зв`язку з поняттям суб`єктивного права визначено в Рішенні Конституційного Суду України від 01 грудня 2004 року № 18-рп/2004 як прагнення до користування конкретним матеріальним та/або нематеріальним благом, як зумовлений загальним змістом об`єктивного і прямо не опосередкований у суб`єктивному праві простий легітимний дозвіл, що є самостійним об`єктом судового захисту та інших засобів правової охорони з метою задоволення індивідуальних і колективних потреб, які не суперечать Конституції і законам України, суспільним інтересам, справедливості, добросовісності, розумності та іншим загальноправовим засадам.

Безпосереднє згадування в нормах права інтересів особи як об`єкта правового захисту в певній мірі прирівнює їх до суб`єктивних прав. Тобто законні інтереси, які не опосередковані правовими нормами, можна розглядати як доправову категорію, у якій інтерес передує правам та обов`язкам, тобто виступає як «суб`єктивне право, що може виникнути у майбутньому».

Розмежовуючи поняття прав та інтересів, Конституційний Суд України в Рішенні від 01 грудня 2004 року № 18-рп/2004 зазначив, що і суб`єктивне право, і пов`язаний з ним інтерес є дозволами. Але перше є особливим дозволом, тобто дозволом, що відображається у відомій формулі: «Дозволено все, що передбачено у законі», а друге - простим дозволом, тобто дозволом, до якого можна застосовувати не менш відоме правило: «Дозволено все, що не забороняється законом». Інтерес, навіть перебуваючи під охороною закону чи права, на відміну від суб`єктивного права, не має такої правової можливості, як останнє, оскільки не забезпечується юридичним обов`язком іншої сторони. Законний інтерес відбиває лише легітимне прагнення свого носія до того, що не заборонено законом, тобто тільки його бажання, мрію, потяг до нього, а отже - й не юридичну, а фактичну (соціальну) можливість. Це прагнення в межах сфери правового регулювання до користування якимсь конкретним матеріальним або нематеріальним благом. Відмінність такого блага від блага, яке охоплюється змістом суб`єктивного права, полягає в тому, що користування благом, на яке особа має право, визначається можливістю в рамках закону, а до якого має законний інтерес - без вимог певних дій від інших осіб або чітко встановлених меж поведінки.

Одним з таких законних інтересів є інтерес до правової визначеності у відносинах у суспільстві для знання та розуміння своїх прав й обов`язків, а також передбачуваності наслідків своїх дій чи бездіяльності.

Якщо дії або бездіяльність інших осіб створюють для особи правову невизначеність щодо її прав і обов`язків у відносинах із цими особами, така особа може звернутись до суду для захисту свого інтересу у правовій визначеності у відносинах із цими особам.

Позивач стверджує про повне виконання ним зобов`язань з повернення на користь Банку грошових коштів у розмірі 9 000 000,00 грн., у зв`язку з чим просить суд визнати припиненим таке грошове зобов`язання.

Відповідно до частини першої статті 73 Господарського процесуального кодексу України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Правила доказування у господарському процесі визначені у статті 74 Господарського процесуального кодексу України, відповідно до частин першої, другої та третьої якої кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Відповідно до статей 76, 77 Господарського процесуального кодексу України належними є докази, на підставі яких можна встановити обставини, які входять в предмет доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування.

Предметом доказування є обставини, які підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.

Обставини, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

Суд відзначає, що в матеріалах справи відсутні будь-які належні та допустимі в розумінні приписів Господарського процесуального кодексу України докази на підтвердження факту перерахування Товариством на рахунок Банку грошових коштів у розмірі 9 000 000,00 грн. в якості погашення заборгованості за кредитним договором №248/21 від 01.06.2021.

В той же час, особа, яка звертається до суду з позовом, реалізуючи передбачене статтею 55 Конституції України, статтею 4 Господарського процесуального кодексу України право на судовий захист, самостійно визначає у позовній заяві, яке її право та/або охоронюваний законом інтерес порушені особою, до якої пред`явлений позов, тобто, вказує у позові власне суб`єктивне уявлення про її порушене право та/або охоронюваний інтерес та спосіб його захисту, а також зазначає, які саме дії необхідно вчинити суду для відновлення порушеного права/інтересу. У свою чергу, суд має перевірити ці доводи позивача, на яких ґрунтуються заявлені вимоги.

За приписами статті 86 Господарського процесуального кодексу України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

Таким чином, виходячи з меж заявлених позовних вимог, системного аналізу положень чинного законодавства України та матеріалів справи, суд дійшов висновку про те, що позовні вимоги Товариства не підлягають задоволенню.

Відповідно до ст. 129 Господарського процесуального кодексу України витрати по сплаті судового збору покладаються на позивача.

На підставі викладеного та керуючись ст.ст. 129, 233, 237-240 Господарського процесуального кодексу України, суд

ВИРІШИВ:

1. В задоволенні позовних вимог Товариства з обмеженою відповідальністю «Юнайтед Гросеріс» відмовити повністю.

2. Рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

3. Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом двадцяти днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини рішення суду, або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Повне рішення складено 12.02.2024.

Суддя В.П. Босий