ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД КИЇВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
УХВАЛА

про повернення позовної заяви

"07" лютого 2024 р. м. Київ Справа № 911/330/24

Суддя Конюх О.В., розглянувши позовні матеріали

за позовом ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_1 )

до відповідача Товариства з обмеженою відповідальністю «Уба-Агросвіт» (07545, Київська обл., Баришівський район, с. Волошинівка, вул. Шкільна, буд. 41-А, ідентифікаційний код 34248426)

про визнання незаконним наказу, поновлення на посаді, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу, стягнення моральної шкоди

без виклику учасників справи,

ВСТАНОВИВ:

позивач ОСОБА_1 - 06.02.2024 звернувся до Господарського суду Київської області з позовом від 05.02.2024 до відповідача Товариства з обмеженою відповідальністю «Уба-Агросвіт», в якому просить суд:

- визнати поважним та поновити строк оскарження незаконного звільнення;

- визнати незаконним наказ генерального директора ТОВ «Уба- Агросвіт» №31-К від 22.06.2023 про звільнення ОСОБА_1 з посади директора товариства;

- поновити ОСОБА_1 на посаді директора ТОВ «Уба-Агросвіт» з 22.06.2023 року;

- стягнути з ТОВ «Уба-Агросвіт» на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час вимушеного прогулу починаючи з 23.06.2023 року по день прийняття рішення у справі, виходячи з розрахунку 492,61 грн. за один день вимушеного прогулу;

- стягнути з ТОВ «УБА-Агросвіт» на користь ОСОБА_1 моральну шкоду у розмірі 50 000,00 грн.;

- судові витрати покласти на Відповідача.

Позов обґрунтований тим, що наказом №31-К від 22.06.2023 ОСОБА_1 звільнено з посади директора ТОВ «Уба-Агросвіт» у зв`язку із припиненням повноважень відповідно до п. 5 ч.1 ст.41 КЗпП України. Вказаний наказ видано на підставі протоколу №6/2023 загальних зборів учасників ТОВ «Уба-Агросвіт».

Позивач стверджує, що звільнення з вищезазначеної посади відбулось незаконно, всупереч положенням ст. 184 КЗпП України відповідно до якої звільнення вагітних жінок і жінок, які мають дітей віком до трьох років (до шести років - частина шоста статті 179), одиноких матерів при наявності дитини віком до чотирнадцяти років або дитини з інвалідністю з ініціативи роботодавця не допускається, крім випадків повної ліквідації підприємства, установи, організації, коли допускається звільнення з обов`язковим працевлаштуванням.

Позивач зазначає, що вона є матір`ю одиночкою, на утриманні якої перебуває двоє малолітніх дітей.

У зв`язку з незаконним звільненням із займаною посади позивач, посилаючись на норми КЗпП України та Закону України «Про оплату праці», заявляє вимоги про поновлення її на посаді та стягнення з 23.06.2023 по день прийняття рішення у справі середнього заробітку за час вимушеного прогулу з розрахунку 492,61 грн. за один день вимушеного прогулу.

Також, позивач просить суд стягнути з відповідача моральну шкоду в розмірі 50 000,00 грн. обумовлену глибиною душевних переживань, значним погіршенням матеріального стану, неможливістю матеріально забезпечити своїх дітей та необхідністю захищати свої права у судовому порядку уже тривалий час, а також тим, що відповідач своїми неправомірними діями спровокував моральні страждання та зневіру у наявність законності та справедливості.

Вказуючи на такі обставини та заявляючи відповідні вимоги, у тому числі і про стягнення з відповідача моральної шкоди, ОСОБА_1 посилається на:

- статтю 237-1 КЗпП України, яка передбачає відшкодування роботодавцем моральної шкоди працівнику у разі, якщо порушення його законних прав, у тому числі внаслідок дискримінації, мобінгу (цькування), факт якого підтверджено судовим рішенням, що набрало законної сили, призвели до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв`язків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя;

- п.1 ч.1 ст. 5 Закону України «Про судовий збір» відповідно до якої від сплати судового збору під час розгляду справи в усіх судових інстанціях звільняються позивачі - у справах про стягнення заробітної плати та поновлення на роботі;

- ст. 233 КЗпП України згідно із якої працівник може звернутися із заявою про вирішення трудового спору безпосередньо до суду в тримісячний строк з дня, коли він дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права, крім випадків, передбачених частиною другою цієї статті. Із заявою про вирішення трудового спору у справах про звільнення працівник має право звернутися до суду в місячний строк з дня вручення копії наказу (розпорядження) про звільнення, а у справах про виплату всіх сум, що належать працівникові при звільненні, - у тримісячний строк з дня одержання ним письмового повідомлення про суми, нараховані та виплачені йому при звільненні (стаття 116);

- ст. 234 КЗпП України щодо можливості поновлення судом пропущених з поважних причин строків для звернення із заявою про вирішення трудового спору;

- ст. 41 КЗпП України, яка передбачає додаткові підстави розірвання трудового договору з ініціативи роботодавця з окремими категоріями працівників за певних умов;

- ст. 184 КЗпП України щодо обмеження звільнення одиноких матерів за наявності дитини віком до 14 років;

- ст. 235 КЗпП України, яка передбачає виплату працівникові середнього заробітку за час вимушеного прогулу.

Подаючи відповідний позов до Господарського суду Київської області, позивач зауважив, що первинно із таким позовом він звертався до Бориспільського міськрайонного суду Київської області, який ухвалою від 18.09.2023 визнав, що позовна заява відповідає вимогам 174-177 ЦПК України, підсудна Бориспільському міськрайонному суду та відкрив провадження.

Надалі, в ході розгляду справи винесено ухвалу про закриття провадження у справі у зв`язку із тим, що посада, яку займала ОСОБА_1 , пов`язана із безпосереднім внутрішнім та зовнішнім управлінням товариства, а тому підлягає розгляду у порядку господарського судочинства.

Розглянувши матеріали позовної заяви у справі №911/330/24, суд дійшов висновку про її повернення з огляду на таке.

Приписами ст. ст. 1, 4 Господарського процесуального кодексу України унормовано, що Господарський процесуальний кодекс України визначає юрисдикцію та повноваження господарських судів, встановлює порядок здійснення судочинства у господарських судах.

Юридичні особи та фізичні особи - підприємці, фізичні особи, які не є підприємцями, державні органи, органи місцевого самоврядування мають право на звернення до господарського суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав та законних інтересів у справах, віднесених законом до юрисдикції господарського суду, а також для вжиття передбачених законом заходів, спрямованих на запобігання правопорушенням.

Відповідно до пп. 1, 3, 10, 15 ч. 1 ст. 20 ГПК України господарські суди розглядають справи у спорах, що виникають у зв`язку із здійсненням господарської діяльності (крім справ, передбачених частиною другою цієї статті), та інші справи у визначених законом випадках, зокрема:

- справи у спорах, що виникають при укладанні, зміні, розірванні і виконанні правочинів у господарській діяльності, крім правочинів, стороною яких є фізична особа, яка не є підприємцем, а також у спорах щодо правочинів, укладених для забезпечення виконання зобов`язання, сторонами якого є юридичні особи та (або) фізичні особи - підприємці;

- справи у спорах, що виникають з корпоративних відносин, в тому числі у спорах між учасниками (засновниками, акціонерами, членами) юридичної особи або між юридичною особою та її учасником (засновником, акціонером, членом), у тому числі учасником, який вибув, пов`язані зі створенням, діяльністю, управлінням або припиненням діяльності такої юридичної особи, крім трудових спорів;

- справи у спорах щодо оскарження актів (рішень) суб`єктів господарювання та їх органів, посадових та службових осіб у сфері організації та здійснення господарської діяльності, крім актів (рішень) суб`єктів владних повноважень, прийнятих на виконання їхніх владних управлінських функцій, та спорів, стороною яких є фізична особа, яка не є підприємцем;

- інші справи у спорах між суб`єктами господарювання.

З аналізу викладених вище норм слідує, що спір є господарським та підвідомчий господарському суду, зокрема, за наявності таких умов: участь у спорі суб`єкта господарювання; наявність між сторонами господарських відносин, врегульованих Цивільним кодексом України, Господарським кодексом України, іншими актами господарського і цивільного законодавства, та спору про право, що виникає з відповідних відносин; наявність у законі норми, що прямо передбачала б вирішення спору господарським судом, а також відсутність у законі норми, що прямо передбачала б вирішення такого спору судом іншої юрисдикції.

Отже, господарські суди на загальних підставах вирішують усі спори між суб`єктами господарської діяльності, а також спори і в тому разі, якщо сторонами в судовому процесі виступають фізичні особи, що не є суб`єктами підприємницької діяльності, за умови якщо це прямо передбачено процесуальним законом.

Поряд з цим, відповідно до ч. 1 ст. 2, ч. 1 ст. 19, ч. 2 ст. 48 Цивільного процесуального кодексу України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Суди розглядають у порядку цивільного судочинства справи, що виникають з цивільних, земельних, трудових, сімейних, житлових та інших правовідносин, крім справ, розгляд яких здійснюється в порядку іншого судочинства.

Позивачем і відповідачем можуть бути фізичні і юридичні особи, а також держава.

Так, критеріями відмежування справ цивільної юрисдикції від інших є:

- по-перше, наявність спору щодо захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів у будь-яких правовідносинах, крім випадків, коли такий спір вирішується за правилами іншого судочинства;

- по-друге, спеціальний суб`єктний склад цього спору, в якому однією зі сторін є, як правило, фізична особа - учасник приватноправових відносин.

Підсумовуючи наведене вище, оскільки учасниками спору щодо стягнення моральної шкоди можуть бути як фізична, так і юридична особи (господарюючий суб`єкт), безпосередньо юрисдикційна компетенція суду стосовно розгляду спору про стягнення моральної шкоди залежить від суб`єктного складу учасників, зокрема позовні вимоги фізичної особи, яка подала позов не як підприємець, про відшкодування моральної шкоди юридичною особою підлягають розгляду за правилами цивільного судочинства.

Схожу позицію викладено у постанові Великої Палати Верховного Суду від 17.04.2018 у справі №523/9076/16-ц (Провадження № 14-61 цс 18) та у постанові Південно-західного апеляційного господарського суду від 03.02.2022 у справі №923/316/21.

Як слідує зі змісту поданого до Господарського суду Київської області ОСОБА_1 позову, однією із вимог, заявлених позивачем як фізичною особою - негосподарюючим суб`єктом, є стягнення з відповідача моральної шкоди, а тому позов у частині такої вимог належить до юрисдикції загальних судів та підлягає розгляду у порядку цивільного судочинства.

Частина 2 статті 4 ГПК України надає право фізичним особам, які не є підприємцями, звертатися до господарського суду лише у справах, віднесених законом до юрисдикції господарського суду, зокрема згідно статті 20 ГПК України до предметної та суб`єктної юрисдикції господарських судів віднесено справи у спорах, що виникають з корпоративних правовідносин (у тому числі за участю фізичних осіб), попри це спір про стягнення моральної шкоди не є корпоративним, а є майновим, тому стосовно такого спору діють загальні правила суб`єктної юрисдикції.

Схожу позицію викладено у постанові Південно-західного апеляційного господарського суду від 03.02.2022 у справі №923/316/21.

Відповідно до ч. 4 ст. 173 ГПК України не допускається об`єднання в одне провадження кількох вимог, які належить розглядати в порядку різного судочинства, якщо інше не встановлено законом.

За таких обставин, суд дійшов висновку, що ОСОБА_1 порушено правила об`єднання позовних вимог при зверненні до суду із відповідним позовом, оскільки в одному позові об`єднано вимоги, які належить розглядати в порядку різного судочинства.

Відповідно до п. 2 ч. 5 ст. 174 Господарського процесуального кодексу України суддя повертає позовну заяву і додані до неї документи у разі, якщо порушено правила об`єднання позовних вимог (крім випадків, в яких є підстави для застосування положень статті 173 цього Кодексу).

Частина 6 ст. 173 ГПК України допускає можливість роз`єднання позовних вимог, а саме передбачає, що суд за клопотанням учасника справи або з власної ініціативи вправі до початку розгляду справи по суті роз`єднати позовні вимоги, виділивши одну або декілька об`єднаних вимог в самостійне провадження, якщо це сприятиме виконанню завдання господарського судочинства. Розгляд позовних вимог, виділених у самостійне провадження, здійснює суддя, який прийняв рішення про роз`єднання позовних вимог.

У даному випадку застосування судом положень частини 6 ст. 173 ГПК України та роз`єднання судом позовних вимог із виділенням вимоги про стягнення моральної шкоди у самостійне провадження не відповідає ГПК України, позаяк розгляд позовної вимоги про стягнення моральної шкоди у самостійному провадженні суддею, який прийняв рішення про роз`єднання позовних вимог, є неможливим у зв`язку з тим, що такі вимоги належить розглядати у порядку цивільного судочинства.

За таких обставин, відповідно до п. 1 ч. 5 ст. 174 Господарського процесуального кодексу України, позовна заява ОСОБА_1 до відповідача ТОВ «Уба-Агросвіт» про визнання незаконним наказу генерального директора, поновлення на посаді директора, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу, стягнення моральної шкоди, підлягає поверненню позивачу.

Відповідно до ч. 6 ст. 174 Господарського процесуального кодексу України суддя повертає позовну заяву і додані до неї документи не пізніше п`яти днів з дня її надходження або з дня закінчення строку на усунення недоліків.

Відповідно до ч. 8 ст. 174 Господарського процесуального кодексу України повернення позовної заяви не перешкоджає повторному зверненню з нею до господарського суду в загальному порядку після усунення недоліків.

Керуючись ст. ст. 1, 4, 20, 173, 174, 234, 235 Господарського процесуального кодексу України, господарський суд

УХВАЛИВ:

Позовну заяву ОСОБА_1 разом з доданими до неї документами повернути заявнику.

Ухвала підписана 07.02.2024, набирає законної сили з моменту її підписання суддею відповідно до ч. 2 ст. 235 Господарського процесуального кодексу України та в порядку п. 6 ч. 1 ст. 255 Господарського процесуального кодексу України може бути оскаржена в апеляційному порядку протягом строків, встановлених ст. 256 Господарського процесуального кодексу України.

Суддя О.В. Конюх