ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ДНІПРОПЕТРОВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

09.02.2024м. ДніпроСправа № 904/5642/23

Господарський суд Дніпропетровської області у складі судді Загинайко Т.В. розглянув за правилами спрощеного позовного провадження справу

за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю "Торговий дім "Марафон" (49051, м. Дніпро, вул. Б. Хмельницького, буд. 16; ідентифікаційний код 34314692)

до Товариства з обмеженою відповідальністю "Руф-Маркет" (49041, м. Дніпро, вул. Стартова, 11Д; ідентифікаційний код 43213027)

про стягнення 29 722 грн. 45 коп.

Без повідомлення (виклику) представників сторін.

ПРОЦЕДУРА:

Позивач - Товариство з обмеженою відповідальністю "Торговий дім "Марафон" звернувся до Господарського суду Дніпропетровської області з позовною заявою (вх.№5314/23 від 25.10.2023) до відповідача - Товариства з обмеженою відповідальністю "Руф-Маркет" про стягнення 29 722 грн. 45 коп. - штрафу за порушення зобов`язань за договором від 26.05.2023 №26.05/23.

Також просить стягнути з відповідача судові витрати у розмірі 16 684 грн. 00 коп., з яких 2 684 грн. 00 коп. - сума сплаченого судового збору та 14 000 грн. 00 коп. - витрат на правничу допомогу.

Позовну заяву було подано без додержання вимог, встановлених статтею 162 Господарського процесуального кодексу України, у зв`язку з чим ухвалою Господарського суду Дніпропетровської області від 30.10.2023 про залишення позовної заяви без руху позовну заяву залишено без руху, встановлено позивачу строк для усунення недоліків - 7 днів з дня вручення ухвали про залишення позовної заяви без руху.

У подальшому, позивачем подано заяву (вх.№55707/23 від 01.11.2023) про усунення недоліків, відповідно до якої позивачем було виправлено недоліки позовної заяви та виконано вимоги суду, зазначені в ухвалі суду від 30.10.2023.

Ухвалою Господарського суду Дніпропетровської області від 06.11.2023 прийнято позовну заяву до розгляду та відкрито провадження у справі, постановлено здійснювати розгляд справи за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) сторін за наявними у справі матеріалами.

Відповідач у відзиві (вх.№60338/23 від 23.11.2023) на позовну заяву просить відмовити у задоволенні позовних вимог у повному обсязі, посилаючись на те, що: - 31.05.2023 позивач сплатив на користь відповідача 102 000 грн. 00 коп.; - замовлений та частково оплачений товар прибув на склад відповідача 16.06.2023 та був готовий до відвантаження позивачу; - позивач був повідомлений про готовність товару до відвантаження 16.06.2023, що підтверджується перепискою у месенджері Viber; - відповідач ніяким чином не мав змоги вплинути на дату відвантаження товару позивачу зі свого складу, адже позивач за умовами договору та специфікації повинен забрати товар своїм транспортом та за свій рахунок; - для отримання товару позивач повинен був надати відповідачу довіреність на отримання ТМЦ та інформацію про автомобіль, на який буде завантажуватися товар, для складання товарно-транспортної накладної; - вказана інформація була надана позивачем лише 14.09.2023; - на 16.11.2023 позивач не здійснив оплату 20% від загальної вартості товару відповідно до п.3.2 Договору.

Позивач у відповіді (вх.№60343/23 від 23.11.2023) на відзив просить позовні вимоги задовольнити в повному обсязі, оскільки: - виконання за договором від 26.05.2023 №26.5/23 є саме факт поставки товару покупцю, а не факт наявності такого товару на складі постачальника; - перехід права власності і всіх ризиків на товар здійснюється в момент передачі покупцю; - поставкою товару та моментом переходу права власності на цього є сам факт отримання товару покупцем, а не факт надходження такого товару на склад постачальника; - наявність товару на складі постачальника ще не говорить про його намір взагалі поставити цей товар на адресу покупця; - обов`язок оплати 20% решти вартості товару настає саме після поставки товару, а точніше - приїзду цього товару на адресу покупця, а не за наявності товару на складі постачальника; - будь-яких стверджувальних повідомлень щодо готовності товару до поставки по зобов`язанням між сторонами за договором роздруківки, надані відповідачем, не містять; - надані відповідачем скріншоти листування з месенджера Viber не можуть бути прийняті судом як належний доказ у справі, оскільки не містять жодної інформації щодо належності такої переписки до предмета спору.

Також позивач у клопотанні (вх.№61576/23 від 30.11.2023) просить долучити до матеріалів справи та врахувати при винесені рішення по справі заяву про долучення доказів на правову допомогу з додатками.

Відповідач у запереченні (вх.№63983/23 від 13.12.2024) на відповідь на відзив просить відмовити у задоволенні позовних вимог у повному обсязі, зазначаючи про те, що: - місцем постачання (передачі) товару і місцем відвантаження товару за Договором є саме склад постачальника, яки знаходиться за адресою: м. Дніпро, вул. Стартова, 11Д; - відповідач повністю виконав взяті на себе зобов`язання за Договором та поставив (передав) товар позивачу на своєму складі за адресою: м. Дніпро, вул. Стартова, 11Д, а позивач отримав товар 14.09.2023, що підтверджується видатковою накладною від 14.09.2023 №19; - відповідач не мав змоги вплинути на дату поставки (передачі) товару позивачу зі свого складу, адже позивач за умовами договору та специфікації повинен був забрати товар своїм транспортом та за свій рахунок; - позивач був повідомлений про готовність товару до поставки (відвантаження) зі складу постачальника 16.06.2023, але умисно не отримував його протягом тривалого часу з власних міркувань.

Позивач у додаткових поясненнях (вх.№62696/23 від 25.12.2023) у справі просить позовні вимоги про стягнення штрафу задовольнити в повному обсязі, посилаючись на те, що: - видаткова накладна служить основним первинним документом, який видається постачальником та підтверджує передачу товарно-матеріальних цінностей від нього до покупця; - відповідач повністю виконав свої зобов`язання за Договором та поставив (передав) товар позивачу на своєму складі 14.09.2023, що підтверджується видатковою накладною від 14.09.2023 №19; - відповідачем не надано жодного доказу того, що в період з 16.06.2023 по 14.09.2023, тобто майже впродовж 3 місяців з ймовірної дати готовності товару до поставки до дати фактичної поставки, постачальник звертався до покупця з проханням чи з вимогою забрати товар.

Отже, суд дійшов висновку, що матеріали справи містять достатньо документів, необхідних для вирішення спору по суті та прийняття обґрунтованого рішення, оскільки у відповідача було достатньо часу для подання доказів погашення спірної суми штрафу, у разі її наявності, чого відповідачем зроблено не було.

Враховуючи достатність часу, наданого учасникам справи для подання доказів, приймаючи до уваги принципи змагальності та диспозитивної господарського процесу, закріплені у статті 129 Конституції України та статтях 13, 14, 74 Господарського процесуального кодексу України, суд вважає, що господарським судом, в межах наданих йому повноважень, створені належні умови учасникам судового процесу в реалізації ними прав, передбачених Господарським процесуальним кодексом України, висловлення своєї правової позиції у спорі та надання відповідних доказів.

Справа розглядається відповідно до статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод протягом розумного строку з урахуванням введення в Україні воєнного стану.

ОБСТАВИНИ СПРАВИ, ВСТАНОВЛЕНІ СУДОМ ТА ДОКАЗИ, ЩО ЇХ ПІДТВЕРДЖУЮТЬ

Як вбачається, між позивачем - Товариством з обмеженою відповідальністю "Торговий дім "Марафон", як покупцем, та відповідачем - Товариством з обмеженою відповідальністю "Руф-Маркет", як постачальником, було укладено договір поставки від 26.05.2023 №26.5/23 (надалі - Договір) (а.с. 6-7).

Відповідно до пункту 1.1 Договору в порядку та на умовах, визначених цим договором, постачальник зобов`язується поставити покупцю визначений цим договором товар, а покупець зобов`язується прийняти цей товар та своєчасно його оплатити.

Пунктом 2.1 Договору визначено, що доставка товару здійснюється за допомогою залучення 3-х осіб за рахунок покупця. Подальше відвантаження і транспортування товару здійснюється також за рахунок покупця. Адреса постачання вказана в специфікації до договору.

Перехід права власності і всіх ризиків на товар здійснюється в момент передачі товару (пункт 2.5 Договору).

Відповідно до пункту 3.1 Договору товар повинен бути поставлений покупцю не пізніше 20 діб з моменту отримання постачальником оплати.

Покупець оплачує поставлений постачальником товар за цінами, що визначені за одиницю товару у рахунку. На умовах 80% попередньої оплати, решта 20% по факту приїзду товару (пункт 3.2 Договору).

Сторона звільняється від визначеної цим договором та (або) чинним в Україні законодавством відповідальності за повне чи часткове порушення договору, якщо вона доведе, що таке порушення сталося внаслідок дії форс-мажорних обставин, визначених у цьому договору (пункт 4.1 Договору).

Відповідно до пункту 5.2 Договору за несвоєчасну поставку товару, вказану в пункті 3.1 договору постачальник сплачує штраф покупцю у розмірі 25% від вартості товару.

Цей договір вважається укладеним і набирає чинності з моменту його підписання сторонами (пункт 6.1 Договору).

Строк цього договору починає свій перебіг у момент підписання цього договору сторонами та закінчується до його повного виконання (пункт 6.2 Договору).

Також сторонами було підписано специфікацію від 26.05.2023 до Договору на загальну суму 118 889 грн. 78 коп., з урахуванням ПДВ (а.с. 7).

Пунктом 2 вказано специфікації визначено, що передплата складає 80%.

Термін поставки: 20 робочих днів з моменту поставки (пункт 3 специфікації).

Відвантаження товару зі складу постачальника за адресою: м. Дніпро, вул. Стартова, 11Д (пункт 4 специфікації).

Як вбачається, відповідачем було виписано рахунок від 26.05.2023 №12 на оплату на загальну суму 118 889 грн. 78 коп., з урахуванням ПДВ (а.с. 9).

На виконання умов Договору, відповідно до рахунку від 26.05.2023 №12 позивачем було здійснено оплату в розмірі 102 000 грн. 00 коп., з урахуванням ПДВ, що підтверджується платіжною інструкцією в національній валюті від 31.05.2023 №5991, що складає більше ніж 80% від вартості товару (а.с. 10).

В подальшому позивач звернувся до відповідача з претензією від 22.09.2023 №1/15-09-01 у якій зазначає, що у зв`язку із простроченням поставки товару заявляє вимогу щодо сплати відповідачем штрафу в розмірі 29 772 грн. 45 коп. (а.с.11-12).

Позивач стверджує, що відповідачем зобов`язання з поставки товару виконано з порушенням строку, встановленого Договором, у зв`язку з чим позивачем у відповідності до умов Договору нараховано штраф в розмірі 29 722 грн. 45 коп.; відповідач проти цього заперечує, посилаючись на те, що умовами Договору не передбачена доставка товару позивачу, оскільки позивач повинен був отримати товар на складі відповідача, що і стало причиною виникнення спору та звернення позивача з позовом до суду.

ОЦІНКА АРГУМЕНТІВ СТОРІН, ВИСНОВКИ СУДУ

Щодо правовідносин сторін

Відповідно до статті 11 Цивільного кодексу України цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки; підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема є договори та інші правочини.

Відповідно до частини 1 статті 509 Цивільного кодексу України, зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку.

Частиною 1 статті 626 Цивільного кодексу України визначено, що договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

Згідно зі статтею 628 Цивільного кодексу України зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

За приписами статті 655 Цивільного кодексу України за договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов`язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов`язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму.

Статтею 663 Цивільного кодексу України визначено, що продавець зобов`язаний передати товар покупцеві у строк, встановлений договором купівлі-продажу, а якщо зміст договору не дає змоги визначити цей строк, - відповідно до положень статті 530 цього Кодексу.

Обов`язок продавця передати товар покупцеві вважається виконаним у момент: 1) вручення товару покупцеві, якщо договором встановлений обов`язок продавця доставити товар; 2) надання товару в розпорядження покупця, якщо товар має бути переданий покупцеві за місцезнаходженням товару. Договором купівлі-продажу може бути встановлений інший момент виконання продавцем обов`язку передати товар. Товар вважається наданим у розпорядження покупця, якщо у строк, встановлений договором, він готовий до передання покупцеві у належному місці і покупець поінформований про це. Готовий до передання товар повинен бути відповідним чином ідентифікований для цілей цього договору, зокрема шляхом маркування. Якщо з договору купівлі-продажу не випливає обов`язок продавця доставити товар або передати товар у його місцезнаходженні, обов`язок продавця передати товар покупцеві вважається виконаним у момент здачі товару перевізникові або організації зв`язку для доставки покупцеві (статті 664 Цивільного кодексу України).

Статтею 689 Цивільного кодексу України визначено, що покупець зобов`язаний прийняти товар, крім випадків, коли він має право вимагати заміни товару або має право відмовитися від договору купівлі-продажу. Покупець зобов`язаний вчинити дії, які відповідно до вимог, що звичайно ставляться, необхідні з його боку для забезпечення передання та одержання товару, якщо інше не встановлено договором або актами цивільного законодавства.

Згідно з частиною другою статті 712 Цивільного кодексу України до договору поставки застосовуються загальні положення про купівлю-продаж, якщо інше не встановлено договором, законом або не випливає з характеру відносин сторін.

Відповідно до частини 1 статті 173 Господарського процесуального кодексу України господарським визнається зобов`язання, що виникає між суб`єктом господарювання та іншим учасником (учасниками) відносин у сфері господарювання з підстав, передбачених цим Кодексом, в силу якого один суб`єкт (зобов`язана сторона, у тому числі боржник) зобов`язаний вчинити певну дію господарського чи управлінсько-господарського характеру на користь іншого суб`єкта (виконати роботу, передати майно, сплатити гроші, надати інформацію тощо), або утриматися від певних дій, а інший суб`єкт (управнена сторона, у тому числі кредитор) має право вимагати від зобов`язаної сторони виконання її обов`язку.

Частиною 1 статті 175 Господарського кодексу України встановлено, що майново- господарськими визнаються цивільно-правові зобов`язання, що виникають між учасниками господарських відносин при здійсненні господарської діяльності, в силу яких зобов`язана сторона повинна вчинити певну господарську дію на користь другої сторони або утриматися від певної дії, а управнена сторона має право вимагати від зобов`язаної сторони виконання її обов`язку. Майнові зобов`язання, які виникають між учасниками господарських відносин, регулюються Цивільним кодексом України з урахуванням особливостей, передбачених цим Кодексом.

Частинами 1-3 статті 193 Господарського кодексу України передбачено, що суб`єкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобов`язання належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобов`язання відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться. До виконання господарських договорів застосовуються відповідні положення Цивільного кодексу України з урахуванням особливостей, передбачених цим Кодексом. Кожна сторона повинна вжити усіх заходів, необхідних для належного виконання нею зобов`язання, враховуючи інтереси другої сторони та забезпечення загальногосподарського інтересу. Порушення зобов`язань є підставою для застосування господарських санкцій, передбачених цим Кодексом, іншими законами або договором.

Статтею 530 Цивільного кодексу України визначено, що якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). Зобов`язання, строк (термін) виконання якого визначений вказівкою на подію, яка неминуче має настати, підлягає виконанню з настанням цієї події. Якщо строк (термін) виконання боржником обов`язку не встановлений або визначений моментом пред`явлення вимоги, кредитор має право вимагати його виконання у будь-який час. Боржник повинен виконати такий обов`язок у семиденний строк від дня пред`явлення вимоги, якщо обов`язок негайного виконання не випливає із договору або актів цивільного законодавства.

Як вбачається з умов Договору, строк поставки товару є таким, що настав - 20.06.2023 (31.05.2023 (дата здійснення попередньої оплати) + 20 діб.

Статтями 525 та 526 Цивільного кодексу України передбачено, що одностороння відмова вiд зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом. Зобов`язання має виконуватися належним чином вiдповiдно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства.

Як вбачається з матеріалів справи, відповідач виконав своє зобов`язання з поставки товару 14.09.2023, про що свідчить видаткова накладна від 14.09.2023 №19 підписана представниками обох сторін, копія якої міститься в матеріалах справи.

Судом враховано, що відповідач також зазначає, що повністю виконав взяті на себе зобов`язання за Договором та поставив (передав) товар позивачу на своєму складі за адресою: м. Дніпро, вул. Стартова, 11Д, а позивач отримав товар - 14.09.2023.

Отже, відповідачем було порушено строк поставки товару, погоджений сторонами у Договорі.

Частинами 1, 2 статті 549 Цивільного кодексу України визначено, що неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання. Штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов`язання.

Позивачем відповідно до умов Договору нараховано відповідачу штраф в розмірі 25% від вартості товару, що складає 29 722 грн. 45 коп. (118 889 грн. 78 коп. (вартість товару) х 25%).

На момент розгляду справи доказів сплати штрафу позивачу відповідачем не надано.

Заперечення відповідача, викладені у відзиві на позовну заяву, до уваги господарським судом не приймаються як такі, що спростовані матеріалами справи.

Аналізуючи питання обсягу дослідження доводів учасників справи та їх відображення у судових рішеннях у справі, питання вичерпності висновків судів, суд враховує, що Європейський суд з прав людини у рішенні від 10.02.2010 у справі "Серявін та інші проти України" зауважив, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях, зокрема, судів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожний аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною залежно від характеру рішення.

Відповідно до частини 1 статті 73 Господарського процесуального кодексу України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

За приписами частини 1 статті 74 Господарського процесуального кодексу України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Статтею 76 Господарського процесуального кодексу України визначено, що належними є докази, на підставі яких можна встановити обставини, які входять в предмет доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування. Предметом доказування є обставини, які підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.

Відповідно до частини 1 статті 77 Господарського процесуального кодексу України обставини, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

Законом України від 20.09.2019 №132-IX "Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо стимулювання інвестиційної діяльності в Україні", було внесено зміни до Господарського процесуального кодексу України та змінено назву статті 79 цього кодексу з "Достатність доказів" на нову - "Вірогідність доказів" та викладено її у новій редакції з фактичним впровадженням у господарський процес стандарту доказування "вірогідність доказів".

Стандарт доказування "вірогідність доказів", на відміну від "достатності доказів", підкреслює необхідність співставлення судом доказів, які надає позивач та відповідач. Тобто з введенням в дію нового стандарту доказування необхідним є не надати достатньо доказів для підтвердження певної обставини, а надати саме ту їх кількість, яка зможе переважити доводи протилежної сторони судового процесу. Відповідно до статті 79 Господарського процесуального кодексу України наявність обставини, на яку сторона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, вважається доведеною, якщо докази, надані на підтвердження такої обставини, є більш вірогідними, ніж докази, надані на її спростування. Питання про вірогідність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.

Тлумачення змісту цієї статті свідчить, що нею покладено на суд обов`язок оцінювати докази, обставини справи з огляду на їх вірогідність, яка дозволяє дійти висновку, що факти, які розглядаються, скоріше були (мали місце), аніж не були.

За результатами аналізу всіх наявних у справі доказів в їх сукупності, суд приходить до висновку, що докази, надані позивачем на підтвердження факту порушення відповідачем погодженого сторонами у Договорі строку поставки товару є достатньо вірогідними, тобто факти, які розглядаються щодо виконання відповідачем обов`язку з поставки товару за Договором з порушенням встановленого строку, є більш вірогідними порівняно з доказами, наданими відповідачем на їх спростування.

Статтею 86 Господарського процесуального кодексу України передбачено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також вірогідність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Щодо заперечень відповідача

Статтею 664 Цивільного кодексу України визначено, що обов`язок продавця передати товар покупцеві вважається виконаним у момент: 1) вручення товару покупцеві, якщо договором встановлений обов`язок продавця доставити товар; 2) надання товару в розпорядження покупця, якщо товар має бути переданий покупцеві за місцезнаходженням товару. Договором купівлі-продажу може бути встановлений інший момент виконання продавцем обов`язку передати товар. Товар вважається наданим у розпорядження покупця, якщо у строк, встановлений договором, він готовий до передання покупцеві у належному місці і покупець поінформований про це. Готовий до передання товар повинен бути відповідним чином ідентифікований для цілей цього договору, зокрема шляхом маркування. Якщо з договору купівлі-продажу не випливає обов`язок продавця доставити товар або передати товар у його місцезнаходженні, обов`язок продавця передати товар покупцеві вважається виконаним у момент здачі товару перевізникові або організації зв`язку для доставки покупцеві.

Як вбачається, у Договорі сторони погодили, що відвантаження товару буде здійснюватися зі складу відповідача за адресою: м. Дніпро, вул. Стартова, 11Д, а доставка товару за допомогою залучення 3-х осіб за рахунок позивача.

Суд звертає увагу, що матеріали справи не містять, відповідачем не надано належних та допустимих доказів щодо того, що позивач був поінформаний про готовність товару до відвантаження до спливу строку, встановленого на його поставку.

Так, на підтвердження вказаних обставин відповідачем надано скриншот листування у месенджері Viber.

Дослідивши надані скриншоти суд вважає за необхідне зазначити таке.

Відповідно до частин першої, другої статті 73 Господарського процесуального кодексу України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків.

Згідно зі статтею 96 Господарського процесуального кодексу України електронними доказами є інформація в електронній (цифровій) формі, яка містить дані про обставини, що мають значення для справи, зокрема електронні документи (в тому числі текстові документи, графічні зображення, плани, фотографії, відео- та звукозаписи тощо). Такі дані можуть зберігатися, зокрема, на портативних пристроях (картах пам`яті, мобільних телефонах тощо), серверах, системах резервного копіювання, інших місцях збереження даних в електронній формі (в тому числі в мережі Інтернет).

Електронні докази подаються в оригіналі або в електронній копії, засвідченій електронним цифровим підписом, прирівняним до власноручного підпису відповідно до Закону України "Про електронний цифровий підпис". Законом може бути передбачено інший порядок засвідчення електронної копії електронного доказу.

Учасники справи мають право подавати електронні докази в паперових копіях, посвідчених в порядку, передбаченому законом. Паперова копія електронного доказу не вважається письмовим доказом.

Учасник справи, який подає копію електронного доказу, повинен зазначити про наявність у нього або іншої особи оригіналу електронного доказу.

Якщо подано копію (паперову копію) електронного доказу, суд за клопотанням учасника справи або з власної ініціативи може витребувати у відповідної особи оригінал електронного доказу. Якщо оригінал електронного доказу не поданий, а учасник справи або суд ставить під сумнів відповідність поданої копії (паперової копії) оригіналу, такий доказ не береться судом до уваги.

Відповідно до частин першої, другої статті 5 Закону № 851-IV електронний документ - документ, інформація в якому зафіксована у вигляді електронних даних, включаючи обов`язкові реквізити документа. Склад та порядок розміщення обов`язкових реквізитів електронних документів визначається законодавством.

Згідно із частиною першою статті 7 Закону № 851-IV оригіналом електронного документа вважається електронний примірник документа з обов`язковими реквізитами, у тому числі з електронним підписом автора або підписом, прирівняним до власноручного підпису відповідно до Закону України "Про електронні довірчі послуги".

З наведених норм права вбачається, що процесуальний закон чітко регламентує можливість та порядок використання інформації в електронній формі (у тому числі текстових документів, фотографій тощо, які зберігаються на мобільних телефонах або на серверах, в мережі Інтернет) як доказу у судовій справі. Паперова копія електронного доказу не вважається письмовим доказом, однак є однією з форм, у якій учасник справи має право подати електронний доказ (частина третя статті 96 Господарського процесуального кодексу України), який, у свою чергу, є засобом встановлення даних, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи (пункт 1 частини другої статті 73 Господарського процесуального кодексу України).

Отже, подання електронного доказу в паперовій копії саме по собі не робить такий доказ недопустимим. Суд може не взяти до уваги копію (паперову копію) електронного доказу, у випадку якщо оригінал електронного доказу не поданий, а учасник справи або суд ставить під сумнів відповідність поданої копії (паперової копії) оригіналу. Наведений висновок є усталеним у судовій практиці (наприклад, його наведено у постановах Верховного Суду від 29 січня 2021 року у справі № 922/51/20, від 15 липня 2022 року у справі № 914/1003/21), і Велика Палата Верховного Суду не вбачає підстав для того, щоб його змінювати.

Поняття електронного доказу є ширшим за поняття електронного документа. Електронний документ - документ, інформація в якому зафіксована у вигляді електронних даних, включаючи обов`язкові реквізити документа, в тому числі електронний підпис. Натомість електронний доказ - це будь-яка інформація в цифровій формі, що має значення для справи. Повідомлення (з додатками), відправлені електронною поштою чи через застосунки-месенджери, є електронним доказом, який розглядається та оцінюється судом відповідно до статті 86 Господарського процесуального кодексу України за своїм внутрішнім переконанням у сукупності з іншими наявними у матеріалах справи доказами.

При цьому слід враховувати, що суд може розглядати електронне листування між особами у месенджері (як і будь-яке інше листування) як доказ у справі лише в тому випадку, якщо воно дає можливість суду встановити авторів цього листування та його зміст. Відповідні висновки щодо належності та допустимості таких доказів, а також обсяг обставин, які можливо встановити за їх допомогою, суд робить у кожному конкретному випадку із врахуванням всіх обставин справи за своїм внутрішнім переконанням, і така позиція суду в окремо взятій справі не може розцінюватися як загальний висновок про застосування норм права, наведених у статті 96 Господарського процесуального кодексу України, у подібних правовідносинах.

Аналогічна правова позиція викладена Великою Палатою Верховного Суду в постанові від 21 червня 2023 року у справі № 916/3027/21.

У своїх постановах Верховний Суд послідовно додержується правової позиції про те, що роздруківки електронного листування не є ані письмовими доказами, ані електронними документами (копіями електронних документів) в розумінні частини першої статті 5 Закону № 851-IV, які могли б, з урахуванням інших наявних у справі доказів, достовірно підтвердити факти укладення між сторонами договорів та їх виконання в конкретних відносинах.

Якщо з урахуванням конкретних обставин справи суд дійде висновку про те, що відповідне листування дає змогу встановити його учасників та може підтверджувати ті чи інші доводи сторін, наприклад, щодо наявності між ними відповідних відносин, ведення певних перемовин тощо, суд може прийняти таке листування як доказ і в такому разі надати йому оцінку сукупно з іншими доказами у справі.

Суд зауважує, що з наданих відповідачем скриншотів не вбачається, що листування велося саме між відповідачем та позивачем та стосувалося саме предмета спору у даній справі.

А отже, надані скриншоти не підтверджують доводів відповідача щодо повідомлення позивача про готовність товару до відвантаження 16.06.2023.

Таким чином, суд не приймає, відхиляє аргументи відповідача.

З урахуванням викладеного позовні вимоги є обґрунтованими та такими, що підлягають задоволенню.

СУДОВІ ВИТРАТИ

Щодо судового збору

Відповідно до пункту 2 частини 1 статті 129 Господарського процесуального кодексу України судовий збір покладається у спорах, що виникають при виконанні договорів та з інших підстав, - на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Частиною 3 статті 4 Закон України "Про судовий збір" визначено, що при поданні до суду процесуальних документів, передбачених частиною другою цієї статті, в електронній формі - застосовується коефіцієнт 0,8 для пониження відповідного розміру ставки судового збору.

Як вбачається, позовна заява у даній справі була подана позивачем в електронному вигляді через систему "Електронний суд".

Отже, розмір судового збору, який мав сплатити позивач складає 2 147 грн. 20 коп.

Проте, як вбачається, за подання позову позивачем було сплачено судовий збір в розмірі 2 684 грн. 00 коп., що є більше, ніж встановлено законом.

Пунктом 1 частини 1 статті 7 Закону України "Про судовий збір" визначено, що сплачена сума судового збору повертається за клопотанням особи, яка його сплатила за ухвалою суду в разі зменшення розміру позовних вимог або внесення судового збору в більшому розмірі, ніж встановлено законом.

З урахуванням викладеного, стягненню з відповідача на користь позивача підлягає 2 147 грн. 20 коп. - витрат на сплату судового збору.

Сума судового збору в розмірі 536 грн. 80 коп. підлягає поверненню позивачу з Державного бюджету за його клопотанням.

Станом на час розгляду справи, відповідне клопотання позивачем до суду не надано.

Керуючись пунктом 19.1 Розділу ХІ Перехідних положень, статтями 123, 129, 232, 236, 237, 238, 240, 241, 252 Господарського процесуального кодексу України, господарський суд, -

ВИРІШИВ:

1. Позов Товариства з обмеженою відповідальністю "Торговий дім "Марафон" (49051, м. Дніпро, вул. Б. Хмельницького, буд. 16; ідентифікаційний код 34314692) до Товариства з обмеженою відповідальністю "Руф-Маркет" (49041, м. Дніпро, вул. Стартова, 11Д; ідентифікаційний код 43213027) про стягнення 29 722 грн. 45 коп. - задовольнити.

2. Стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю "Руф-Маркет" (49041, м. Дніпро, вул. Стартова, 11Д; ідентифікаційний код 43213027) на користь Товариства з обмеженою відповідальністю "Торговий дім "Марафон" (49051, м. Дніпро, вул. Б. Хмельницького, буд. 16; ідентифікаційний код 34314692) 29 722 (двадцять дев`ять тисяч сімсот двадцять дві) грн. 45 коп. - штрафу та 2 147 (дві тисячі сто сорок сім) грн. 20 коп. - витрат на сплату судового збору.

Видати наказ.

Наказ видати після набрання рішенням законної сили.

Рішення суду може бути оскаржене протягом двадцяти днів з дня підписання рішення шляхом подання апеляційної скарги до Центрального апеляційного господарського суду.

Рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Суддя Т.В. Загинайко

Дата підписання рішення,

оформленого відповідно до статті 238 ГПК України,

09.02.2023