УХВАЛА

про закриття провадження у справі

07.02.2024Справа № 910/17297/19
Господарський суд міста Києва у складі судді Трофименко Т.Ю., при секретарі судового засідання Запарі А.В., розглянувши у відкритому судовому засіданні матеріали справи

за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «МОНТАНА-ЕСТЕЙТ»

до: 1. Акціонерного товариства Комерційний банк «Приватбанк»

2. Міністерства фінансів України

про визнання недійсними договорів

Представники сторін:

від позивача: не з`явились,

від відповідача 1: Роїк О.О.,

від відповідача 2: Лісовська Л.О.,

УСТАНОВИВ:

Товариство з обмеженою відповідальністю «Приватофис» звернулося до Господарського суду міста Києва із позовною заявою до Акціонерного товариства Комерційний банк «Приватбанк» та Міністерства фінансів України про визнання недійсними договорів, у якому викладено такі вимоги:

1) визнати недійсним з моменту укладення Договір про придбання акцій від 20.12.2016 та Акт приймання-передавання за Договором про придбання акцій від 20.12.2016, що укладені між Публічним акціонерним товариством Комерційний банк «ПРИВАТБАНК», від імені якого діяв Фонд гарантування вкладів фізичних осіб в особі уповноваженої особи Фонду на тимчасову адміністрацію у ПАТ КБ «ПРИВАТБАНК» Славкіної Марини Анатоліївни та Товариством з обмеженою відповідальністю «ПРИВАТОФИС», від імені якого діяла уповноважена особа Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на здійснення тимчасової адміністрації у ПАТ КБ «ПРИВАТБАНК» Шевченко Андрій Миколайович;

2) визнати недійсним з моменту укладення Договір купівлі-продажу акцій банку №БВ- 744/16/13010-05/131 від 21.12.2016 та Акт виконання зобов`язань до Договору купівлі - продажу акцій банку №БВ-744/16/13010-05/131 від 21.12.2016, що укладені між Державою Україна в особі Міністерства фінансів України та усіма особами, які станом на 21.12.2016, були власниками простих іменних акцій ПАТ КБ «ПРИВАТБАНК», від імені яких діяла уповноважена особа Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на здійснення тимчасової адміністрації у ПАТ КБ «ПРИВАТБАНК» Шевченко Андрій Миколайович в інтересах та за рахунок якої діяло ПАТ АБ «УКРГАЗБАНК» в частині, що стосується прав та інтересів Товариства з обмеженою відповідальністю «ПРИВАТОФИС».

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 11.12.2019 відкрито провадження у справі № 910/17297/19, підготовче засідання призначено на 15.01.2020, витребувано докази у сторін та Фонду гарантування вкладів фізичних осіб.

08.01.2020 через відділ діловодства суду відповідач-1 подав відзив на позовну заяву.

14.01.2020 через відділ діловодства суду позивач подав клопотання про зупинення провадження у справі.

В підготовче засідання 15.01.2020 з`явилися представники сторін.

В підготовчому засіданні представник відповідача-2 подав відзив на позовну заяву.

Суд, не виходячи до нарадчої кімнати, ухвалив повторно зобов`язати відповідача-2 виконати вимоги ухвали про відкриття провадження в частині витребування доказів.

Суд, не виходячи до нарадчої кімнати, оголосив перерву в підготовчому засіданні до 03.02.2020.

23.01.2020 через відділ діловодства суду від Фонду гарантування вкладів фізичних осіб надійшли пояснення на ухвалу суду від 11.12.2019.

03.02.2020 через відділ діловодства суду позивач подав відповідь на відзиви.

В підготовче засідання 03.02.2020 з`явилися представники сторін.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 03.02.2020 зупинено провадження у справі № 910/17297/19 до набрання законної сили судовим рішенням у адміністративній справі № 826/7494/17, що знаходиться у провадженні Окружного адміністративного суду міста Києва.

17.06.2020 через відділ діловодства суду (канцелярію) від відповідача-1 надійшло клопотання про поновлення провадження у справі.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 06.07.2020 у задоволенні клопотання Акціонерного товариства Комерційний банк «Приватбанк» про поновлення провадження у справі № 910/17297/19 відмовлено.

03.10.2023 через відділ діловодства суду від відповідача-1 надійшло клопотання про поновлення провадження у справі № 910/17297/19, яке обґрунтоване відсутністю підстав для подальшого зупинення провадження у цій справі до вирішення адміністративної справи № 826/7494/17, оскільки 15.02.2023 Великою Палатою Верховного Суду розглянуто подібну справу № 910/18214/19 за позовом учасника неплатоспроможного банку до АТ КБ «Приватбанк» (надалі також - Банк) та Міністерства фінансів України, Фонду гарантування вкладів фізичних осіб, за участю третіх осіб, які не заявляють самостійних вимог на предмет спору: Національного банку України та Кабінету Міністрів України про визнання недійсними договору про придбання акцій від 20.12.2016, укладеного між ПАТ КБ «Приватбанк», від імені якого діяв Фонд в особі уповноваженої особи на тимчасову адміністрацію у банку, та позивачем, від імені якого діяла уповноважена особа Фонду на здійснення тимчасової адміністрації у Банку, щодо акцій додаткової емісії Банку в обмін на грошові зобов`язання перед позивачем; договору купівлі-продажу акцій ПАТ КБ «Приватбанк» № БВ-744/16/13010-05/131 від 21.12.2016, укладеного між державою в особі Мінфіну і всіма особами, які станом на 21.12.2016 були власниками простих іменних акцій ПАТ КБ «Приватбанк», від імені яких діяла уповноважена особа Фонду, в інтересах та за рахунок якої діяло ПАТ «Акціонерний банк «Укргазбанк», у частині, що стосується прав та інтересів позивача у справі № 910/18214/19, - щодо простих іменних акцій ПАТ КБ «Приватбанк».

Відповідач-1 у своєму клопотанні про поновлення провадження зазначає, що зроблені Великою Палатою Верховного Суду у справі № 910/18214/19 висновки щодо застосування норм права в силу ч. 4 ст. 236 Господарського процесуального кодексу України та ч. 6 ст. 13 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» є обов`язковими та мають значення для розгляду справи № 910/17297/19. При цьому, на думку відповідача-1, розгляд даної справи не залежить від вирішення інших справ, зокрема, справи № 826/7494/17, оскільки заявлені позовні вимоги за даним позовом не здатні поновити права позивача. Також відповідач-1 звертає увагу на те, що провадження у справі № 910/17297/19 є зупиненим протягом більш ніж трьох років, в той час як з урахуванням припинення здійснення правосуддя Окружним адміністративним судом міста Києва, справа № 826/7494/17 не розглядається, провадження у вказаній справі зупинено ще 27.03.2019 та досі не поновлене.

Зважаючи на неподання учасниками справи будь-яких доказів та інформації щодо усунення обставин, які зумовили зупинення провадження у справі № 910/17297/19 протягом тривалого часу, з огляду на предмет спору, склад учасників даної справи та характер правовідносин, наявність правової позиції Великої Палати Верховного Суду щодо застосування норм права у подібній справі № 910/18214/19, з метою виконання завдання господарського судочинства, передбаченого ст. 2 Господарського процесуального кодексу України, щодо своєчасного вирішення судом спорів, суд ухвалою від 13.12.2023 поновив провадження у справі № 910/17297/19, підготовче засідання призначив на 10.01.2024.

18.12.2023 через відділ діловодства суду від відповідача-1 надійшло клопотання про закриття провадження у справі на підставі п. 7 розділу ІІ «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо вдосконалення механізмів регулювання банківської діяльності» від 13.05.2020 № 590-ІХ.

04.01.2024 через систему «Електронний Суд» від Товариства з обмеженою відповідальністю «МОНТАНА-ЕСТЕЙТ» до суду надійшли:

- заява про заміну найменування позивача у справі, яка мотивована тим, що за рішенням загальних зборів учасників ТОВ «ПРИВАТОФИС» було змінено найменування позивача на Товариство з обмеженою відповідальністю «МОНТАНА-ЕСТЕЙТ», про що 18.05.2021 внесено відповідні відомості до Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань;

- заява про зміну (доповнення) підстав позову, у якій заявник зазначив, що позивач не був пов`язаною із ПАТ КБ «Приватбанк» особою, що є додатковою підставою для визнання оспорюваних правочинів недійсними. Також заперечив щодо врахування у даній справі правових висновків Великої Палати Верховного Суду, наведених у постанові від 15.02.2023 у справі № 910/18214/19, зазначаючи, що у вказаній справі розглядались позовні вимоги саме акціонера банку, який ним був і до укладення спірних договорів, в той час як у позивача у справі № 910/17297/19 на момент укладення спірних договорів був відсутній статус акціонера ПАТ КБ «Приватбанк», а тому правовідносини у вказаних справах не є подібними, а до правовідносин у даній справі не можуть бути застосовані положення частин 3, 4 ст. 5 ГПК України;

- заперечення щодо закриття провадження у справі.

В підготовче засідання 10.01.2024 з`явилися представники сторін.

Суд в підготовчому засіданні 10.01.2024, заслухавши присутніх представників учасників справи щодо заяви Товариства з обмеженою відповідальністю «МОНТАНА-ЕСТЕЙТ» про заміну найменування позивача у даній справі, не виходячи до нарадчої кімнати, ухвалив замінити назву позивача - Товариства з обмеженою відповідальністю «Приватофис» на Товариство з обмеженою відповідальністю «МОНТАНА-ЕСТЕЙТ», подальший розгляд справи здійснювати із урахуванням зміненої назви позивача.

Представник позивача надав суду пояснення щодо заяви про зміну (доповнення) підстав позову, просив прийняти її до розгляду. Представники відповідачів заперечували проти прийняття до розгляду вказаної заяви позивача.

За приписами ст. 46 ГПК України до закінчення підготовчого засідання позивач має право змінити предмет або підстави позову шляхом подання письмової заяви.

У разі подання будь-якої заяви, передбаченої пунктом 2 частини другої, частиною третьою або четвертою цієї статті, до суду подаються докази направлення копії такої заяви та доданих до неї документів іншим учасникам справи. У разі неподання таких доказів суд не приймає до розгляду та повертає заявнику відповідну заяву, про що зазначає в ухвалі (ч. 5 ст. 46 ГПК України).

Судом встановлено, що позивачем дотримано вимоги ст. 46 ГПК України щодо строку та форми подання заяви про зміну (доповнення) підстав позову, а тому ця заява підлягає прийняттю до розгляду.

Ухвалою від 10.01.2024, занесеною до протоколу судового засідання, судом постановлено прийняти до розгляду заяву про зміну (доповнення) підстав позову та розглядати її під час вирішення спору по суті.

Як визначено у ч. 1 ст. 177 ГПК України, завданнями підготовчого провадження є:

1) остаточне визначення предмета спору та характеру спірних правовідносин, позовних вимог та складу учасників судового процесу;

2) з`ясування заперечень проти позовних вимог;

3) визначення обставин справи, які підлягають встановленню, та зібрання відповідних доказів;

4) вирішення відводів;

5) визначення порядку розгляду справи;

6) вчинення інших дій з метою забезпечення правильного, своєчасного і безперешкодного розгляду справи по суті.

Відповідно до ч. 2 ст. 182 ГПК України у підготовчому засіданні суд, зокрема, вирішує питання про вступ у справу інших осіб, заміну неналежного відповідача, залучення співвідповідача, об`єднання справ і роз`єднання позовних вимог, прийняття зустрічного позову, якщо ці питання не були вирішені раніше; з`ясовує, чи повідомили сторони про всі обставини справи, які їм відомі; вирішує заяви та клопотання учасників справи; призначає справу до розгляду по суті, визначає дату, час і місце проведення судового засідання (декількох судових засідань - у разі складності справи) для розгляду справи по суті; здійснює інші дії, необхідні для забезпечення правильного і своєчасного розгляду справи по суті.

Оскільки під час підготовчого провадження представники відповідачів не просили суд залучити вказаних ними у відзивах на позов третіх осіб, судом не розглядаються клопотання відповідачів, викладені ними у відзивах на позовну заяву як такі, що не підтримані відповідачами.

Враховуючи, що судом здійснено всі необхідні та достатні дії для забезпечення правильного і своєчасного розгляду справи по суті, з огляду на відсутність підстав для відкладення підготовчого засідання, суд дійшов висновку про закриття підготовчого провадження у справі та призначення справи до розгляду по суті на 07.02.2024, про що постановлено ухвалу від 10.01.2024, занесену до протоколу судового засідання.

В судове засідання 07.02.2024 з`явилися представники відповідачів, представник позивача не з`явився, однак про дату, час та місце розгляду справи повідомлений належним чином, будь-яких заяв/клопотань не подавав.

Представник відповідача-1 просив закрити провадження у даній справі з підстав, викладених у поданому до суду 18.12.2023 клопотанні про закриття провадження у справі, яке також підтримав представник відповідача-2.

Розглянувши клопотання Акціонерного товариства Комерційний банк «Приватбанк» про закриття провадження у справі, суд встановив таке.

13.12.2016 Комісія Національного банку України (надалі - НБУ) з питань визначення пов`язаних із банками осіб та перевірки операцій банків з такими особами прийняла рішення № 105 «Про визначення осіб пов`язаними з ПАТ КБ «Приватбанк», яким визнала ТОВ «ПРИВАТОФИС» пов`язаною з ПАТ КБ «Приватбанк» особою. Це рішення оскаржено ТОВ «ПРИВАТОФИС» у судовому порядку, однак розгляд адміністративного спору у справі № 826/7494/17 не завершено.

18.12.2016 Правлінням НБУ прийнято рішення № 498-рш/БТ «Про віднесення Публічного акціонерного товариства Комерційного банку «Приватбанк» до категорії неплатоспроможних» та № 499-рш/БТ «Про надання пропозиції Кабінету Міністрів України щодо виведення неплатоспроможного банку з ринку за участю держави», яким запропоновано Кабінету Міністрів України (надалі - КМУ) розглянути виведення неплатоспроможного ПАТ КБ «Приватбанк» з ринку у спосіб, визначений п. 5 ч. 2 ст. 39 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб» шляхом продажу Банку інвестору в особі держави та серед іншого, визначено мінімальну потребу в капіталізації ПАТ КБ «Приватбанк» на суму 116,8 млрд грн.

18.12.2016 Рада національної безпеки і оборони України прийняла рішення № 560/2016 «Про невідкладні заходи щодо забезпечення національної безпеки України в економічній сфері та захисту інтересів вкладників», яке введене в дію Указом Президента України від 18.12.2016, яким було:

- враховано інформацію про зростання кредитних ризиків у сфері банківських послуг, що становить загрозу національній безпеці України в економічній сфері;

- запропоновано Кабінету Міністрів України розглянути питання щодо капіталізації ПAT КБ «Приватбанк» за участю Держави;

- вирішено невідкладно вжити вичерпних заходів щодо недопущення дестабілізації фінансової системи держави та забезпечення захисту прав вкладників.

18.12.2016 Кабінетом Міністрів України прийнято постанову № 961 «Деякі питання забезпечення стабільності фінансової системи», якою:

- прийнято пропозицію НБУ щодо участі Держави в особі Міністерства фінансів України у виведенні з ринку ПAT КБ «Приватбанк» у спосіб, визначений п. 5 ч. 2 ст. 39 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб»;

- Держава в особі Міністерства фінансів України придбаває акції ПAT КБ «Приватбанк» у повному обсязі за одну гривню, а Міністерство фінансів України для виконання цього забезпечує укладення договору купівлі-продажу акцій ПAT КБ «Приватбанк» після здійснення Фондом гарантування вкладів фізичних осіб (надалі - Фонд) заходів, визначених ст. 41-1 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб».

18.12.2016 виконавчою дирекцією Фонду прийнято рішення № 2859 «Про запровадження тимчасової адміністрації у ПАТ КБ «Приватбанк» та делегування повноважень тимчасового адміністратора банку», яким розпочато процедуру виведення Банку з ринку шляхом запровадження у ньому тимчасової адміністрації і надано повноваження тимчасового адміністратора Соловйовій Н.А.

20.12.2016 виконавчою дирекцією Фонду прийнято рішення № 2887 «Про погодження умов придбання акцій додаткової емісії неплатоспроможного банку ПАТ КБ «Приватбанк», яким погоджено умови договорів про придбання акцій додаткової емісії від імені пов`язаних осіб неплатоспроможного банку та визначено повноважних осіб для забезпечення укладання оспорюваного договору від 20.12.2016.

20.12.2016 між ПАТ КБ «Приватбанк» (емітент), від імені якого діяв Фонд в особі уповноваженої особи на тимчасову адміністрацію у Банку Славкіної М.А., яка діяла на підставі рішення виконавчої дирекції Фонду від 20.12.2016 № 2887, та ТОВ «ПРИВАТОФИС» (набувач), від імені якого діяв Шевченко А.М. як уповноважена особа Фонду на тимчасову адміністрацію Банку, якій делеговано повноваження на підписання цього договору на підставі рішення виконавчої дирекції Фонду від 20.12.2016 № 2887 та в порядку ст. 41-1 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб», укладено договір № 8/2016 про придбання акцій (надалі - договір від 20.12.2016).

Відповідно до умов вказаного договору від 20.12.2016 позивач придбав у Банку в обмін на грошові зобов`язання емітента (Банку) перед набувачем (позивачем) акції додаткової емісії емітента, а саме 24 747 шт простих іменних акцій загальною вартістю 6 929 160,00 грн, про що складено акт приймання-передавання за договором від 20.12.2016 (додаток 1 до договору).

20.12.2016 Фонд прийняв рішення № 2893 «Про погодження умов продажу неплатоспроможного банку ПАТ КБ «Приватбанк» (надалі - рішення Фонду № 2893), яким погоджено умови продажу неплатоспроможного банку ПАТ КБ «Приватбанк» державі та надано уповноваженій особі Фонду Шевченку А.М. повноваження на підписання та укладення договору купівлі-продажу цінних паперів.

21.12.2016 на виконання рішення Фонду № 2893 уповноваженою особою Фонду Шевченком А.М. від імені всіх власників акцій ПАТ КБ «Приватбанк» укладено з Державою Україна в особі Міністерства фінансів України (надалі - Мінфін) договір купівлі-продажу акцій банку № БВ-744/16/13010-05/131 (надалі - договір від 21.12.2016), згідно з яким держава в особі Мінфіну придбала 100% акцій ПАТ КБ «Приватбанк» в усіх його акціонерів у складі пакета за ціною одна гривня. Відповідно до цього договору належні ТОВ «ПРИВАТОФИС» як пов`язаній з ПАТ КБ «Приватбанк» особі акції у статутному капіталі банку було відчужено державі.

Отже, судом встановлено, що у грудні 2016 року на підставі рішень Правління НБУ, виконавчої дирекції Фонду та постанови Кабінету Міністрів України здійснено заходи щодо виведення неплатоспроможного ПАТ КБ «Приватбанк» з ринку в порядку, визначеному п. 5 ч. 2 ст. 39, ст.ст. 41, 41-1 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб», шляхом його продажу інвестору в особі держави з одночасним збільшенням статутного капіталу банку, зокрема за рахунок додаткової емісії акцій банку в обмін на грошові зобов`язання банку перед позивачем (як пов`язаною з банком особою) за вкладами.

Звертаючись до суду із даним позовом (з урахуванням заяви про зміну (доповнення) позовних вимог), позивач зазначив, що він не уповноважував ОСОБА_1 бути його представником та укладати від його імені будь-які правочини, а відтак договір про придбання акцій від 20.12.2016 є таким, що укладений всупереч статей 203, 238 Цивільного кодексу України. В обґрунтування позовних вимог позивач зазначав, що відповідачами укладенням спірних договорів було незаконно позбавлено позивача права власності на грошові кошти, шляхом списання їх із поточних та депозитних рахунків, відкритих в ПАТ КБ «Приватбанк», без відповідного рішення суду. При цьому, таке примусове відчуження позивач вважає конфіскацією, оскільки жодної компенсації за списані кошти ТОВ «ПРИВАТОФИС» не отримував. Крім того, позивач посилався на те, що він не був пов`язаною із ПАТ КБ «Приватбанк» особою, що є додатковою підставою для визнання договорів від 20.12.2016 та від 21.12.2016 недійсними.

При цьому, доводи позивача нерозривно пов`язані з обґрунтуванням незаконності дій Фонду та НБУ щодо виконання прийнятих ними рішень у процедурі неплатоспроможності Банку.

Відповідно до ч. 1 ст. 2 ГПК України завданням господарського судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів, пов`язаних із здійсненням господарської діяльності, та розгляд інших справ, віднесених до юрисдикції господарського суду, з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав і законних інтересів фізичних та юридичних осіб, держави.

Здійснюючи правосуддя, господарський суд захищає права та інтереси фізичних і юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором (ч. 1 ст. 5 ГПК України).

Зі змісту статей 15, 16 Цивільного кодексу України (надалі - ЦК України) вбачається, що кожна особа має право на захист її особистого немайнового або майнового права чи інтересу в суді.

Способом захисту цивільних прав та інтересів може бути, зокрема, визнання правочину недійсним (п. 2 ч. 2 ст. 16 ЦК України).

Способи захисту цивільного права чи інтересу - це закріплені законом матеріально-правові заходи охоронного характеру, за допомогою яких проводиться поновлення (визнання) порушених (оспорюваних) прав, інтересів і вплив на правопорушника (постанова Великої Палати Верховного Суду від 22.08.2018 у справі №925/1265/16 (п. 5.5)). Тобто це дії, спрямовані на запобігання порушенню або на відновлення порушеного, невизнаного, оспорюваного цивільного права чи інтересу. Такі способи мають бути доступними й ефективними (постанови Великої Палати Верховного Суду від 29.05.2019 у справі №310/11024/15-ц (пункт 14) та від 01.04.2020 у справі №610/1030/18 (п. 40)).

Оцінюючи належність обраного позивачем способу захисту та обґрунтовуючи відповідний висновок щодо нього, суди мають враховувати його ефективність. Це означає, що вимога про захист цивільного права має відповідати змісту порушеного права, характеру правопорушення, а також забезпечувати поновлення порушеного права, а в разі неможливості такого поновлення гарантувати особі можливість отримання нею відповідного відшкодування.

Установлені законом матеріально-правові способи захисту цивільного права чи інтересу підлягають застосуванню з дотриманням положень статей 55, 124 Конституції України та ст. 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (надалі - Конвенція), відповідно до яких кожна особа має право на ефективний засіб правового захисту. У пункті 145 рішення від 15.11.1996 у справі «Чахал проти Об`єднаного Королівства» (Chahal v. The United Kingdom), заява № 22414/93, ЄСПЛ виснував, що зазначена норма Конвенції гарантує на національному рівні ефективні правові засоби для здійснення прав і свобод, що передбачаються Конвенцією, незалежно від того, яким чином вони виражені у правовій системі тієї чи іншої країни. Отже, ефективний засіб правового захисту в розумінні ст. 13 Конвенції повинен забезпечити поновлення саме порушеного права особи, яка звернулася за судовим захистом. Натомість застосування судом неефективного способу захисту створює лише видимість захисту права особи, в той час як насправді таке право залишається незахищеним, що не відповідає ст. 13 Конвенції.

У даному випадку позивачем вибрано такий спосіб захисту цивільних прав та інтересів як визнання недійсними вчинених відповідачами в грудні 2016 року правочинів щодо придбання від імені позивача уповноваженою особою Фонду акцій додаткової емісії неплатоспроможного Банку та відчуження усіх належних йому акцій на користь держави у складі 100% пакета акцій банку-боржника задля відновлення фінансового стану неплатоспроможного Банку у визначеній спеціальним законом процедурі.

Директивою Європейського Парламенту і Ради (ЄС) 2014/59/ЄС 15.05.2014 «Про основні положення щодо фінансового оздоровлення та виведення з ринку неплатоспроможних банків та інвестиційних фірм» (надалі - Директива 2014/59/ЄС) процедура «бейл-ін» (англ. «bail-in tool») визначена як один зі способів оздоровлення неплатоспроможного банку його інвестором. Така процедура передбачає списання незабезпечених вимог кредиторів та/або їх конвертацію у частку у статутному капіталі банку (наприклад, акції), внаслідок чого зменшується загальна сума зобов`язань кредитної установи, що розширює можливості її фінансового оздоровлення. Відповідно до ст. 57 Директиви 2014/59/ЄС держави-члени можуть за умови дотримання національного корпоративного законодавства брати участь у рекапіталізації установи або суб`єкта, зазначених у пунктах «b», «c», «d» статті 1(1) цієї Директиви, шляхом надання їм капіталу в обмін на такі інструменти відповідно до вимог Регламенту (ЄС) № 575/2013. Параграфом 5 ст. 66 Директиви 2014/59/ЄС визначено, що держави-члени повинні забезпечити, щоб кредитори, яких стосується виконання повноважень на списання або конверсію відповідно до параграфа 4, не мали права оскаржувати зменшення основної суми інструменту чи зобов`язання або у відповідних випадках його конверсію згідно з будь-якими положеннями законодавства держави-члена. А згідно зі ст. 85 цієї Директиви визначено порядок оскарження рішень про вжиття заходів із запобігання кризі, який, зокрема, врегульовує, що держави-члени повинні забезпечити, щоб кожна особа, якої стосується рішення про вжиття заходу з управління кризою, мала право на оскарження такого рішення. До права на оскарження застосовуються такі положення: подання апеляційної скарги автоматично не призупиняє дію оскаржуваного рішення; рішення органу із врегулювання підлягає негайному виконанню і є підставою для спростовної презумпції, що призупинення його виконання суперечило б інтересам суспільства. Для захисту інтересів осіб, які діють добросовісно і які придбали акції та інші активи, права або зобов`язання установи, яка підлягає врегулюванню, скасування рішення органу із врегулювання не впливає на адміністративні дії або транзакції, які здійснив орган із врегулювання на підставі скасованого рішення. У такому випадку засоби правового захисту у зв`язку із неправомірним рішенням або дією органів із врегулювання обмежуються компенсацією збитків, яких зазнав заявник у результаті рішення або дії.

Законом України від 16.09.2014 № 1678-VІІ «Про ратифікацію Угоди про асоціацію між Україною, з однієї сторони, та Європейським Союзом, Європейським співтовариством з атомної енергії і їхніми державами-членами, з іншої сторони» Україна прийняла на себе зобов`язання, передбачені цією Угодою. Відповідно до розділу V «Економічне та галузеве співробітництво» глави 13 «Законодавство про заснування та діяльність компаній, корпоративне управління, бухгалтерський облік та аудит» зазначеної Угоди Україна прийняла на себе зобов`язання щодо поступового наближення до правил та рекомендацій ЄС із питань корпоративного управління відповідно до міжнародних стандартів, захисту прав акціонерів, кредиторів та інших заінтересованих сторін відповідно до вимог ЄС у цій сфері згідно з Додатками ХХХІVХХХVІ до цієї Угоди (ст. 387 Угоди).

Законом України від 18.03.2004 №1629-ІV «Про Загальнодержавну програму адаптації законодавства України до законодавства Європейського Союзу» затверджено загальнодержавну програму адаптації законодавства України до законодавства Європейського Союзу та визначено пріоритетні сфери адаптації законодавства України до законодавства Європейського Союзу, зокрема законодавство про компанії та банківське право.

За приписами ст. 249 Договору про заснування Європейського економічного співтовариства від 25.03.1957 директива Європейського Парламенту та Ради є обов`язковою для кожної держави-члена, якій її адресовано, щодо результатів, що їх треба досягти, однак вона залишає національній владі цілковиту свободу вибирати форму та засоби досягнення цих результатів.

В Україні процедура викупу інвестором акцій неплатоспроможного банку («bail-in»), яка регламентована Директивою 2014/59/ЄС, імплементована Законом України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб» у редакції чинній з 10.11.2018. Так, спеціальна процедура виведення неплатоспроможного банку з ринку за участю держави як інвестора відповідно до ст. 41-1 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб» запроваджується як виняток для того, щоб не допустити вкрай негативних наслідків як для банківської системи, так і для економіки країни в цілому. З цією метою держава інвестує кошти у неплатоспроможний банк за рахунок державного бюджету, витрачаючи значні ресурси. Така процедура є коштовною альтернативою ліквідації банку та передбачає досягнення суспільно значущого ефекту і не має на меті ані збагачення певних кредиторів, ані їх позбавлення того, що вони отримали б у процедурі ліквідації банку.

Регламентована законодавцем процедура участі держави у відновленні платоспроможності банку у спосіб, визначений пунктом 4 або 5 ч. 2 ст. 39 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб», передбачала прийняття КМУ рішення за пропозицією НБУ, в якій має зазначатися спосіб виведення банку з ринку за участю держави, розрахунки мінімальної потреби у капіталі з урахуванням можливості обміну необтяжених грошових зобов`язань банку перед пов`язаними особами на акції додаткової емісії (ч. 3 ст. 41-1 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб»; тут і надалі в редакції, чинній на час учинення оспорюваних правочинів).

Також, законодавцем передбачено обов`язок Фонду в день отримання рішення КМУ про участь держави у виведенні неплатоспроможного банку з ринку відповідно до п. 5 ч. 2 ст. 39 цього Закону вжити заходів до додаткової емісії акцій банку, яка проводиться без відповідного скликання загальних зборів акціонерів, а укладення договорів купівлі-продажу акцій від імені пов`язаних осіб банку здійснюється уповноваженою особою Фонду без погодження з такими особами відповідно до затвердженого Фондом плану врегулювання. З дня затвердження плану врегулювання Фонд відповідно до закону набуває права розпоряджатися акціями (паями) банку від імені будь-якої особи, яка є учасником банку, без необхідності додаткового оформлення повноважень на продаж акцій (паїв), а учаснику банку забороняється розпоряджатися акціями (паями) банку у будь-який спосіб (ч. 3 ст. 41 та ч.ч. 4, 6 ст. 41-1 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб»).

Разом з тим, із процедури «bail-in» виключено кредиторів юридичних та фізичних осіб, які не пов`язані з банком, але лише в межах їх коштів за поточними та депозитними рахунками, а також кредиторів, якщо грошові зобов`язання перед ними є обтяженими, незалежно від їх пов`язаності із банком. Такі кредитори в разі виведення неплатоспроможного банку з ринку за участю інвестора-держави можуть отримати завдяки державним інвестиціям більше, ніж вони отримали б у процедурі ліквідації банку (ч. 6 ст. 41-1 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб»). Метою виключення із процедури «бейл-ін» першої категорії кредиторів є відновлення довіри до банку з боку непов`язаних із банком кредиторів, без чого здатність банку надалі здійснювати свою діяльність є сумнівною, а другої захист добровільних заставодержателів прав вимоги пов`язаних осіб.

Процедура «бейл-ін» не спрямована на покарання кредиторів, до яких вона застосовується, а має на меті фінансове оздоровлення банку за рахунок списання вимог кредиторів, які є пов`язаними з банком особами, та/або їх конвертацію в акції. Застосування цієї процедури означає, що законодавець вирішив, що такі категорії кредиторів не отримають задоволення своїх вимог за рахунок інвестицій з державного бюджету.

Так, відповідно до ч. 6 ст. 41-1 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб» фонд продає акції неплатоспроможного банку Мінфіну в повному обсязі за одну гривню лише у випадку, якщо капітал банку за результатами формування резервів та обміну зобов`язань на акції додаткової емісії банку залишається від`ємним чи нульовим (тобто коли такі акції не мають жодної цінності).

Отже, на вимоги пов`язаних із неплатоспроможним банком осіб (зокрема, і позивача) про визнання недійсними правочинів, укладених від їхнього імені, поширюється дія спеціальних норм матеріального права, передбачених статтями 39, 40, 41, 41-1 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб», які були чинними на момент учинення правочинів у процедурі придбання державою акцій неплатоспроможного банку, яка за правом Європейського Союзу визначена як «bail-in tool».

Спеціальним Законом України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб» передбачено обмеження способів захисту учасника неплатоспроможного банку з метою недопущення реституційних наслідків для інвестора та його майнової відповідальності перед попереднім власником акцій неплатоспроможного банку. Так, відповідно до ч. 6 ст. 41 цього Закону після укладення договору купівлі-продажу акцій неплатоспроможного банку та їх передачі інвестору інвестор не може бути позбавлений права власності на придбані ним акції банку, та такі акції не можуть бути витребувані в нього на користь попереднього власника; попередній власник акцій банку не має права вимагати від інвестора відшкодування будь-яких збитків, понесених у результаті придбання інвестором акцій банку, з підстав недійсності, скасування або визнання протиправними будь-яких рішень, правочинів або інших дій, прийнятих або вчинених у процесі визнання банку неплатоспроможним та виведення його з ринку.

Отже, на час укладення спірних правочинів нормами матеріального права вже було обмежено права колишніх власників (акціонерів) неплатоспроможного банку щодо можливості повернення їм акцій неплатоспроможного банку та на відшкодування попереднім власникам збитків інвестором, яким у спірному випадку виступила держава, з підстав недійсності, скасування або визнання протиправними будь-яких рішень, правочинів або інших дій, вчинених у процедурі виведення неплатоспроможного банку з ринку.

Таке регулювання прийнято Україною з метою адаптації законодавства до корпоративного та банківського права Європейського Союзу відповідно до зобов`язань за міжнародними договорами України, воно узгоджується зі ст. 85 Директиви 2014/59/ЄС та має певні особливості процедури застосування в національному праві, що допускається цими міжнародними договорами. Так, відповідно до цієї статті Директиви 2014/59/ЄС скасування рішення відповідного органу не повинне впливати на подальші акти чи правочини, які базувалися на такому рішенні; способи захисту від помилкового рішення чи дії обмежуються компенсацією майнових втрат позивача. Зазначений підхід базується на тому, що у процедурі виведення банку з ринку відбуваються настільки радикальні зміни як у структурі статутного капіталу, так і в майні банку (в тому числі внаслідок його докапіталізації), що навіть у разі порушення закону під час таких процедур повернення постраждалих осіб у попередній стан є неможливим, унаслідок чого як спосіб захисту порушених майнових прав може застосовуватися лише відшкодування збитків.

Зазначені законодавчі гарантії прав інвестора зумовлювали те, що оспорювання в судовому порядку дійсності договору купівлі-продажу акцій, навіть у випадку констатації судом певних порушень при його укладенні, не призвело б до відновлення стану, що існував до його укладення. Тобто оскарження до суду договору купівлі-продажу акцій, укладеного у процедурі «бейл-ін», не може бути підставою для застосування наслідків недійсності правочину (договору). А тому відповідна позовна вимога в разі її задоволення судом не призведе до відновлення становища, яке існувало до порушення.

Отже, така вимога є неефективним способом захисту інтересів акціонера неплатоспроможного банку незалежно від того, чи були законними рішення компетентних органів про виведення неплатоспроможного банку з ринку шляхом обміну його акцій на зобов`язання інвестора.

Відповідно до ст. 1 Першого Протоколу до Конвенції, яка є частиною національного законодавства, кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном; ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права; проте попередні положення жодним чином не обмежують право держави вводити в дію такі закони, які вона вважає за необхідне, щоб здійснювати контроль за користуванням майном відповідно до загальних інтересів або для забезпечення сплати податків чи інших зборів або штрафів.

Закріплений у першому реченні ст. 1 Першого Протоколу до Конвенції принцип мирного володіння майном є загальним щодо всіх видів майна. Умови позбавлення особи власності передбачено у другому та третьому реченнях цієї статті: таке втручання має бути передбачено законом і відбуватися в інтересах суспільства (для забезпечення контролю за користуванням майном відповідно до загальних інтересів, сплати податків та іншого) з дотриманням «справедливого балансу» між вимогами таких інтересів та вимогами захисту відповідного конвенційного права.

Надання уповноваженій особі Фонду відповідно до п. 5 ч. 2 ст. 39 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб» повноважень на вжиття заходів з додаткової емісії акцій неплатоспроможного банку без відповідного скликання загальних зборів акціонерів та щодо укладення договорів купівлі-продажу акцій від імені пов`язаних з банком осіб без погодження з такими особами відповідно до затвердженого Фондом плану врегулювання було передбачено законом.

Отже, таке обмеження прав акціонерів, яке було доступним, чітким і передбачуваним, зокрема для позивача, відповідало критерію законності в розумінні ст. 1 Першого Протоколу до Конвенції. Це обмеження було спрямоване на забезпечення контролю за користуванням майном відповідно до загальних інтересів у збереженні платоспроможності відповідача 1 як банку, який займав значне місце на ринку фінансових послуг, і ліквідація якого могла потягнути істотні негативні наслідки фінансової нестабільності в державі.

З огляду на відсутність інших юридичних засобів збереження такої стабільності, які би відповідали європейським вимогам, і за наявності гарантій для акціонерів у разі завдання їм збитків отримати відповідне відшкодування, застосовані обмеження є пропорційними зазначеній легітимній меті.

Тобто, суд не вбачає порушення справедливого балансу між вищевказаним суспільним інтересом у втручанні у право власності позивача шляхом придбання акцій неплатоспроможного Банку в обмін на грошові зобов`язання останнього перед позивачем і викупу державою цих акцій, позаяк законом передбачено можливість компенсації шкоди акціонеру, якщо він у відповідному судовому процесі підтвердить добросовісність своїх дій у правовідносинах із неплатоспроможним банком і порушення своїх прав та законних інтересів.

У ліквідаційній процедурі неплатоспроможного банку заінтересовані особи (кредитори) включаються до дев`ятої черги. Суд бере до уваги те, що позовні вимоги обґрунтовано з посиланням на незаконність дій уповноважених осіб Фонду щодо вчинення правочинів, без погодження з позивачем. Отже, позивачем оспорюються правочини, укладені на підставі рішень НБУ, Фонду, КМУ, і які були підставою для укладення відповідних договорів, що має наслідком застосування спеціальних норм, передбачених ч. 6 ст. 41 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб», щодо обмеження способів захисту прав попереднього власника акцій неплатоспроможного банку, які в подальшому було конкретизовано частинами 3, 4 ст. 5 Господарського процесуального кодексу України у редакції Закону України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо удосконалення механізмів регулювання банківської діяльності».

Так, в матеріалах справи наявна виписка про стан рахунків в цінних паперах на 20.12.2016 (а.с. 129 т. 1), якою підтверджується, що станом на 20.12.2016 ТОВ «ПРИВАТОФИС» мав у власності акції додаткової емісії ПАТ КБ «Приватбанк» в кількості 24 747 шт. загальною номінальною вартістю 6 929 160,00 грн, що свідчить про те, що станом на 20.12.2016 позивач був учасником (акціонером) Банку.

21.12.2016 позивач відчужив на користь Держави Україна всі належні йому акції ПАТ КБ «Приватбанк» на підставі Договору купівлі-продажу акцій банку №БВ- 744/16/13010-05/131, тобто 21.12.2016 позивач набув статус колишнього учасника (акціонера) ПАТ КБ «Приватбанк».

Судом встановлено, що на момент звернення з даним позовом про визнання недійсними договорів купівлі-продажу акцій ПАТ КБ «Приватбанк», укладених у процедурі виведення цього Банку з ринку як неплатоспроможного, було здійснено обмін грошових вимог позивача до Банку на акції додаткової емісії Банку у процедурі «бейл-ін», а 100% акцій ПАТ КБ «Приватбанк» продано інвестору державі в особі Мінфіну в порядку ст. 41-1 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб». Тобто всі процедури, обумовлені підготовкою і передачею Банку новому акціонеру (державі) та відновленням його платоспроможності, були завершені.

Відтак, провадження в цій справі за позовними вимогами про недійсність правочинів із придбання позивачем акцій додаткової емісії неплатоспроможного ПАТ КБ «Приватбанк» та про відчуження на користь держави належної йому частки у складі 100% акцій неплатоспроможного Банку не здатне поновити прав позивача як колишнього учасника (акціонера) і пов`язаної з банком особи, оскільки як з огляду на правову природу спірних правовідносин, так і в силу ч. 6 ст. 41 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб» відновлення становища, яке існувало до вчинення оспорюваних правочинів у процедурі виведення неплатоспроможного банку з ринку як наслідок недійсності правочинів не є можливим незалежно від встановлення/невстановлення судом певних порушень при вчиненні таких правочинів. Єдиним ефективним способом захисту позивача може бути відшкодування йому у грошовій формі завданої шкоди.

Отже, позивачем обрано неефективний спосіб захисту прав у розумінні ст. 13 Конвенції та ч. 6 ст. 41 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб», який не забезпечить поновлення порушених прав, за захистом яких він звернуся до суду.

Власне це підтверджує і сам позивач у своїх запереченнях щодо закриття провадження у справі, вказуючи, що у будь-якому випадку внаслідок вирішення даного спору на користь позивача, він не отримує ні права власності на акції АТ КБ «Приватбанк», ні права вимоги акцій банку від будь-яких осіб, в тому числі держави.

Щодо темпорального застосування Закону України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо удосконалення механізмів регулювання банківської діяльності» до спірних правовідносин та підстав для закриття провадження у справі з урахуванням приписів цього Закону суд зазначає наступне.

Так, указаним вище Законом, який набув чинності 23.05.2020, ст. 5 ГПК України доповнено частинами 3, 4 такого змісту: « 3. Єдиним способом захисту прав осіб, які є (були) учасниками банку і права та інтереси яких були порушені внаслідок виведення неплатоспроможного банку з ринку або ліквідації банку на підставі протиправного (незаконного) індивідуального акта Національного банку України, Фонду гарантування вкладів фізичних осіб, Міністерства фінансів України, Національної комісії з цінних паперів та фондового ринку, рішення Кабінету Міністрів України, є відшкодування завданої шкоди у грошовій формі.

4. Визнання протиправним (незаконним) індивідуального акта/рішення, зазначеного у частині третій цієї статті, не може бути підставою для застосування способів захисту у вигляді визнання недійсними, нечинними, протиправними та скасування будь-яких рішень, правочинів або інших дій/визнання протиправною бездіяльності, прийнятих, вчинених або допущених у процедурі виведення неплатоспроможного банку з ринку/ліквідації банку».

Слід зазначити, що встановлення способів захисту порушеного права є інститутом матеріального права, а тому положення ст. 5 ГПК України є нормами матеріального права незважаючи на їх розміщення у процесуальному кодексі.

На дату звернення позивача з даним позовом, діяв Господарський процесуальний кодекс України в редакції зі змінами, внесеними Законом України від 20.09.2019 № 132-IX, чинним з 16.11.2019. Диспозиція ст. 5 «Способи судового захисту» ГПК України в зазначеній редакції не передбачала обмежень щодо вибору колишнім учасником неплатоспроможного банку способу захисту його прав у господарському суді, порушення яких він пов`язує зі здійсненням процедури виведення неплатоспроможного банку з ринку. Однак такі обмеження існували відповідно до ч. 6 ст. 41 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб», тобто в іншому законі, положення якого були матеріально-правовими. Ці обмеження були доступними, чіткими та передбачуваними для позивача. Подальше внесення змін до ГПК України та доповнення статті 5 новими частинами третьою та четвертою на цей висновок не впливають.

Відтак передбачена ч. 6 ст. 41 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб» заборона щодо витребування в інвестора придбаних ним акцій банку на користь їх попереднього власника, яка діяла з 12.08.2015 та на час розгляду спору у цій справі, у контексті застосування гарантій ст. 6 Конвенції є легітимним цивільно-правовим обмеженням способів захисту акціонерами банків їх прав та інтересів у процедурі виведення з ринку неплатоспроможного банку (у розумінні норм матеріального права), яка має застосовуватися як спеціальна щодо загальних способів захисту норма права. Така норма введена на захист публічного інтересу в забезпеченні стабільності фінансової системи та положень щодо добросовісності інвестора банку в силу закону (ч. 10 ст. 39 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб»). Отже, законодавець встановив межі захисту суб`єктивного права учасника банку, імперативно визначивши, які способи захисту можуть бути застосовані у разі порушення права особи під час процедури виведення з ринку неплатоспроможного банку і які способи захисту не можуть бути застосовані.

Отже, з прийняттям Закону України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо удосконалення механізмів регулювання банківської діяльності» не було змінено матеріально-правове регулювання в частині способів захисту прав особи, яка постраждала внаслідок порушень закону у процедурі виведення банку з ринку (відновлення його платоспроможності). Як на момент виникнення спірних правовідносин (грудень 2016 року), так і на цей час єдиним способом захисту від таких порушень є стягнення збитків. Тому питання темпорального застосування Закону України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо удосконалення механізмів регулювання банківської діяльності» у частині належного способу захисту не виникає.

Тому ч. 3 ст. 5 ГПК України, яка визначає єдиний спосіб захисту прав, підлягає застосуванню незалежно від того, чи було визнано протиправним (незаконним) індивідуальний акт/рішення, зазначений у цій частині. Більше того, ч. 4 ст. 5 ГПК України вказує на те, що визнання протиправним (незаконним) індивідуального акта/рішення, зазначеного в ч. 3 цієї статті є неналежним способом захисту прав особи, яка вважає їх порушеними таким актом, і не є підставою для застосування інших способів захисту, ніж відшкодування завданої шкоди.

У контексті застосування процесуальних норм, які було новелізовано із прийняттям Закону України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо удосконалення механізмів регулювання банківської діяльності», зокрема п. 7 розділу ІІ цього Закону, необхідно враховувати положення ч. 3 ст. 3 ГПК України, якою визначено, що судочинство в господарських судах здійснюється відповідно до закону, чинного на час вчинення окремої процесуальної дії (однією із яких є закриття провадження у справі), розгляду і вирішення справи.

Зазначене відповідає припису частини першої ст. 58 Конституції України, згідно з яким закони та інші нормативно-правові акти не мають зворотної дії в часі, крім випадків, коли вони пом`якшують або скасовують відповідальність особи.

Відповідно до п. 7 розділу ІІ «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо удосконалення механізмів регулювання банківської діяльності» судові провадження в господарських справах за позовом учасника та/або колишнього учасника банку про захист прав або інтересів, які були порушені внаслідок виведення банку з ринку на підставі протиправного (незаконного) індивідуального акта НБУ, Фонду, Мінфіну, НКЦПФР, рішення КМУ, судовий розгляд яких станом на день набрання чинності цим Законом не завершений у судах першої, апеляційної або касаційної інстанцій шляхом ухвалення рішення (ухвали, постанови), у разі невідповідності обраних позивачем способів захисту вимогам частин 3, 4 ст. 5 ГПК України підлягають закриттю у відповідній частині судом, який розглядає справу.

Таке національне регулювання узгоджується із процедурою, передбаченою ст. 85 Директиви 2014/59/ЄС, яка імплементована Україною на виконання міжнародних зобов`язань.

Водночас ГПК України не містить такої підстави для закриття провадження у справі, як обрання позивачем неналежного способу захисту. Тому за загальним правилом, якщо обраний позивачем спосіб захисту передбачений законом, але є неналежним саме у справі, яка розглядається, то це не є підставою для закриття провадження, а є самостійною підставою для відмови в позові. Такий висновок сформульований, зокрема, в постановах Великої Палати Верховного Суду від 19.01.2021 у справі № 916/1415/19, від 02.02.2021 у справі № 925/642/19 та від 22.06.2021 у справі № 200/606/18.

Разом з тим, законом можуть передбачатися винятки з такого загального правила. Застосування процесуального припису п. 7 розділу ІІ «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо удосконалення механізмів регулювання банківської діяльності» до правовідносин, спір стосовно яких перебуває на розгляді господарського суду, і судове провадження не завершено прийняттям остаточного рішення на дату набрання чинності цим Законом, не суперечить положенням ст. 6 Конвенції. Воно забезпечує однакові процесуальні наслідки розгляду спорів за позовами учасників (акціонерів) неплатоспроможного банку як тих, що звернулися до суду до набрання чинності змінами до ст. 5 ГПК України, і їх спір не завершено розглядом у суді, так і тих, що звернулися після набрання чинності Законом України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо удосконалення механізмів регулювання банківської діяльності», реалізуючи принцип рівності перед законом і судом, визначений ст. 7 ГПК України.

Спеціальна норма встановлює правила, які підлягають застосуванню у певних випадках, визначених такою нормою, а загальна норма встановлює правила, які підлягають застосуванню у всіх випадках, крім тих, на які поширюється гіпотеза спеціальної норми. Тому загальна та спеціальна норми не суперечать одна одній, а встановлюють системне законодавче регулювання. У цій справі підлягає застосуванню спеціальна процесуальна норма п. 7 розділу ІІ «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо удосконалення механізмів регулювання банківської діяльності».

Аналогічні висновки викладені в постанові Великої Палати Верховного Суду від 15.02.2023 у справі № 910/18214/19.

Відповідно до ч. 4 ст. 236 ГПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

З огляду на таке правове регулювання особливостей судової процедури розгляду спорів, пов`язаних із виведенням неплатоспроможного банку з ринку, враховуючи висновки, наведені в постанові Великої Палати Верховного Суду від 15.02.2023 у справі № 910/18214/19, суд вважає за можливе задовольнити клопотання Акціонерного товариства Комерційний банк «Приватбанк» про закриття провадження у справі.

При цьому, приписи Закону України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо удосконалення механізмів регулювання банківської діяльності», які підлягають застосуванню у даній справі, не позбавляють позивача ефективного способу захисту його прав і законних інтересів (можливості звернутися з позовом про відшкодування у грошовій формі завданої шкоди).

Заперечення позивача щодо того, що він не є пов`язаною із Банком особою, а також щодо відсутності в уповноваженої особи Фонду повноважень на укладення оспорюваних договорів не спростовують вище викладених висновків суду щодо обрання позивачем неефективного способу захисту порушених прав та інтересів.

За приписами ч. 4 ст. 231 ГПК України про закриття провадження у справі суд постановляє ухвалу, а також вирішує питання про розподіл між сторонами судових витрат, повернення судового збору з бюджету.

Разом з тим, згідно п. 5 ч. 1 ст. 7 Закону України «Про судовий збір», сплачена сума судового збору повертається за клопотанням особи, яка його сплатила за ухвалою суду в разі закриття (припинення) провадження у справі (крім випадків, якщо провадження у справі закрито у зв`язку з відмовою позивача від позову і така відмова визнана судом), у тому числі в апеляційній та касаційній інстанціях.

Отже, сплачений позивачем судовий збір може бути повернуто лише у разі звернення із відповідним клопотанням.

Керуючись ст. 4, 5, 130, 231, 234, 235 Господарського процесуального кодексу України, Законом України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо удосконалення механізмів регулювання банківської діяльності»,Господарський суд міста Києва,

УХВАЛИВ:

Закрити провадження у справі № 910/17297/19.

Ухвала набирає законної сили негайно після її оголошення та може бути оскаржена до Північного апеляційного господарського суду протягом 10 днів з дня складення повного тексту ухвали.

Повний текст ухвали складено та підписано: 12.02.2024.

Суддя Т.Ю. Трофименко