ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ОДЕСЬКОЇ ОБЛАСТІ
________________________________________________________________________________________________________________________________________________________________
РІШЕННЯ

"08" лютого 2024 р.м. Одеса Справа № 916/3395/23

Господарський суд Одеської області у складі судді Цісельського О.В.,

розглянувши в порядку спрощеного позовного провадження справу № 916/3395/23

за позовом: Державного підприємства «Адміністрація морських портів України» (просп. Перемоги, № 14, м. Київ, 01135, ) в особі Ізмаїльської філії Державного підприємства «Адміністрація морських портів України» (Адміністрація Ізмаїльського морського порту) (вул. Набережна Лукі Капікраяна, № 4, м. Ізмаїл, Одеська область, 68609, )

до відповідача: Державного підприємства «Ізмаїльський морський торговельний порт» (вул. Портова, № 7, м. Ізмаїл, Одеська область, 68600, )

про стягнення 61 296,88 грн,

ВСТАНОВИВ:

1. Короткий зміст позовних вимог та заперечень.

Державне підприємство «Адміністрація морських портів України» в особі Ізмаїльської філії Державного підприємства «Адміністрація морських портів України» (Адміністрація Ізмаїльського морського порту) звернулося до Господарського суду Одеської області з позовом до відповідача Державного підприємства «Ізмаїльський морський торговельний порт» про стягнення збитків у розмірі 61 296,88 грн.

При цьому в обґрунтування позовних вимог позивач посилається на те, що внаслідок допущених з боку ДП «Ізмаїльський морський торговельний порт» порушень умов договору № 5-Р/22-П-АМПУ-18 «Про забезпечення доступу портового оператора до причалу (ів)» від 26.01.2018, позивачу завдано матеріальну шкоду на суму 61 296,88 грн.

Як стверджує позивач, посилаючись на умови укладеного договору, 25.07.2022 відповідач подав позивачу пакет документів «Інфомація» від 25.07.2022 № 16/21/171-22 та первинні документи за період з 11.07.2022 по 20.07.2022, згідно якої відповідачем було повідомлено, що в період з 11.07.2022 по 20.07.2022 був завантажений т/х «ASIM BERK» кукурудзою у кількості 2908,630 т згідно коносаменту від 14.07.2022 № 1.

Позивач зауважує, що на підставі поданої відповідачем інформації, ним складено та виставлено рахунок № 4442/01 від 28.07.2022 на загальну суму 1 845 148 грн 62 коп. та Акт приймання-передачі виконаних робіт наданих послуг про перевалку 179 349,5520 т вантажу. Також, позивач у відповідності до вимог чинного законодавства на підставі вищевказаного рахунку склав та зареєстрував у Єдиному реєстрі податкових накладних накладну № 1193 від 28.07.2022.

В подальшому, за ствердженням позивача, з листа відповідача від 17.08.2022 № 16/21/194-22 йому стало відомо, що інформація від 25.07.2022 виявилась помилковою, при цьому було повідомлено, що фактично т/х «ASIM BERK» був завантажений двома партіями вантажу - 2250,060 т на ВПК-2 причал № 22 (портовий оператор ДП «ІЗМ МТП») та 658,570 т на ВПК-1, причал № З (портовий оператор ТОВ «Е.К.О. ГРУП»),

Відтак, виходячи з поданої відповідачем уточнюючої інформації виявилось, що за вказаний період останній виконав перевалку вантажів на 658,570 т менше ніж було заявлено раніше та відповідно має сплатити меншу суму ніж зазначена в рахунку № 4442/01 від 28.07.2022, з огляду на що позивач був змушений анулювати рахунок № 4442/01 від 28.07.2022, що в свою чергу привело до скасування податкової накладної, зареєстрованої в Єдиному реєстрі податкових накладних та виставити коригуючий рахунок № 4442/01/К від 18.08.2022 року. Також Позивачем у ЄРПН було зареєстровано податкову накладну №1711//4, яка внаслідок незалежних від позивача обставин була зареєстрована пізніше передбаченого чинним законодавством строку.

Позивач зазначає, що відповідач подав уточнену інформацію з порушенням строків передбачених п. 3.1, та по завершенню строку передбаченого Податковим кодексом України на реєстрацію або подання розрахунків коригувань податкових накладних, що призвело до притягнення позивача до відповідальності шляхом накладення штрафу передбаченого п. 120-1 ч. 1 ст. 120-1 Податкового кодексу України.

Позивач пояснює, що згідно до Акту камеральної перевірки складеного Центральним міжрегіональним управлінням ДПС по роботі з великими платниками податків від 17.03.2023 № 470/Ж5/31-00-04-02-02/38727770 «Про результати камеральної перевірки своєчасності реєстрації податкових накладних/розрахунків коригувань ДП «АМПУ» () в Єдиному реєстрі податкових накладних наведених в Додатку № 1», встановлено порушення п. 201.10 ст. 201 ПК України, а саме граничних термінів реєстрації ПН/РК в ЄРПН, за результатами якого, Центральним міжрегіональним управлінням ДПС по роботі з великими платниками податків, позивачу було направлено податкове повідомлення-рішення від 11.04.2023 № 698/М10/, яким на ДП «АМПУ» було накладено штраф у розмірі 944 525 грн 89 коп, з яких, 61 296,88 грн. сума штрафу за несвоєчасну реєстрацію в ЄРПН податкової накладної № 1711//4. Зазначений штраф було сплачено в повному обсязі, що підтверджується платіжною інструкцією № 1140 від 25.04.2023 року.

Позивач вважає, що внаслідок допущених з боку ДП «Ізмаїльський морський торговельний порт» порушень умов договору № 5-Р/22-П-АМПУ-18 від 26.01.2018 ДП «АМПУ» завдано матеріальну шкоду на суму 61296,88 грн

Відповідачем подано до суду відзив на позов (вх. № 29078/23 від 25.08.2023), в якому, заперечуючи проти позову, останній відзначив, що чинне законодавство не передбачає реєстрації податкової накладної/розрахунку коригування в ЄРПН покупцем послуг, отже з огляду на положення статті 201 Податкового кодексу України саме на позивача покладено обов`язок скласти та зареєструвати в ЄРПН податкові накладні та/або розрахунки коригування до таких податкових накладних.

Між тим, відповідач зауважив, що враховуючи отримання позивачем листа відповідача від 17.08.2022 № 16/21/194-22 щодо необхідності надання рахунку коригування у зв`язку з виявленими обставинами, позивач мав керуватися п. 192.1 статті 192 ПК України, та після отримання листа ДП «ІЗМ МТП», слід було діяти відповідно до п. 23 Порядку заповнення податкових накладних, затвердженого наказом Міністерства фінансів України від 31.12.2015 № 1307, оформивши рахунок коригування на «мінус» 1040,38 грн ПДВ.

Натомість, на переконання відповідача, позивач припустився порушення Порядку, безпідставно анулював податкову накладну № 1193 від 28.07.2022 та, усвідомлюючи неправомірність своїх дій, лише 05.09.2022, тобто з порушенням термінів, передбачених п. 187.1 ПК України, зареєстрував нову податкову накладну від 31.07.2022 № 1711/04.

Отже, позивач, діючи всупереч п. 192.1 статті 192 ПК України, п. 23 чинного Порядку, несвоєчасно зареєстрував податкову накладну від 31.07.2022 № 1711/04, наслідком чого стало притягнення відповідача до відповідальності контролюючим органом, що підтверджується матеріалами судової справи, зокрема актом Центрального міжрегіонального управління ДПС по роботі з великими платниками податків про результати камеральної перевірки від 17.03.2023 № 470/Ж5/31-00-04-02-02/38727770 та податковим повідомленням-рішенням від 11.07.2023 № 698/М10/2, які позивач не оскаржив та не скасував у встановленому порядку, а допустившись порушення податкового законодавства, самостійно сплатив передбачені законом штрафні санкції, тим самим фактично визнав свою вину у скоєнні правопорушення.

В той же час, як вважає відповідач, позивачем жодним чином не обґрунтовано причинно-наслідкового зв`язку між протиправною поведінкою та витратами, які він поніс, з огляду на що позивачем у позовній заяві не доведено причинний зв`язок між поведінкою відповідача та нібито нанесеними позивачем збитками у вигляді адміністративного штрафу, накладеного на останнього за порушення податкового законодавства.

У відповіді на відзив (вх. № 32408/23 від 18.09.2023) позивач зазначив, що не погоджується з доводами та обставинами, викладеними відповідачем, вважає їх помилковими та такими, що не відповідають фактичним обставинам, та надав пояснення та аргументи щодо наведених відповідачем у відзиві заперечень та мотиви їх відхилення.

Щодо аргументів відповідача стосовно обов`язків скласти та зареєструвати в ЄРПН податкові накладні, позивач зауважив, що не намагається перекласти відповідальність за реєстрацію в ЄРПН податкових накладних на відповідача, а вимагає від останнього своєчасного та повного виконання зобов`язань взятих на себе згідно умов договору та відшкодування спричинених позивачу збитків, внаслідок несвоєчасності виконання своїх обов`язків.

Твердження відповідача, що позивач не діяв у відповідності до п. 23 Порядку заповнення податкових накладних, затвердженого наказом Міністерства фінансів України від 31.12.2015 р. № 1307, на думку позивача, не відповідає дійсності та є таким, що вводить суд в оману, оскільки після отримання 18.08.2023 від відповідача листа, позивач вживав заходи щодо виконання п. 23 Порядку, здійснюючи коригування податкової накладної, про що свідчить Квитанція про реєстрацію податкової накладної/розрахунку коригування кількісних і вартісних показників до податкової накладної в Єдиному реєстрі податкових накладних, щодо якої відповідач здійснив підтвердження шляхом накладення електронного цифрового підпису та печатки ДП «ІЗМ МТП».

Додатково позивач зазначає, що зазначений розрахунок коригування кількісних і вартісних показників до податкової накладної в Єдиному реєстрі податкових накладних не був зареєстрований у зв`язку з тим, що «рядок V розділу А (-5201,91) не дорівнює сумі значень рядків в графи «Обсяги постачання» розділу Б, в яких у графі «Код ставки» зазначено код ставки « 20» (-5201,92)», тобто через різницю в 0,01 грн., розрахунок коригування не вдалося зареєструвати згідно п. 23 Порядку.

Стосовно наявності підстав для застосування відповідальності у вигляді стягнення збитків позивач додає, що протиправність поведінки відповідача полягає в порушенні договірного зобов`язання, а саме порушення строків, передбачених п. 3.1. договору, надання інформації та документів, передбачених додатком 3.

Шкідливим результатом протиправної поведінки відповідача, на переконання позивача, є збитки, які він поніс, у вигляді сплати штрафу у розмірі 61 296,88 грн., що був сплачений на підставі податкового повідомлення-рішення від 11.04.2023 № 698/М10/, внаслідок порушення відповідачем вищевказаних умов договору, що призвело до скасування податкової накладної № 1193 від 28.07.2022 та реєстрації в ЄРПН нової податкової накладної № 1711//4 поза строком визначеному чинним податковим законодавством.

В свою чергу позивач пояснює, що причинний зв`язок полягає у наданні з порушенням умов договору уточнюючої інформації про вчинені вантажні операції, які фактично описанні у листі відповідача від 17.08.2022 № 16/21/194-22, що інформація від 25.07.2022 виявилась помилковою, у зв`язку з чим позивач був змушений анулювати рахунок № 4442/01 від 28.07.2022, що в свою чергу привело до скасування податкової накладної, зареєстрованої в ЄРПН та виставити коригуючий рахунок № 4442/01/К від 18.08.2022.

При цьому, як наголошує позивач, вина відповідача полягає в порушенні договірних зобов`язань, які виявились у несвоєчасності надсилання листа з уточнюючою інформацію, прострочення на 10 робочих днів та відсутність будь-яких фактичних даних, про те, що відповідач не мав можливості надати уточнюючу інформацію у встановлений договором строк, що загалом свідчить про наявність цивільного правопорушення у діях ДП «Ізмаїльський морський торговельний порт», які завдали збитки ДП «АМПУ».

У запереченнях (вх. № 34030/23 від 28.09.2023) на відповідь на відзив відповідач, окрім раніше вказаного, підтвердив, що фактично відповідач виконав перевалку вантажів на 658,570 т менше, ніж було заявлено раніше та відповідно має сплатити меншу суму, ніж зазначена в рахунку. При цьому, відповідач зауважив, що зазначене коригування рахунку жодним чином не впливало на зобов`язання відповідача за договором, а відтак порушення відповідачем умов договору чи прострочення платежів не було, оскільки перша подія (відвантаження вантажу), на підставі якої був підписаний сторонами договору акт приймання-передачі виконаних робіт (наданих послуг) від 28.07.2022 та виставлений позивачем рахунок № 4442/01 від 28.07.2022, відбулася саме 28.07.2022.

Відповідач наголошує, що отримавши лист ІФ ДП «АМПУ» від 17.08.2022 № 16/21/194-22, позивач мав можливість без порушення вимог чинного законодавства простим коригуванням ПДВ на «мінус» 1040,38 грн ПДВ у строки, передбачені чинним податковим законодавством не доводити господарську ситуацію до санкції за несвоєчасну реєстрацію податкової накладної від 31.07.2022 № 1711, яку не було необхідності складати, адже, відповідно до п. 192.1 ст. 192 ПКУ розрахунок коригування до податкової накладної не може бути зареєстрований в ЄРПН пізніше 1095 календарних днів з дати складання податкової накладної, до якої складений такий розрахунок коригування.

Натомість, на переконання відповідача, саме внаслідок хибних дій посадових осіб позивача, оскільки замість належного коригування податкової накладної № 1193 від 28.07.2022 вона була безпідставно скасована, створена непотрібна податкова накладна від 31.07.2022, яка, до того ж була несвоєчасно зареєстрована, на позивача був накладений штраф контролюючим органом.

Щодо доводів позивача стосовно неможливості коригування податкової накладної відповідно до п. 23 Порядку заповнення податкових накладних, відповідач зазначає, що при зміні вартості послуг ІФ ДП «АМПУ» анулювала податкову накладну від 28.07.2022 розрахунком коригування від 18.08.2022 № 996, зазначивши невірний код причини коригування« 103» (повернення товару або авансових платежів), адже фактично послуга за договором була надана у липні 2022 року, а авансових платежів не було, оскільки авансування не передбачено умовами договору, так як продавець послуг працює на умовах післяплати.

Відповідач звертає увагу, що невірна дата податкової накладної для відповідача була в принципі неможлива, оскільки за вимогами п. 201.1 ст. 201 ПК України дата податкової накладної є обов`язковим реквізитом, а з невірною датою відповідач не мав би право на податковий кредит та зайво сплатив би ПДВ на 306 484,39 грн. Більш того, згідно з п. 21 Порядку не допускається виправлення даних щодо дати складання податкової накладної та її порядкового номера.

В даному випадку відповідач вважає, що шляхом коригування відповідних відомостей у встановленому чинним законодавством порядку у позивача була можливість уникнути порушення податкового законодавства та, відповідно, збитків у вигляді сплати штрафних санкцій.

Надавши додаткові пояснення (вх. № 43976/23 від 08.12.2023) на заперечення відповідача, позивач наголосив, що у відповіді на відзив обґрунтував свої вимоги, зазначивши усі обставини протиправної поведінки відповідача (дій та бездіяльності), шкідливий результат такої поведінки (збитки), причинний зв`язок між протиправною поведінкою та збитками, вина особи, яка заподіяла шкоду.

Інші заяви по суті справи до суду не надходили.

2. Процесуальні питання, вирішені судом

Відповідно до протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 07.08.2023 позовна заява вх.№ 3903/23 була передана на розгляд судді Цісельському О.В.

11.08.2023 ухвалою Господарського суду Одеської області було прийнято позовну заяву (вх.№ 3903/23 від 07.08.2023) до розгляду та відкрито провадження у справі № 916/3395/23. Справу постановлено розглядати за правилами спрощеного позовного провадження, в порядку ст.ст.247-252 ГПК України без виклику сторін. Роз`яснено сторонам про можливість звернення до суду у строк визначений ч. 7 ст. 252 ГПК України з клопотанням про призначення проведення розгляду справи в судовому засіданні з повідомленням (викликом) сторін.

Відповідно до частини п`ятої статті 252 Господарського процесуального кодексу України суд розглядає справу в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи за наявними у справі матеріалами, за відсутності клопотання будь-якої із сторін про інше. За клопотанням однієї із сторін або з власної ініціативи суду розгляд справи проводиться в судовому засіданні з повідомленням (викликом) сторін.

Ухвала суду від 11.08.2023 була надіслана учасникам справи до їх електронних кабінетів та отримана останніми 11.08.2023, про що свідчать наявні в матеріалах справи довідки про доставку електронного документу вих №№ 916/3395/23/27714/23, 916/3395/23/27715/23 від 14.08.2023.

Отже, судом дотримані вимоги процесуального закону щодо належного та своєчасного повідомлення учасників про розгляд даної справи.

25.08.2023 від ДП «Ізмаїльський морський торговельний порт» на адресу суду надійшов відзив на позов (вх. № 29078/23), який судом прийнятий до розгляду та разом із доданими до нього документами долучений до матеріалів справи.

18.09.2023 на електронну адресу суду ДП «Адміністрація морських портів України» в особі Ізмаїльської філії ДП «АМПУ» подано до суду відповідь (вх. № 32408/23) на відзив, яка судом прийнята до розгляду разом із долученими до неї документами. У вказаній відповіді на відзив позивач додатково просив поновити строк на її подання.

Відповідно до статті 169 Господарського процесуального кодексу України, при розгляді справи судом учасники справи викладають свої вимоги, заперечення, аргументи, пояснення, міркування щодо процесуальних питань у заявах та клопотаннях, а також запереченнях проти заяв і клопотань; заяви, клопотання і заперечення подаються в письмовій або усній формі.

Відповідно до ч. 1 ст. 119 Господарського процесуального кодексу України, суд за заявою учасника справи поновлює пропущений процесуальний строк, встановлений законом, якщо визнає причини його пропуску поважними, крім випадків, коли цим Кодексом встановлено неможливість такого поновлення.

Відповідно до ч. 2 ст. 119 Господарського процесуального кодексу України встановлений судом процесуальний строк може бути продовжений судом за заявою учасника справи, поданою до закінчення цього строку, чи з ініціативи суду.

За змістом ст. 118, 119 Господарського процесуального кодексу України, право на вчинення процесуальних дій втрачається із закінченням встановленого законом або призначеного судом строку. Заяви, скарги і документи, подані після закінчення процесуальних строків, залишаються без розгляду, крім випадків, передбачених цим Кодексом.

Згідно ст. 2 Господарського процесуального кодексу України, завданням господарського судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів, пов`язаних із здійсненням господарської діяльності, та розгляд інших справ, віднесених до юрисдикції господарського суду, з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав і законних інтересів фізичних та юридичних осіб, держави. Основними засадами (принципами) господарського судочинства є, зокрема рівність усіх учасників судового процесу перед законом і судом; змагальність сторін; розумність строків розгляду справи судом.

Приймаючи до уваги практику Європейського суду з прав людини при застосуванні положень пункту 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, який гарантує кожному право на звернення до суду, акцентує увагу на тому, що право на доступ до суду має бути ефективним. Не повинно бути занадто формального ставлення до передбачених законом вимог, так як доступ до правосуддя повинен бути не лише фактичним, але і реальним (рішення Європейського суду з прав людини у справі «Жоффр де ля Прадель проти Франції» від 16.12.92).

Завданням суду при здійсненні правосуддя в силу положень статті 2 Закону України «Про судоустрій» є, зокрема, захист гарантованих Конституцією та законами України прав і законних інтересів юридичних осіб, у тому числі забезпечення права реалізації учасникам справи процесуальних прав. Рівні можливості щодо здійснення своїх процесуальних прав і обов`язків є ключовим елементом змагальності сторін як одного із принципів господарського судочинства.

Враховуючи вищенаведене, з огляду на те, що позивачем подано клопотання про поновлення строку на подання відповіді на відзив, суд дійшов висновку про наявність підстав для задоволення клопотання та поновлення зазначеного строку, та вважає за можливе прийняти відповідь на відзив, долучити її до матеріалів справи та здійснювати розгляд справи з урахуванням даної заяви по суті спору, оскільки втрата процесуальної можливості на подання даної заяви по суті спору внаслідок незначного пропуску строку на його подання та поважності причин є процедурним поняттям, яке може порушити принцип забезпечення правильного, своєчасного і безперешкодного розгляду справи по суті.

28.09.2023 відповідач надав до суду через систему «Електронний суд» заперечення (вх. № 34030/23) на відповідь на відзив з відповідними доказами, які судом прийняті до розгляду та долучені до матеріалів справи.

Того ж дня, відповідачем надіслано до суду клопотання (вх. № 34044/23 від 28.09.2023) про долучення до матеріалів справи доказів направлення позивачу заперечень на відповідь на відзив, які судом були долучені до матеріалів справи.

08.12.2023 до Господарського суду Одеської області через систему «Електронний суд» надійшли додаткові пояснення позивача (вх. № 43976/23), які судом були долучені до матеріалів справи.

Згідно з ч.ч.5, 7 ст. 252 ГПК України ст.252 Господарського процесуального кодексу України суд розглядає справу в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи за наявними у справі матеріалами, за відсутності клопотання будь-якої із сторін про інше. За клопотанням однієї із сторін або з власної ініціативи суду розгляд справи проводиться в судовому засіданні з повідомленням /викликом/ сторін. Клопотання про розгляд справи у судовому засіданні з повідомленням сторін відповідач має подати в строк для подання відзиву, а позивач - разом з позовом або не пізніше п`яти днів з дня отримання відзиву.

Клопотань про розгляд справи у судовому засіданні з повідомленням /викликом/ сторін від учасників справи до суду не надходило.

В силу вимог ч. 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, кожен при вирішенні судом питання щодо його цивільних прав та обов`язків має право на судовий розгляд упродовж розумного строку.

Розумність тривалості провадження повинна визначатися з огляду на обставини справи та з урахуванням таких критеріїв: складність справи, поведінка заявника та відповідних органів влади, а також ступінь важливості предмета спору для заявника (рішення Суду у справах «Савенкова проти України», no. 4469/07, від 02.05.2013, «Папазова та інші проти України», no. 32849/05, 20796/06, 14347/07 та 40760/07, від 15.03.2012).

Європейський суд щодо тлумачення положення «розумний строк» в рішенні у справі «Броуган (Brogan) та інші проти Сполученого Королівства» роз`яснив, що строк, який можна визначити «розумним», не може бути однаковим для всіх справ, і було б неприродно встановлювати один строк в конкретному цифровому виразі для усіх випадків. Таким чином, у кожній справі виникає проблема оцінки розумності строку, яка залежить від певних обставин.

Разом з цим, на підставі Указів Президента України №64/2022 від 24.02.2022 «Про введення воєнного стану в Україні» та №259/2022 від 14.03.2022, №133/2022 від 18.04.2022, №341/2022 від 17.05.2022, №573/2022 від 12.08.2022, №757/2022 від 07.11.2022, №58/2023 від 06.02.2023, №254/2023 від 01.05.2023, №451/2023 від 26.07.2023, № 734/2023 від 06.11.2023 «Про продовження строку дії воєнного стану в Україні» починаючи з 24.02.2022 на території України діє режим воєнного стану.

Статтею 1 Закону України «Про правовий режим воєнного стану» встановлено, що воєнний стан - це особливий правовий режим, що вводиться в Україні або в окремих її місцевостях у разі збройної агресії чи загрози нападу, небезпеки державній незалежності України, її територіальній цілісності та передбачає надання відповідним органам державної влади, військовому командуванню, військовим адміністраціям та органам місцевого самоврядування повноважень, необхідних для відвернення загрози, відсічі збройної агресії та забезпечення національної безпеки, усунення загрози небезпеки державній незалежності України, її територіальній цілісності, а також тимчасове, зумовлене загрозою, обмеження конституційних прав і свобод людини і громадянина та прав і законних інтересів юридичних осіб із зазначенням строку дії цих обмежень.

За приписами ст. 10 Закону України «Про правовий режим воєнного стану» встановлено, що у період воєнного стану не можуть бути припинені повноваження Президента України, Верховної Ради України, Кабінету Міністрів України, Уповноваженого Верховної Ради України з прав людини, а також судів, органів прокуратури України, органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, та органів, підрозділи яких здійснюють контррозвідувальну діяльність.

При цьому, статтею 3 Конституції України визначено, що людина, її життя і здоров`я, честь і гідність, недоторканність і безпека визнаються в Україні найвищою соціальною цінністю. Права і свободи людини та їх гарантії визначають зміст і спрямованість діяльності держави. Держава відповідає перед людиною за свою діяльність. Утвердження і забезпечення прав і свобод людини є головним обов`язком держави.

Відповідно до статті 26 Закону України «Про правовий режим воєнного стану», правосуддя на території, на якій введено воєнний стан, здійснюється лише судами. На цій території діють суди, створені відповідно до Конституції України. Скорочення чи прискорення будь-яких форм судочинства забороняється. У разі неможливості здійснювати правосуддя судами, які діють на території, на якій введено воєнний стан, законами У країни може бути, змінено територіальна підсудність судових справ, що розглядаються в цих судах, або в установленому законом порядку змінено місце знаходження судів.

Отже, навіть в умовах воєнного або надзвичайного стану конституційні права на судовий захист не можуть бути обмежені.

Відповідно до статті 248 ГПК України суд розглядає справи у порядку спрощеного позовного провадження протягом розумного строку, але не більше шістдесяти днів з дня відкриття провадження у справі.

Частиною 1 статті 7 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» визначено, що кожному гарантується захист його прав, свобод та інтересів у розумні строки незалежним, безстороннім і справедливим судом, утвореним законом.

Згідно з частиною 3 зазначеної статті судова система забезпечує доступність правосуддя для кожної особи відповідно до Конституції та в порядку, встановленому законами України.

Відповідно до ч.1 ст.13 Господарського процесуального кодексу України судочинство у господарських судах здійснюється на засадах змагальності сторін.

При цьому, суди повинні забезпечувати безпеку учасників судового провадження, запобігти створенню перешкод для реалізації ними права на судовий захист та визначених законом процесуальних прав в умовах воєнного стану, коли реалізація учасниками справи своїх прав і обов`язків є суттєво ускладненою. Судовий захист є одним із найефективніших правових засобів захисту інтересів фізичних та юридичних осіб.

З огляду на наведене, рішення у справі прийнято судом з урахуванням об`єктивних обставин та в умовах неможливості розгляду відповідного спору у визначений ст.248 Господарського процесуального кодексу України строк.

Матеріали справи свідчать про те, що судом було створено всім учасникам судового процесу належні умови для доведення останніми своїх правових позицій, надання ними доказів, які, на їх думку, є достатніми для обґрунтування своїх вимог та заперечень. Окрім того, судом було вжито всіх заходів, в межах визначених чинним законодавством повноважень, щодо всебічного, повного та об`єктивного дослідження всіх обставин справи.

Водночас суд зауважує, що відповідно до пунктів 3 та 4 ст. 13 Господарського процесуального кодексу України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних з вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.

Таким чином, суд продемонстрував достатню старанність, щоб дозволити сторонам, які повинні знати про правила, що застосовуються до надіслання судових повідомлень учасникам справи, визначитися з провадженням у відкритій господарській справі та скористатись своїми правами і обов`язками, передбаченими статтями 42, 46 ГПК України.

Під час розгляду справи по суті судом були досліджені всі письмові докази, що містяться в матеріалах справи.

У відповідності до ч. 4 ст. 240 Господарського процесуального кодексу України, у разі неявки всіх учасників справи у судове засідання, яким завершується розгляд справи, розгляду справи без повідомлення /виклику/ учасників справи суд підписує рішення без його проголошення.

08.02.2024 судом було постановлено рішення в нарадчій кімнаті у відповідності до ч. 4 ст. 240 Господарського процесуального кодексу України, без його проголошення.

3. Обставини, встановлені судом під час розгляду справи.

26.01.2018 між ДП «Адміністрація морських портів України» (далі Адміністрація) та ДП «Ізмаїльський морський торговельний порт» (далі Портовий оператор) був укладений договір про забезпечення доступу портового оператора до причалу(ів) №5-Р/22-П-АМПУ-18, згідно з п.п. 1.1. якого Адміністрація зобов`язується забезпечити доступ Портового оператора до причалу(ів) №№ 4, 5, 6, 7, 8, 12, 13, 14, 16, 17, 18, 19, 20, 21, 22, 23, 24, 25, 26 Ізмаїльської філії державного підприємства «Адміністрація морських портів України» (надалі - послуга), що перебуває у господарському віданні Адміністрації для проведення Портовим оператором вантажно-розвантажувальних робіт, а Портовий оператор зобов`язується сплатити Адміністрації плату за послуги.

Послуга надається з метою забезпечення виконання Портовим оператором вантажно-розвантажувальних робіт та надання послуг із використання причалу (ів) у межах, визначених у паспорті споруди, а саме довжини та ширини конструкції(конструктивної ширини) споруди.

Згідно п/п 2.1.3. п. 2.1. договору (в редакції протоколу врегулювання розбіжностей від 09.02.2018) Адміністрація зобов`язана складати у двох примірниках Акт наданих послуг та рахунок за надані послуги за державними регульованими тарифами, на підставі наданої Портовим оператором інформації за формою, наведеною у Додатку 3 до цього договору, з урахуванням пунктів 3.2., 3.3. цього договору. Акт наданих послуг та рахунок за надані послуги складаються щодекадно (І декада - з 1 по 10 число; II - з 11 по 20; III - з 21 по 29/30/31 число кожного календарного місяця року дії договору).

Підпунктом 2.1.5. п. 2.1. договору встановлений обов`язок Адміністрації здійснювати реєстрацію податкових накладних стосовно послуг, які надаються згідно з цим договором, в порядку та строки, передбачені чинним законодавством України.

Відповідно п.3.1. договору, нарахування плати за послуги із забезпечення доступу Портового оператора до причалу(ів), що перебувають у господарському віданні Адміністрації, здійснюється за тарифами відповідно до наказу Міністерства інфраструктури України від 18.12.2015 №541 «Про затвердження Тарифів на послуги із забезпечення доступу портового оператора до причалу, що перебуває у господарському віданні адміністрації морських портів України», зареєстрованому в Міністерстві юстиції України 22.12.2015 за №1608/28053.

Для нарахування плати Портовий оператор надає Адміністрації протягом 2-х робочих днів після завершення кожної декади інформацію та документи, передбачені Додатком 3 до цього договору, в паперовому та електронному вигляді. Адміністрація здійснює виставлення рахунку за підсумками кожної декади протягом 3-х робочих днів від дати отримання від Портового оператора документів та інформації, передбачених Додатком 3 до цього договору.

Пунктом 6.5. договору передбачено, що у випадку накладення на Адміністрацію штрафних санкцій, відповідно до законодавства України, пов`язаних із простроченням сплати Портового оператору, що належать Адміністрації платежів, несвоєчасною передачею документів Портовим оператором та інших випадків порушення Портовим оператором зобов`язань, передбачених цим договором, Портовий оператор компенсує Адміністрації понесені документально підтверджені витрати.

Відповідно до п.п. 7.1., 7.2. договору він набирає чинності з дати його підписання обох сторін і діє протягом 3 (трьох) років з дати його підписання. У разі відсутності заяви однієї із сторін про припинення або зміну цього договору за 30 календарних днів до закінчення строку його чинності, договір вважається продовженим на той самий строк і на тих самих умовах, які були передбачені цим договором, з урахуванням змін у законодавстві на дату продовження цього договору.

Додатком №3 до договору сторони погодили перелік інформації, яка надається Портовим оператором Адміністрації для виставлення рахунку.

Судом встановлено та визнається сторонами, що ДП «Ізмаїльський морський торговельний порт» листом № 16/21/171-22 від 25.07.2022, на виконання договору від 26.01.2018 № 5-Р/22-П-АМПУ-18 надав інформацію за період з 11.07.2022 по 20.07.2022 по кожній судовій партії. Вказаний лист з доданою до нього інформацією отриманий позивачем 26.07.2022 та зареєстрований за вх. № 3211/14/Вх.

На підстав отриманої інформації та на виконання умов договору Адміністрація належним чином виставила рахунок на оплату № 4442/01 від 28.07.2022 та склала акт приймання-передачі виконаних робіт (наданих послуг) на загальну суму 1 845 148,62 грн з ПДВ, який було підписано представниками контрагентів шляхом накладення електронно цифрових підписів.

З матеріалів справи вбачається, що позивачем було зареєстровано податкове зобов`язання, а саме податкова накладна №1193 від 28.07.2022, відповідно якої ДП «АМПУ» в особі Ізмаїльської філії ДП «АМПУ» зареєстровано податкове зобов`язання по наданні ДП «Ізмаїльський морський торговельний порт» послуг із забезпечення доступу портового оператора загальною вартістю 1 845 148,62 грн (ПДВ 307 524,77 грн).

При цьому, судом встановлено, що на підставі листа Державного підприємства «Ізмаїльський морський торговельний порт» від 17.08.2022 №16/21/194-22, яким позивачу надано додаткову інформацію для коригування рахунку 28.07.2022 №4442/01, тобто підтверджено фактичний обсяг наданих послуг, Ізмаїльською філією ДП «АМПУ» (Адміністрація Ізмаїльського морського порту) було скореговано (зменшено) суму рахунку №4442/01 від 28.07.2022 та фактично виставлено новий рахунок № 4442/01/К від 18.08.2022 на суму 1 838 906,33 грн з ПДВ, яка відповідачем, як відзначено у самому рахунку, сплачена по попередньому рахунку.

Відповідно до квитанції про реєстрацію податкової накладної/розрахунку коригування кількісних і вартісних показників до податкової накладної в єдиному реєстрі податкових накладних від 26.08.2022 до податкової накладної № 1193/4 від31.07.2023, податковим органом документ не прийнято та зазначено, що при необхідності можливо виправити документ та надіслати його знову. За результатами обробки розрахунку коригування було виявлено помилку, а саме рядок V розділу А (-5201,91) не дорівнює сумі значень рядків графи «Обсяги постачання» розділу Б, в яких у графі «Код ставки» зазначено код ставки « 20» (-5201,92).

В матеріалах справи наявна податкова накладна №1711 від 31.07.2022, відповідно до якої ДП «АМПУ» в особі Ізмаїльської філії ДП «АМПУ» зареєстровано податкове зобов`язання щодо надання ДП «Ізмаїльський морський торговельний порт» послуг із забезпечення доступу портового оператора загальною вартістю 1 838 906,33 грн (ПДВ 306 484,39 грн)

Актом Центрального міжрегіонального управління ДПС по роботі з великими платниками податків № 470/Ж5/31-00-04-02-02/38727770 від 17.03.2023, складеного за результатами камеральної перевірки своєчасності реєстрації податкових накладних/розрахунків коригувань ДП «АМПУ» в ЄРПН, встановлено порушення позивача п. 201.10 ст. 201 ПКУ, а саме реєстрація вказаних у Додатку № 1 ПН/РК, зокрема і податкової накладної № 1711/4 від 31.07.2022, з порушенням законодавчо встановлених термінів, у зв`язку з чим платника притягнуто до відповідальності, передбаченої п. 1201.1 ст. 1201 ПКУ.

На підставі встановлених результатами перевірки порушень відображених у акті № 470/Ж5/31-00-04-02-02/38727770 від 17.03.2023, 11.04.2023 Центральним міжрегіональним управлінням ДПС по роботі з великим платниками податків відносно ДП «АМПУ» прийнято податкове повідомлення-рішення № 698/М10/ про порушення граничних строків реєстрації в ЄРПН податкових накладних/розрахунків коригування до податкових накладних та за затримку реєстрації податкових накладних/розрахунків коригування до податкових накладних застосовано штраф у загальному розмірі 944525,89 грн.

25 квітня 2023 року відповідно до платіжної інструкції № 1140 позивачем було сплачено на користь податкового органу суму штрафу за актом № 470/Ж5/31-00-04-02-02/38727770 від 17.03.2023 у розмірі 944525,89 грн.

24.05.2023 Ізмаїльська філія ДП «АМПУ» звернулась до ДП «Ізмаїльський морський торговельний порт» з вимогою № 649/14-01-04/Вих про сплату компенсації збитків, понесених ДП «АМПУ», в 7-денний термін з дня отримання цієї вимоги в розмірі 61296,88 грн.

4. Норми права, з яких виходить господарський суд при прийнятті рішення.

Частиною першою статті 11 Цивільного кодексу України встановлено, що цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки, зокрема, з договорів та інших правочинів.

Відповідно до частини першої статті 173 Господарського кодексу України господарським визнається зобов`язання, що виникає між суб`єктом господарювання та іншим учасником (учасниками) відносин у сфері господарювання з підстав, передбачених цим Кодексом, в силу якого один суб`єкт (зобов`язана сторона, у тому числі боржник) зобов`язаний вчинити певну дію господарського чи управлінсько-господарського характеру на користь іншого суб`єкта (виконати роботу, передати майно, сплатити гроші, надати інформацію тощо), або утриматися від певних дій, а інший суб`єкт (управнена сторона, у тому числі кредитор) має право вимагати від зобов`язаної сторони виконання її обов`язку.

За змістом частини першої статті 174 Господарського кодексу України господарські зобов`язання можуть виникати з господарського договору та інших угод, передбачених законом, а також угод, не передбачених законом, але таких, які йому не суперечать.

Згідно з частиною першою статті 175 Господарського Кодексу України майново-господарськими визнаються цивільно-правові зобов`язання, що виникають між учасниками господарських відносин при здійсненні господарської діяльності, в силу яких зобов`язана сторона повинна вчинити певну господарську дію на користь другої сторони або утриматися від певної дії, а управнена сторона має право вимагати від зобов`язаної сторони виконання її обов`язку. Майнові зобов`язання, які виникають між учасниками господарських відносин, регулюються Цивільним кодексом України з урахуванням особливостей, передбачених цим Кодексом.

Відповідно до вимог статті 193 Господарського кодексу України суб`єкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобов`язання належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобов`язання - відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться. Кожна сторона повинна вжити усіх заходів, необхідних для належного виконання нею зобов`язання, враховуючи інтереси другої сторони та забезпечення загальногосподарського інтересу. Порушення зобов`язань є підставою для застосування господарських санкцій, передбачених цим Кодексом, іншими законами або договором. Зобов`язана сторона має право відмовитися від виконання зобов`язання у разі неналежного виконання другою стороною обов`язків, що є необхідною умовою виконання.

Відповідно до ст. 224 Господарського кодексу України учасник господарських відносин, який порушив господарське зобов`язання або установлені вимоги щодо здійснення господарської діяльності, повинен відшкодувати завдані цим збитки суб`єкту, права або законні інтереси якого порушено. Під збитками розуміються витрати, зроблені управненою стороною, втрата або пошкодження її майна, а також не одержані нею доходи, які управнена сторона одержала б у разі належного виконання зобов`язання або додержання правил здійснення господарської діяльності другою стороною.

За змістом ст. 225 Господарського кодексу України до складу збитків, що підлягають відшкодуванню особою, яка допустила господарське правопорушення, включаються: вартість втраченого, пошкодженого або знищеного майна, визначена відповідно до вимог законодавства; додаткові витрати (штрафні санкції, сплачені іншим суб`єктам, вартість додаткових робіт, додатково витрачених матеріалів тощо), понесені стороною, яка зазнала збитків внаслідок порушення зобов`язання другою стороною; неодержаний прибуток (втрачена вигода), на який сторона, яка зазнала збитків, мала право розраховувати у разі належного виконання зобов`язання другою стороною; матеріальна компенсація моральної шкоди у випадках, передбачених законом.

Згідно зі ст. 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.

Відповідно до ст. 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

За загальними положеннями ст. 22 Цивільного кодексу України збитками є: 1) втрати, яких особа зазнала у зв`язку зі знищенням або пошкодженням речі, а також витрати, які особа зробила або мусить зробити для відновлення свого порушеного права (реальні збитки); 2) доходи, які особа могла б реально одержати за звичайних обставин, якби її право не було порушене (упущена вигода).

Згідно з частиною першою статті 509 Цивільного кодексу України зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку.

Статтею 525 Цивільного кодексу України визначено, що одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом.

У відповідності до ст. 526 ЦК України зобов`язання має виконуватись належним чином відповідно до умов договору та закону, а за відсутності таких умов та вимог відповідно до звичаїв ділового обороту та інших вимог, що звичайно ставляться.

Частиною першою статті 530 Цивільного кодексу України передбачено, що, якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

Статтею 610 Цивільного кодексу України передбачено, що порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).

Згідно зі статтею 611 Цивільного кодексу України у разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема: припинення зобов`язання внаслідок односторонньої відмови від зобов`язання, якщо це встановлено договором або законом, або розірвання договору; зміна умов зобов`язання; сплата неустойки; відшкодування збитків та моральної шкоди.

Відповідно до ст. 612 ЦК України боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом.

Згідно зі статтею 626 Цивільного кодексу України договором є домовленість сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

При цьому частиною 1 статті 627 Цивільного кодексу України передбачено, що відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Відповідно до ст. 628 ЦК України зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Договір є обов`язковим для виконання сторонами (стаття 629 Цивільного кодексу України).

Відповідно до частини 1 статті 901 Цивільного кодексу України за договором про надання послуг одна сторона (виконавець) зобов`язується за завданням другої сторони (замовника) надати послугу, яка споживається в процесі вчинення певної дії або здійснення певної діяльності, а замовник зобов`язується оплатити виконавцеві зазначену послугу, якщо інше не встановлено договором.

Крім того, частиною 1 статті 903 Цивільного кодексу визначено, що якщо договором передбачено надання послуг за плату, замовник зобов`язаний оплатити надану йому послугу в розмірі, у строки та в порядку, що встановлені договором.

Стаття 14 Податкового кодексу України визначає, що податок на додану вартість це непрямий податок, який нараховується та сплачується відповідно до норм розділу V цього Кодексу (п.п. 14.1.178.); податковий кредит - сума, на яку платник податку на додану вартість має право зменшити податкове зобов`язання звітного (податкового) періоду, визначена згідно з розділом V цього Кодексу (п.п.14.1.181).

Відповідно до п.п.14.1.265 п.14.1 ст.14 ПКУ штрафна санкція (фінансова санкція, штраф) - плата у вигляді фіксованої суми та/або відсотків, що справляється з осіб, що вчинили податкове правопорушення або порушення іншого законодавства, контроль за дотриманням якого покладено на контролюючі органи, а також штрафні санкції за порушення у сфері зовнішньоекономічної діяльності.

Згідно п.п.75.1.1 п.75.1 ст.75 Кодексу камеральною вважається перевірка, яка проводиться у приміщенні контролюючого органу виключно на підставі даних, зазначених у податкових деклараціях (розрахунках) платника податків, та даних системи електронного адміністрування податку на додану вартість (даних центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері казначейського обслуговування бюджетних коштів, в якому відкриваються рахунки платників у системі електронного адміністрування податку на додану вартість, даних Єдиного реєстру податкових накладних та даних митних декларацій), а також даних Єдиного реєстру акцизних накладних та даних системи електронного адміністрування реалізації пального.

Предметом камеральної перевірки також може бути своєчасність подання податкових декларацій (розрахунків) та/або своєчасність реєстрації податкових накладних та/або розрахунків коригування до податкових накладних у Єдиному реєстрі податкових накладних, акцизних накладних та/або розрахунків коригування до акцизних накладних у Єдиному реєстрі акцизних накладних, виправлення помилок у податкових накладних та/або своєчасність сплати узгодженої суми податкового (грошового) зобов`язання виключно на підставі даних, що зберігаються (опрацьовуються) у відповідних інформаційних базах.

Згідно п.76.1 ст.76 Кодексу камеральна перевірка проводиться посадовими особами контролюючого органу без будь-якого спеціального рішення керівника (його заступника або уповноваженого особи) такого органу або направлення на її проведення. Камеральній перевірці підлягає вся податкова звітність суцільним порядком. Згода платника податків на перевірку та його присутність під час проведення камеральної перевірки не обов`язкова.

Відповідно до п. 86.2 ст. 86 ПК України за результатами камеральної перевірки у разі встановлення порушень складається акт у двох примірниках, який підписується посадовими особами такого органу, які проводили перевірку, і після реєстрації у контролюючому органі вручається або надсилається для підписання протягом трьох робочих днів платнику податків у порядку, визначеному статтею 42 цього Кодексу.

Відповідно до п.86.7 ст. 86 ПК України у разі незгоди платника податків або його представників з висновками перевірки чи фактами і даними, викладеними в акті (довідці) перевірки (крім документальної позапланової перевірки, проведеної у порядку, встановленому підпунктом 78.1.5 пункту 78.1 статті 78 цього Кодексу), вони мають право подати свої заперечення та додаткові документи і пояснення, зокрема, але не виключно, документи, що підтверджують відсутність вини, наявність пом`якшуючих обставин або обставин, що звільняють від фінансової відповідальності відповідно до цього Кодексу, до контролюючого органу, який проводив перевірку платника податків, протягом 10 робочих днів з дня, наступного за днем отримання акта (довідки). Такі заперечення, додаткові документи і пояснення є невід`ємною частиною матеріалів перевірки.

Згідно п.86.8 ст.86 ПК України податкове повідомлення-рішення приймається в порядку, передбаченому статтею 58 цього Кодексу, керівником (його заступником або уповноваженою особою) контролюючого органу протягом п`ятнадцяти робочих днів з дня, наступного за днем вручення платнику податків, його представнику або особі, яка здійснювала розрахункові операції, акта перевірки, та надсилається (вручається) платнику податків у порядку, визначеному статтею 42 цього Кодексу.

Відповідно до п. 120-1.1, ст. 120-1 Податкового кодексу України порушення платниками податку на додану вартість граничних термінів реєстрації податкових накладних, що підлягають наданню покупцям - платникам податку на додану вартість, та розрахунків коригування до таких податкових накладних в Єдиному реєстрі податкових накладних, встановлених статтею 201 цього Кодексу, тягнуть за собою накладення на платників податку на додану вартість, на яких відповідно до вимог статей 192 та 201 цього Кодексу покладено обов`язок щодо такої реєстрації, штрафу в розмірі:

- до 15 календарних днів - 10 % від суми податку на додану вартість, зазначеної в таких податкових накладних/розрахунках коригування;

- від 16 до 30 календарних днів - 20 % від суми податку на додану вартість, зазначеної в таких податкових накладних/розрахунках коригування;

- від 31 до 60 календарних днів - 30 % від суми податку на додану вартість, зазначеної в таких податкових накладних/розрахунках коригування;

- від 61 до 365 календарних днів - 40 % від суми податку на додану вартість, зазначеної в таких податкових накладних/розрахунках коригування.

Відповідно до п. 187.1 ст. 187 ПК України датою виникнення податкових зобов`язань з постачання товарів/послуг вважається дата, яка припадає на податковий період, протягом якого відбувається будь-яка з подій, що сталася раніше:

а) дата зарахування коштів від покупця/замовника на рахунок платника податку в банку/небанківському надавачу платіжних послуг як оплата товарів/послуг, що підлягають постачанню, а в разі постачання товарів/послуг, оплата яких здійснюється електронними грошима, - дата зарахування електронних грошей платнику податку як оплата товарів/послуг, що підлягають постачанню, на електронний гаманець, а в разі постачання товарів/послуг за готівку - дата оприбуткування коштів у касі платника податку, а в разі відсутності такої - дата інкасації готівки у банківській установі, що обслуговує платника податку;

б) дата відвантаження товарів, а в разі експорту товарів - дата оформлення митної декларації, що засвідчує факт перетинання митного кордону України, оформлена відповідно до вимог митного законодавства, а для послуг - дата оформлення документа, що засвідчує факт постачання послуг платником податку. Для документів, складених в електронній формі, датою оформлення документа, що засвідчує факт постачання послуг платником податку, вважається дата, зазначена у самому документі як дата його складення відповідно до Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні», незалежно від дати накладення електронного підпису.

Відповідно до п. 192.1 статті 192 ПК України якщо після постачання товарів/послуг здійснюється будь-яка зміна суми компенсації їх вартості, включаючи наступний за постачанням перегляд цін, перерахунок у випадках повернення товарів/послуг особі, яка їх надала, або при поверненні постачальником суми попередньої оплати товарів/послуг, суми податкових зобов`язань та податкового кредиту постачальника та отримувача підлягають відповідному коригуванню на підставі розрахунку коригування до податкової накладної, складеному в порядку, встановленому для податкових накладних, та зареєстрованому в Єдиному реєстрі податкових накладних.

Розрахунок коригування до податкової накладної не може бути зареєстрований в Єдиному реєстрі податкових накладних пізніше 1095 календарних днів з дати складання податкової накладної, до якої складений такий розрахунок коригування.

Розрахунок коригування, складений постачальником товарів/послуг до податкової накладної, яка складена на отримувача - платника податку, підлягає реєстрації в Єдиному реєстрі податкових накладних:

постачальником (продавцем) товарів/послуг, якщо передбачається збільшення суми компенсації їх вартості на користь такого постачальника або якщо коригування кількісних та вартісних показників у підсумку не змінює суму компенсації;

отримувачем (покупцем) товарів/послуг, якщо передбачається зменшення суми компенсації вартості товарів/послуг їх постачальнику, для чого постачальник надсилає складений розрахунок коригування отримувачу.

Пунктом 192.1.1. вказаної статті Кодексу визначено, що якщо внаслідок такого перерахунку відбувається зменшення суми компенсації на користь платника податку - постачальника, то:

а) постачальник відповідно зменшує суму податкових зобов`язань за результатами податкового періоду, протягом якого був проведений такий перерахунок;

б) отримувач відповідно зменшує суму податкового кредиту за результатами такого податкового періоду в разі, якщо він зареєстрований як платник податку на дату проведення коригування, а також збільшив податковий кредит у зв`язку з отриманням таких товарів/послуг.

Постачальник має право зменшити суму податкових зобов`язань лише після реєстрації в Єдиному реєстрі податкових накладних розрахунку коригування до податкової накладної.

Згідно п. 192.3 статті 192 ПК України результат перерахунку податкових зобов`язань і податкового кредиту постачальника та отримувача відображається у складі податкової декларації за звітний податковий період у порядку, визначеному центральним органом виконавчої влади, що забезпечує формування та реалізує державну фінансову політику.

Відповідно до положень пункту 201.1 ст. 201 Податкового кодексу України на дату виникнення податкових зобов`язань платник податку зобов`язаний скласти податкову накладну в електронній формі з використанням кваліфікованого електронного підпису або удосконаленого електронного підпису, що базується на кваліфікованому сертифікаті електронного підпису, уповноваженої платником особи відповідно до вимог Закону України «Про електронну ідентифікацію та електронні довірчі послуги» та зареєструвати її в Єдиному реєстрі податкових накладних у встановлений цим Кодексом термін.

При цьому, як визначено п. 201.4 ст. 201 ПК України, платники податку в разі здійснення постачання товарів/послуг протягом періоду, за який складається така податкова накладна, постачання яких має безперервний або ритмічний характер покупцям - платникам податку - можуть складати не пізніше останнього дня місяця, в якому здійснено такі постачання, зведені податкові накладні на кожного платника податку, з яким постачання мають такий характер протягом періоду, за який складається така податкова накладна, з урахуванням усього обсягу постачання товарів/послуг відповідному платнику протягом такого місяця.

Пунктом 201.7. ст. 201 ПК України визначено, що податкова накладна складається на кожне повне або часткове постачання товарів/послуг, а також на суму коштів, що надійшли на рахунок у банку/небанківському надавачу платіжних послуг як попередня оплата (аванс).

Відповідно до п. 201.10 ст.201 Податкового кодексу України при здійсненні операцій з постачання товарів/послуг платник податку - продавець товарів/послуг зобов`язаний в установлені терміни скласти податкову накладну, зареєструвати її в Єдиному реєстрі податкових накладних та надати покупцю за його вимогою. Податкова накладна, складена та зареєстрована в Єдиному реєстрі податкових накладних платником податку, який здійснює операції з постачання товарів/послуг, є для покупця таких товарів/послуг підставою для нарахування сум податку, що відносяться до податкового кредиту.

Підтвердженням продавцю про прийняття його податкової накладної та/або розрахунку коригування до Єдиного реєстру податкових накладних є квитанція в електронному вигляді у текстовому форматі, яка надсилається протягом операційного дня.

З метою отримання податкової накладної/розрахунку коригування, зареєстрованих в Єдиному реєстрі податкових накладних, покупець надсилає в електронному вигляді запит до Єдиного реєстру податкових накладних, за яким отримує в електронному вигляді повідомлення про реєстрацію податкової накладної/розрахунку коригування в Єдиному реєстрі податкових накладних та податкову накладну/розрахунок коригування в електронному вигляді. Такі податкова накладна/розрахунок коригування вважаються зареєстрованими в Єдиному реєстрі податкових накладних та отриманими покупцем.

З метою отримання продавцем зареєстрованого в Єдиному реєстрі податкових накладних розрахунку коригування, що підлягає реєстрації в Єдиному реєстрі податкових накладних покупцем, такий продавець надсилає в електронному вигляді запит до Єдиного реєстру податкових накладних, за яким отримує в електронному вигляді повідомлення про реєстрацію розрахунку коригування в Єдиному реєстрі податкових накладних та розрахунок коригування в електронному вигляді. Такий розрахунок коригування вважається зареєстрованим в Єдиному реєстрі податкових накладних та отриманими продавцем. Датою та часом надання податкової накладної та/або розрахунку коригування в електронному вигляді до центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну податкову політику, є дата та час, зафіксовані у квитанції.

Реєстрація податкових накладних та/або розрахунків коригування до податкових накладних у Єдиному реєстрі податкових накладних повинна здійснюватися з урахуванням граничних строків:

для податкових накладних/розрахунків коригування до податкових накладних, складених з 1 по 15 календарний день (включно) календарного місяця, - до останнього дня (включно) календарного місяця, в якому вони складені;

для податкових накладних/розрахунків коригування до податкових накладних, складених з 16 по останній календарний день (включно) календарного місяця, - до 15 календарного дня (включно) календарного місяця, наступного за місяцем, в якому вони складені;

для зведених податкових накладних та/або розрахунків коригування до таких зведених податкових накладних, складених за операціями, визначеними пунктом 198.5 статті 198 та пунктом 199.1 статті 199 цього Кодексу, - протягом 20 календарних днів, що настають за останнім календарним днем місяця, в якому вони складені;

для розрахунків коригування, складених постачальником товарів/послуг до податкової накладної, що складена на отримувача - платника податку, в яких передбачається зменшення суми компенсації вартості товарів/послуг їх постачальнику, - протягом 15 календарних днів з дня отримання такого розрахунку коригування до податкової накладної отримувачем (покупцем).

У разі порушення таких строків застосовуються штрафні санкції згідно з цим Кодексом.

Відповідно до п. 23 Порядку заповнення податкової накладної, затвердженого наказом Міністерства фінансів України № 1307 від 31.12.2015 (з наступними змінами та доповненнями), у разі коригування кількісних та/або вартісних показників табличної частини розділу Б податкової накладної у зв`язку зі зміною суми компенсації вартості товарів/послуг, включаючи наступний за постачанням перегляд цін, перерахунок у випадку повернення товарів/послуг особі, яка їх надала, або при поверненні постачальником (продавцем) суми попередньої оплати товарів/послуг розрахунок коригування заповнюється у такому порядку:

показники рядка податкової накладної, що коригується, зазначаються із знаком «-» окремо в кожній графі;

додається(ються) новий(і) рядок(ки) з виправленими показниками (за потреби), якому(им) присвоюється новий черговий порядковий номер, що не зазначався в податковій накладній;

рядку податкової накладної, що коригується, зазначеному із знаком «-», та новому(им) рядку(ам) з виправленими показниками, що його замінює(ють), присвоюється однаковий порядковий номер групи коригування, який зазначається у графі 2.2 табличної частини розділу Б розрахунку коригування, та наводиться однакова причина коригування.

Кількість груп коригування у розрахунку коригування може бути необмежена. Кожній групі коригування присвоюється окремий наступний порядковий номер. Державна податкова служба України визначає умовні коди причин коригування, які платники податку зазначають у графі 2.1 табличної частини розділу Б розрахунку коригування, та забезпечує їх оприлюднення на власному вебпорталі для використання платниками податку під час складання розрахунків коригування відповідно до Податкового кодексу України.

Пунктом 25 вказаного Порядку встановлено, що розрахунок коригування, складений постачальником (продавцем) товарів (послуг) до податкової накладної, яка видана їх отримувачу - платнику податку, підлягає реєстрації в Єдиному реєстрі податкових накладних:

постачальником (продавцем) товарів/послуг, якщо передбачається збільшення суми компенсації їх вартості на користь такого постачальника (продавця) або якщо коригування кількісних та вартісних показників у підсумку не змінює суму компенсації;

отримувачем (покупцем) товарів/послуг, якщо передбачається зменшення суми компенсації вартості товарів/послуг їх постачальнику (продавцю), для чого постачальник (продавець) надсилає складений розрахунок коригування отримувачу (покупцю). З цією метою постачальник (продавець) складає у загальному порядку розрахунок коригування, у верхній лівій частині якого робить відповідну помітку "X", та надсилає його отримувачу (покупцю). Накладання кваліфікованих електронних підписів посадових осіб постачальника (продавця) та отримувача (покупця) на такий розрахунок коригування здійснюється у порядку, визначеному законодавством.

Згідно п. 27. Порядку у разі здійснення коригування сум податкових зобов`язань за операціями з постачання товарів/послуг у графі 4.1 табличної частини розділу Б розрахунку коригування вказується код таких товарів згідно з УКТ ЗЕД або у графі 4.3 - код таких послуг згідно з ДКПП.

5. Висновки господарського суду за результатами вирішення спору.

Відповідно до вимог ч.1 ст.73 ГПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

У відповідності до ст.76 ГПК України належними є докази, на підставі яких можна встановити обставини, які входять в предмет доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування. Предметом доказування є обставини, які підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.

Зі змісту ст.77 ГПК України вбачається, що обставини, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Докази, одержані з порушенням закону, судом не приймаються.

Статтею 86 ГПК України встановлено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Матеріалами справи підтверджено та судом встановлено, що відносини між сторонами, які виникли в процесі виконання договору, є правовідносинами з надання послуг.

Суд встановив, що в даному випадку правовідносини між ДП «Адміністрація морських портів України» в особі Ізмаїльської філії ДП «Адміністрація морських портів України» (Адміністрація Ізмаїльського морського порту) та Державним підприємством «Ізмаїльський морський торговельний порт» носять договірний характер, укладений між ними договір № 5-Р-22-П-АМПУ-18 про забезпечення доступу Портового оператора до причалу(ів) від 26.01.2018 предметом судових розглядів не виступав та недійсним судом не визнавався.

Сторони факт укладання договору № 5-Р-22-П-АМПУ-18 від 26.01.2018 не заперечують та у представлених суду заявах визнають.

Сторони єдині стосовно того, що після реєстрації позивачем в ЄРПН податкової накладної № 1193 від 28.07.2022 на загальну суму 1 845 148,62 грн, відповідачем було надано позивачу уточнену інформацію щодо вчинених вантажних операцій, що стало підставою для коригування рахунку№ 4442/01 від 28.07.2022, а також складення та виставлення скоригованого рахунку № 4442/01/К від 18.08.2022.

Відтак, згідно з частиною першою статті 75 Господарського процесуального кодексу України зазначена обставина доказуванню не підлягає.

За таких обставин очевидно, що виконання відповідачем послуг з перевалки вантажів на 658,570 т менше, ніж було заявлено раніше, фактично змінило ціну послуг, на які позивач склав і зареєстрував податкову накладну № 1193 від 28.07.2022, оскільки відповідач відповідно мав сплатити суму меншу, ніж зазначена в рахунку № 4442/01 від 28.07.2022.

Як встановлено судом, позовні вимоги обґрунтовані порушенням відповідачем умов договору № 5-Р/22-П-АМПУ-18 від 26.01.2018 щодо несвоєчасного надання позивачу інформації, необхідної для нарахування плати, складання акту наданих послуг та виставлення рахунку на оплату, у зв`язку з чим позивач, на його переконання, фактично вимушений був скасувати податкову накладну № 1193 від 28.07.2022 та зареєструвати в ЄРПН нову податкову накладну № 1711//4 поза строком, визначеним чинним податковим законодавством, через що поніс прямі фінансові збитки, зокрема, на суму 61296,88 грн у вигляді штрафу, який був сплачений на підставі акту камеральної перевірки від 17.03.2023 № 470/Ж5/31-00-04-02-02/38727770 та податкового повідомлення-рішення від 11.04.2023 № 698/М10/2. Таким чином, позивач доводив факт вчинення відповідачем порушення у вигляді несвоєчасного надсилання листа з уточнюючою інформацією, що призвело до понесених позивачем збитків.

Так, збитки - це об`єктивне зменшення будь-яких майнових благ сторони, що обмежує її інтереси як учасника певних господарських відносин і проявляється у витратах, зроблених кредитором, втраті або пошкодженні майна, а також у не одержаних кредитором доходах, які б він одержав, якби зобов`язання було виконано боржником.

Підставою для відшкодування збитків відповідно до пункту 1 статті 611 ЦК та статті 224 ГК України є порушення зобов`язання.

Для застосування такого заходу відповідальності як стягнення збитків необхідна наявність усіх елементів складу господарського правопорушення: 1) протиправної поведінки (дії чи бездіяльності) особи (порушення зобов`язання); 2) шкідливого результату такої поведінки - збитків; 3) причинного зв`язку між протиправною поведінкою та збитками; 4) вини особи, яка заподіяла шкоду. У разі відсутності хоча б одного із цих елементів відповідальність у вигляді відшкодування збитків не настає.

При цьому, саме на позивача покладається обов`язок довести наявність збитків, протиправність поведінки заподіювача збитків та причинний зв`язок такої поведінки із заподіяними збитками.

Для відшкодування збитків, завданих порушенням господарських зобов`язань, особа, яка звертається до суду з відповідними вимогами, повинна довести належними, допустимими та достатніми доказами такі факти:

а) неправомірність поведінки особи (відповідно до частини 1 ст. 218 ГК України підставою господарсько-правової відповідальності учасника господарських відносин є вчинене ним правопорушення у сфері господарювання, факт порушення господарського зобов`язання. Протиправна поведінка особи може виявлятися у прийнятті нею неправомірного рішення або у неправомірній поведінці (діях або бездіяльності). Протиправною у цивільному праві вважається поведінка, яка порушує імперативні норми права або санкціоновані законом умови договору, внаслідок чого порушуються права іншої особи).

б) наявність збитків. Під збитками слід розуміти втрати, яких особа зазнала у зв`язку зі знищенням або пошкодженням речі, а також витрати, які особа зробила або мусить зробити для відновлення свого порушеного права (реальні збитки); доходи, які особа могла б реально одержати за звичайних обставин, якби її право не було порушене (упущена вигода).

в) причинний зв`язок між протиправною поведінкою та збитками, який є обов`язковою умовою відповідальності, та полягає у тому, що наслідки у вигляді збитків є об`єктивним, безпосереднім та невідворотним наслідком неправомірної поведінки (порушення господарського зобов`язання). Збитки, настання яких можливо було уникнути, не мають безпосереднього причино-наслідкового зв`язку із порушенням господарського зобов`язання та не належать до відшкодування. Вина заподіювача збитків є суб`єктивним елементом відповідальності і полягає в психічному ставленні особи до вчинення нею протиправного діяння і проявляється у вигляді умислу або необережності.

Суд відзначає, що наведеними нормами Податкового кодексу України на продавця товарів/послуг покладено обов`язок в установлені терміни скласти податкову накладну та зареєструвати її в Єдиному реєстрі податкових накладних, чим зумовлено обґрунтоване сподівання контрагента на те, що це зобов`язання буде виконано, оскільки тільки підтверджені зареєстрованими в Єдиному реєстрі податкових накладних податковими накладними суми податку можуть бути віднесені покупцем товарів/послуг до складу податкового кредиту.

Слід відзначити, що чинне законодавство не передбачає реєстрації податкової накладної в ЄРПН покупцем послуг.

Так, зміна (зменшення) суми компенсації вартості фактично наданих послуг має наслідком обов`язкове коригування суми податкових зобов`язань постачальника та податкового кредиту отримувача послуги на підставі розрахунку коригування до податкової накладної. Такий розрахунок складається позивачем та підлягає реєстрації в ЄРПН відповідачем, для чого постачальник (позивач) надсилає складений ним розрахунок коригування отримувачу (відповідачу).

Таким чином, після зміни сторонами цін на послуги та визначення їх конкретних обсягів, усі первинні документи, що були складені з використанням старих обсягів послуг та цін, а також складена на підставі таких документів податкова накладна, що не відповідають актуальним первинним документам - є помилковими та підлягають відповідному коригуванню виконавцем шляхом реєстрації розрахунків коригування до податкових накладних.

Таким чином, виходячи з викладених вище приписів, суд приходить до висновку, що податковим законодавством передбачено право платника податків у разі виявлення помилки або будь-якої зміни суми компенсації вартості послуг, включаючи наступний за постачанням перегляд цін, у раніше поданій податковій накладній подати розрахунок коригування та нову податкову накладну.

Порядком заповнення податкової накладної, затвердженого наказом Міністерства фінансів України від 31.12.2015 № 1307, зареєстрованим в Міністерстві юстиції України 26.01.2016 за № 137/28267 із змінами і доповненнями, визначено порядок складання розрахунку коригування та його реєстрації в Єдиному реєстрі податкових накладних.

Чинне податкове законодавство унеможливлює виключення з Єдиного реєстру податкових накладних податкові накладні, які помилково складені, а їх коригування шляхом подання розрахунків коригування кількісних і вартісних показників, має відбуватись відповідно до положень статті 192 ПК України та Порядку №1307, а не на власний розсуд.

Таким чином податкові зобов`язання позивача та податкові права покупця, у відповідності до розділу V (податок на додану вартість) Податкового кодексу України, обмежені фактичним виконанням договірних зобов`язань та завжди підлягають корегуванню, коли обставини змінюються.

Розрахунок коригування складений постачальником товарів/послуг до податкової накладної, яка складена на отримувача - платника податку, підлягає реєстрації в ЄРПН отримувачем (покупцем) товарів/послуг, якщо передбачається зменшення суми компенсації вартості товарів/послуг їх постачальнику, для чого постачальник надсилає складений розрахунок коригування отримувачу.

Позивач склав розрахунок коригування від 26.08.2022 та направив відповідачу для подальшої реєстрації в Єдиному реєстрі податкових накладних, проте вказаний розрахунок коригування не був прийнятий та зареєстрований податковим органом через помилки у його складанні.

Суд зауважує, що перевірити або встановити правильність його складання позивачем та заповнення всіх необхідних значень, що передбачені Порядком заповнення податкової накладної № 1307, де було б вказано ряд ідентифікуючих ознак, таких як опис (номенклатура) товарів/послуг продавця, обсяги постачання, сума ПДВ та код причин коригування, наразі не вбачається за можливо, оскільки такий розрахунок коригування позивачем суду не наданий.

Натомість, з наведеної позивачем квитанції про реєстрацію розрахунку коригування вбачається, що при необхідності позивач не позбавлений був права виправити вказаний документ та надіслати його знову. Протилежного суду не доведено.

Вказане спростовує твердження позивача, що він здійснив спробу зареєструвати розрахунок коригування до податкової накладної, проте його не вдалося зареєструвати згідно п. 23 Порядку з причин, що не залежали від дій або бездіяльності позивача.

Відтак, на переконання суду, позивач, у порушення вимог підпункту 192.1.1. пункту 192.1. статті 192 та підпункту 201.10. статті 201 ПК України, належним чином зобов`язання з реєстрації в ЄРПН розрахунків коригування кількісних та вартісних показників до податкової накладної №1193 від 28.07.2022 у межах граничних строків не виконав.

Відтак, відповідачем під час розгляду справи надано розрахунку коригування до вказаної податкової накладної та/або уточнюючої декларації щодо перерахунку податкового кредиту за спірною господарською операцією.

Згідно п. 23 Порядку, у разі коригування кількісних та/або вартісних показників табличної частини розділу Б податкової накладної у зв`язку зі зміною суми компенсації вартості товарів/послуг, включаючи наступний за постачанням перегляд цін, перерахунок у випадку повернення товарів/послуг особі, яка їх надала, або при поверненні постачальником (продавцем) суми попередньої оплати товарів/послуг розрахунок коригування заповнюється у такому порядку:

показники рядка податкової накладної, що коригується, зазначаються із знаком «-» окремо в кожній графі;

додається(ються) новий(і) рядок(ки) з виправленими показниками (за потреби), якому(им) присвоюється новий черговий порядковий номер, що не зазначався в податковій накладній;

рядку податкової накладної, що коригується, зазначеному із знаком «-», та новому(им) рядку(ам) з виправленими показниками, що його замінює(ють), присвоюється однаковий порядковий номер групи коригування, який зазначається у графі 2.2 табличної частини розділу Б розрахунку коригування, та наводиться однакова причина коригування.

Таким чином, виходячи з аналізу наведених положень норм права, чинних на дату виникнення спірних правовідносин, суд дійшов висновків, що коригування здійснюється відносно конкретної податкової накладної кількісних та/або вартісних показників, однак не у спосіб складання нової податкової накладної, що помилково здійснено Ізмаїльською філією ДП «АМПУ».

З недотриманням вимог п. 23 Порядку позивачем здійснено коригування кількісних та/або вартісних показників не у податковій накладній № 1193 від 28.07.2022, а у самостійно оформленій податковій накладній № 1711//4 від 31.007.2022.

Також, у разі реєстрації в Єдиному реєстрі податкових накладних двох і більше податкових накладних, складених на одну операцію з постачання товарів/послуг, постачальник (продавець) складає розрахунок(ки) коригування до податкової(их) накладної(их), зайво складеної(их) на операцію, за якою в Єдиному реєстрі податкових накладних вже зареєстрована податкова накладна (п. 25 Порядку).

Тобто, коригування податкової накладної можливо лише зі сторони особи, яка її видала, контрагент уповноважений оскаржувати порушення податкового законодавства у процесі оформлення відповідної накладної.

Відтак, суд наголошує, що будь-які можливі порушення ДП «Ізмаїльський морський торговельний порт» умов спірного договору не впливають на результати діяльності позивача і не можуть бути підставою для притягнення відповідача до відповідальності, оскільки у відповідності до статті 61 Конституції України юридична відповідальність особи має індивідуальний характер.

Отже, суду погоджується з доводами відповідача, що шляхом коригування відповідних відомостей у встановленому чинним законодавством порядку у позивача була можливість уникнути збитків у вигляді сплати штрафу через порушення податкового законодавства.

При цьому, суд не досліджує та не надає правову оцінку змісту вчинених позивачем дій в сфері оподатковування на предмет їх відповідності приписам податкового законодавства, зокрема, щодо правильності коригування податкової накладної та реєстрації нової податкової накладної, оскільки дослідження обставин, які засвідчують факти наявності/відсутності податкових правопорушень, не відноситься до компетенції суду господарської юрисдикції.

Позивачем не доведено, що порушення відповідачем строків, встановлених п.3.1. договору зумовили помилкове складення та реєстрація в ЄРПН позивачем податкової накладної № 1193 від 28.07.2022, а також складення розрахунку коригування до відповідної податкової накладної, та в подальшому реєстрацію в ЄРПН нової податкової накладної № 1711//4 з порушенням строків, як не доведено й того, що надання відповідачем уточнюючої інформації по виконаним ним фактичним послугам з перевалки вантажів свідчить про порушення позивачем порядку реєстрації податкової накладної та відповідного розрахунку коригування до неї з вини відповідача.

Тобто, в діях відповідача відсутній склад цивільного правопорушення, що виключає можливість притягнення його до відповідальності у вигляді відшкодування збитків.

За змістом положень статті 74 Господарського процесуального кодексу України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. У разі посилання учасника справи на невчинення іншим учасником справи певних дій або відсутність певної події, суд може зобов`язати такого іншого учасника справи надати відповідні докази вчинення цих дій або наявності певної події. У разі ненадання таких доказів суд може визнати обставину невчинення відповідних дій або відсутності події встановленою. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи, крім витребування доказів судом у випадку, коли він має сумніви у добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обов`язків щодо доказів.

Необхідність доводити обставини, на які учасник справи посилається як на підставу своїх вимог і заперечень в господарському процесі, є складовою обов`язку сприяти всебічному, повному та об`єктивному встановленню усіх обставин справи, що передбачає, зокрема, подання належних доказів, тобто таких, що підтверджують обставини, які входять у предмет доказування у справі, з відповідним посиланням на те, які обставини цей доказ підтверджує.

Аналогічна правова позиція викладена у постановах Верховного Суду від 05.02.2019 у справі №914/1131/18, від 26.02.2019 у справі №914/385/18, від 10.04.2019 у справі №904/6455/17, від 05.11.2019 у справі №915/641/18.

При цьому, одним з основних принципів господарського судочинства є принцип змагальності. Названий принцип полягає в тому, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається на підтвердження чи заперечення вимог.

Принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин справи. Цей принцип передбачає покладання тягаря доказування на сторони. Одночасно цей принцип не передбачає обов`язку суду вважати доведеною та встановленою обставину, про яку сторона стверджує. Така обставина підлягає доказуванню таким чином, аби задовольнити, як правило, стандарт переваги більш вагомих доказів, тобто коли висновок про існування стверджуваної обставини з урахуванням поданих доказів видається більш вірогідним, ніж протилежний (близька за змістом правова позиція викладена у постановах Верховного Суду від 18.11.2019 зі справи №902/761/18, від 20.08.2020 зі справи №914/1680/18).

Судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню господарського судочинства. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи.

Вимоги, як і заперечення на них, за загальним правилом обґрунтовуються певними обставинами та відповідними доказами, які підлягають дослідженню, зокрема, перевірці та аналізу. Все це має бути проаналізовано судом як у сукупності (в цілому), так і кожен доказ окремо, та відображено у судовому рішенні.

17.10.2019 набув чинності Закон України від 20.09.2019 № 132-IX «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо стимулювання інвестиційної діяльності в Україні», яким було, зокрема внесено зміни до Господарського процесуального кодексу України та змінено назву статті 79 Господарського процесуального кодексу України з «Достатність доказів» на нову - «Вірогідність доказів» та викладено її у новій редакції з фактичним впровадженням у господарський процес стандарту доказування «вірогідність доказів».

У рішенні Європейського Суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) у справі «Brualla Gomez de La Torre v. Spain» від 19.12.1997 наголошено про загальновизнаний принцип негайного впливу процесуальних змін на позови, що розглядаються.

Стандарт доказування «вірогідність доказів», на відміну від «достатності доказів», підкреслює необхідність співставлення судом доказів, які надає позивач та відповідач. Тобто з введенням в дію нового стандарту доказування необхідним є не надати достатньо доказів для підтвердження певної обставини, а надати саме ту їх кількість, яка зможе переважити доводи протилежної сторони судового процесу.

Відповідно до статті 79 Господарського процесуального кодексу України наявність обставини, на яку сторона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, вважається доведеною, якщо докази, надані на підтвердження такої обставини, є більш вірогідними, ніж докази, надані на її спростування. Питання про вірогідність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.

Тлумачення змісту цієї статті свідчить, що нею покладено на суд обов`язок оцінювати докази, обставини справи з огляду на їх вірогідність, яка дозволяє дійти висновку, що факти, які розглядаються, скоріше були (мали місце), аніж не були.

Слід зауважити, що Верховний Суд в ході касаційного перегляду судових рішень неодноразово звертався загалом до категорії стандарту доказування та відзначав, що принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин справи. Цей принцип передбачає покладання тягаря доказування на сторони. Одночасно цей принцип не передбачає обов`язку суду вважати доведеною та встановленою обставину, про яку сторона стверджує. Така обставина підлягає доказуванню таким чином, аби задовольнити, як правило, стандарт переваги більш вагомих доказів, тобто коли висновок про існування стверджуваної обставини з урахуванням поданих доказів видається більш вірогідним, ніж протилежний (постанови Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 02.10.2018 у справі № 910/18036/17, від 23.10.2019 у справі № 917/1307/18, від 18.11.2019 у справі № 902/761/18, від 04.12.2019 у справі № 917/2101/17).

Аналогічний стандарт доказування застосовано Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 18.03.2020 у справі № 129/1033/13-ц (провадження № 14-400цс19).

Такий підхід узгоджується з судовою практикою Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ), юрисдикція якого поширюється на всі питання тлумачення і застосування Конвенції (пункт 1 статті 32 Конвенції). Так, зокрема, у рішенні 23.08.2016 у справі «Дж. К. та Інші проти Швеції» («J.K. AND OTHERS v. SWEDEN») ЄСПЛ наголошує, що «у країнах загального права у кримінальних справах діє стандарт доказування «поза розумним сумнівом («beyond reasonable doubt»). Натомість, у цивільних справах закон не вимагає такого високого стандарту; скоріше цивільна справа повинна бути вирішена з урахуванням «балансу вірогідностей». … Суд повинен вирішити, чи являється вірогідність того, що на підставі наданих доказів, а також правдивості тверджень заявника, вимога цього заявника заслуговує довіри».

Схожий стандарт під час оцінки доказів застосовано у рішенні ЄСПЛ від 15.11.2007 у справі «Бендерський проти України» («BENDERSKIY v. Ukraine»), в якому суд оцінюючи фактичні обставини справи звертаючись до балансу вірогідностей вирішуючи спір виходив з того, що факти встановлені у експертному висновку, є більш вірогідним за інші докази.

Встановивши обставини даної справи та надавши відповідну правову оцінку зібраним у справі доказам із застосуванням стандарту доказування, суд дійшов висновку про те, що позовні вимоги ДП «Адміністрація морських портів України» в особі Ізмаїльської філії ДП «Адміністрація морських портів України» (Адміністрація Ізмаїльського морського порту) про стягнення збитків в розмірі 61296,88 грн. задоволенню не підлягають, з підстав їх недоведеності та необґрунтованості, в аспекті ст. 78, 79 Господарського процесуального кодексу України, за викладених в позовній заяві обставин з урахуванням висновків суду.

Серед іншого, суд також зазначає, що у викладі підстав для прийняття рішення суду необхідно дати відповідь на доречні аргументи та доводи сторін, здатні вплинути на вирішення спору; виклад підстав для прийняття рішення не повинен неодмінно бути довгим, оскільки необхідно знайти належний баланс між стислістю та правильним розумінням ухваленого рішення; обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент заявника на підтримку кожної підстави; обсяг цього обов`язку суду може змінюватися залежно від характеру рішення. Згідно з практикою Європейського суду з прав людини очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а крім того, ще й від різних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах.

Аналізуючи питання обсягу дослідження доводів учасників справи та їх відображення у судовому рішенні, суд першої інстанції спирається на висновки, що зробив Європейський суд з прав людини від 18.07.2006 у справі «Проніна проти України», в якому Європейський суд з прав людини зазначив, що п. 1 ст. 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі ст. 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи.

У рішенні Європейського суду з прав людини «Серявін та інші проти України» вказано, що усталеною практикою Європейського суду з прав людини, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (див. рішення у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» (Ruiz Torija v. Spain) від 9 грудня 1994 року, серія A, N 303-A, п. 29). Хоча національний суд має певну свободу розсуду щодо вибору аргументів у тій чи іншій справі та прийняття доказів на підтвердження позицій сторін, орган влади зобов`язаний виправдати свої дії, навівши обґрунтування своїх рішень (див. рішення у справі «Суомінен проти Фінляндії» (Suominen v. Finland), N 37801/97, п. 36, від 1 липня 2003 року). Ще одне призначення обґрунтованого рішення полягає в тому, щоб продемонструвати сторонам, що вони були почуті. Крім того, вмотивоване рішення дає стороні можливість оскаржити його та отримати його перегляд вищестоящою інстанцією. Лише за умови винесення обґрунтованого рішення може забезпечуватись публічний контроль здійснення правосуддя (див. рішення у справі «Гірвісаарі проти Фінляндії» (Hirvisaari v. Finland), №49684/99, п. 30, від 27 вересня 2001 року).

З огляду на вищевикладене, всі інші доводи та міркування учасників судового процесу не досліджуються судом, так як з огляду на встановлені фактичні обставини справи, суд дав вичерпну відповідь на всі питання, що входять до предмету доказування у даній справі та виникають при кваліфікації спірних відносин як матеріально-правовому, так і у процесуальному сенсах.

Враховуючи усе вищевикладене, оцінюючи докази у справі в їх сукупності, законодавство, що регулює спірні правовідносини, недоведення позивачем наявності усіх елементів складу цивільного правопорушення, суд доходить висновку про відсутність підстав для стягнення з відповідача на користь позивача збитків у розмірі 61296,88 грн.

Приймаючи до уваги відмову в задоволенні позовних вимог, витрати по сплаті судового збору, відповідно до ст.129 Господарського процесуального кодексу України, покладаються на позивача.

Керуючись ст.ст. 2, 13, 76, 79, 86, 129, 233, 237-240 Господарського процесуального кодексу України, суд -

ВИРІШИВ:

1. У позові відмовити повністю.

2. Судові витрати по справі № 916/3395/23 покласти на Державне підприємство «Адміністрація морських портів України» в особі Ізмаїльської філії Державного підприємства «Адміністрація морських портів України» (Адміністрація Ізмаїльського морського порту).

Рішення суду набирає законної сили в порядку ст.241 ГПК України.

Повний текст рішення складено 08 лютого 2024 р.

Суддя О.В. Цісельський