РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

м. Київ

13.02.2024Справа № 910/15030/23
За позовом Приватного акціонерного товариства "Страхова компанія "УСГ"

до Товариства з додатковою відповідальністю"Страхова група "ОБЕРІГ"

про стягнення 12611,19 грн.

Суддя Сташків Р.Б.

Без виклику представників сторін (судове засідання не проводилось).

СУТЬ СПОРУ:

На розгляд Господарського суду міста Києва передано указану позовну заяву про стягнення з Товариства з додатковою відповідальністю"Страхова група "ОБЕРІГ" (далі - відповідач) на користь Приватного акціонерного товариства "Страхова компанія "УСГ" (далі - позивач) 10172,89 грн пені, 1633,39 грн інфляційних втрат, 804,91 грн 3% річних у зв`язку із порушення відповідачем строку оплати страхового відшкодування, яке було стягнуто за рішенням Господарського суду міста Києва у справі №910/453/23 від 26.07.2023.

Розгляд справи здійснюється за правилами спрощеного позовного провадження без проведення судового засідання.

Відповідачем через канцелярію суду було подано відзив на позовну заяву у якому він заперечив проти вимог позову з тих підстав, що позивачем не доведено факту надсилання відповідачу заяви про виплату страхового відшкодування, позивачем здійснено нарахування штрафних санкцій у строк, який перевищує шість місяців, а також неправомірно нараховано 3% річних та інфляційні втрати. Відповідач також заперечував проти заявленої позивачем до стягнення суми витрат на професійну правничу допомогу.

Позивачем надано відповідь на відзив із спростуваннями наведених заперечень відповідача, а відповідачем у свою чергу подано відповідь на відзив.

Розглянувши матеріали справи, дослідивши надані докази та оцінивши їх в сукупності, суд

ВСТАНОВИВ:

25.08.2022 між Приватним акціонерним товариством "Страхова компанія "УСГ" та ОСОБА_1 було укладено договір добровільного страхування наземного транспортну № 28-2701-22-00078 (далі - договір страхування), об`єктом страхування якого є транспортний засіб "RENAULT SANDERO", д/н НОМЕР_1 , кузов НОМЕР_2 . Строк дії даного договору з 26.08.2022 по 25.08.2023.

26.08.2022 по бульвару Олександрійському, 3 у місті Біла Церква сталася дорожньо-транспортна пригода за участю транспортного засобу "RENAULT SANDERO", д/н НОМЕР_1 та транспортного засобу "TOYOTA AVENSIS", д/н НОМЕР_3 .

Постановою Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 19.10.2022 у справі про притягнення до адміністративної відповідальності № 357/8051/22 винним у вчиненні вищевказаної ДТП було визнано водія транспортного засобу "TOYOTA AVENSIS", д/н НОМЕР_3 , - ОСОБА_2 .

Відповідно до акту огляду пошкодженого транспортного засобу від 26.08.2022 транспортного засобу "RENAULT SANDERO", д/н НОМЕР_1 , ремонтної калькуляції № n23 від 30.08.2022, рахунку на оплату № 364 від 05.09.2022 вартість відновлювального ремонту становила 46 071,01 грн.

Заявою від 29.08.2022 до позивача звернувся страхувальник з заявою про настання страхового випадку та виплату страхового відшкодування.

Відповідно до умов договору страхування Приватним акціонерним товариством "Страхова компанія "УСГ" було здійснено виплату страхового відшкодування у розмірі 43821,01 грн, що підтверджується страховим актом № ЦРКА-4562 від 12.09.2022 та платіжним дорученням № 37995 від 12.09.2022.

Заявою на виплату (страхового) відшкодування № 11/21331 від 19.09.2022 Приватне акціонерне товариство "Страхова компанія "УСГ" звернулося до Товариства з додатковою відповідальністю "Страхова група "ОБЕРІГ", яким було отримано дану заяву 21.09.2022, що підтверджується рекомендованим повідомленням про вручення поштового повідомлення, та залишено без задоволення.

Вказані вище обставини були встановлені за наслідками розгляду справи №910/453/23 за позовом Приватного акціонерного товариства "Страхова компанія "УСГ" до Товариства з додатковою відповідальністю"Страхова група "ОБЕРІГ" про стягнення 41321,01 грн у рішенні Господарського суду міста Києва від 26.07.2023, яким позовні вимоги було задоволено повністю.

Як зазначено у ч. 4 ст. 75 ГПК України обставини, встановлені рішенням суду в господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, стосовно якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.

Преамбулою та статтею 6 параграфу 1 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, а також рішеннями Європейського суду з прав людини від 25.07.2002 у справі за заявою № 48553/99 "Совтрансавто-Холдінг" проти України" та від 28.10.1999 у справі за заявою № 28342/95 "Брумареску проти Румунії" встановлено, що існує усталена судова практика конвенційних органів щодо визначення основним елементом верховенства права принципу правової певності, який передбачає серед іншого і те, що у будь-якому спорі рішення суду, яке вступило в законну силу, не може бути поставлено під сумнів.

Приймаючи до уваги ч. 4 ст. 75 ГПК України вирішуючи спір у даній справі, суд виходить із фактів встановлених у рішенні Господарського суду міста Києва від 26.07.2023 у справі №910/453/23, яке набрало законної сили і є чинним.

Позивач заявляючи даний позов зазначив, що суму страхового відшкодування у сумі 41321,01 грн відповідач сплатив лише 15.08.2023, що підтверджується копією платіжної інструкції від 15.08.2023 долученої до справи, разом з тим, згідно вимог ст. 36.2 Закону України "Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів" мав би сплатити не пізніше ніж через 90 днів після отримання відповідної заяви. Оскільки відповідач порушив строки виплати страхового відшкодування позивачем на суму боргу було нараховано 10172,89 грн пені, 1633,39 грн інфляційних втрат, 804,91 грн 3% річних за період з 22.12.2022 по 15.08.2023.

Заперечуючи проти вимог позову відповідач вважає, що позивачем не надано належних доказів надіслання відповідачу заяви про виплату страхового відшкодування, неправмовірно здійснено нарахування штрафних санкцій у понад шість місяців, а також безпідставно нараховано 3% річних та інфляційні втрати.

У рішенні від 26.07.2023 по справі №910/453/23 було встановлено факт того, що позивач надіслав відповідачу заяву на виплату (страхового) відшкодування № 11/21331 від 19.09.2022, яку останнім було отримано - 21.09.2022.

Вказані обставини є встановленим фактом у відповідному рішенні суду, а тому повторному доведенню не підлягає, у зв`язку із чим суд відхиляє заперечення відповідача.

Відповідно до ст. 36.2 Закону України "Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів", страховик (МТСБУ) протягом 15 днів з дня узгодження ним розміру страхового відшкодування з особою, яка має право на отримання відшкодування, за наявності документів, зазначених у статті 35 цього Закону, повідомлення про дорожньо-транспортну пригоду, але не пізніш як через 90 днів з дня отримання заяви про страхове відшкодування зобов`язаний у разі визнання ним вимог заявника обґрунтованими - прийняти рішення про здійснення страхового відшкодування (регламентної виплати) та виплатити його; а у разі невизнання майнових вимог заявника або з підстав, визначених статтями 32 та/або 37 цього Закону, - прийняти вмотивоване рішення про відмову у здійсненні страхового відшкодування (регламентної виплати).

З огляду на викладене відповідач повинен був до 20.12.2022 включно прийняти рішення щодо виплату або відмову у виплаті страхового відшкодування.

Враховуючи, що рішенням від 26.07.2023 по справі №910/453/23 було встановлено факт наявності підстави для сплати позивачу страхового відшкодування, то відповідно відповідач зобов`язаний був виплатити 43821,01 грн до 20.12.2022 включно, натомість таку оплату він здійснив лише 15.08.2023.

Частиною 1 ст. 509 ЦК України встановлено, що зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку.

Отже, грошовим зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана сплатити гроші на користь другої сторони.

Відповідно до ч. 1 ст. 11 ЦК України цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки. Цивільні права та обов`язки можуть виникати безпосередньо з актів цивільного законодавства (ч. 3 ст. 11 ЦК України).

Як зазначено судом вище, обов`язок відповідача зі сплати страхового відшкодування ґрунтується за приписах актів цивільного законодавства. Цей обов`язок є простроченим.

Згідно з п. 36.5 "Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів" за кожен день прострочення виплати страхового відшкодування (регламентної виплати) з вини страховика (МТСБУ) особі, яка має право на отримання такого відшкодування, сплачується пеня з розрахунку подвійної облікової ставки Національного банку України, яка діє протягом періоду, за який нараховується пеня.

Відповідно до ч. 6 ст. 232 ГК України нарахування штрафних санкцій за прострочення виконання зобов`язання, якщо інше не встановлено законом або договором, припиняється через шість місяців від дня, коли зобов`язання мало бути виконано.

Відповідно до Прикінцевих та перехідних положень Цивільного кодексу України під час дії карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України з метою запобігання поширенню коронавірусної хвороби (COVID-19), строки, визначені статтями 257, 258, 362, 559, 681, 728, 786, 1293 цього Кодексу, продовжуються на строк дії такого карантину.

Постановою Кабінету Міністрів України № 211 від 11.03.2020 "Про запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2" з 12.03.2020 установлено на всій території України карантин. Наразі дія карантину закінчилася, загалом тривала до 30.06.2023.

З наведеного вбачається, що позивач мав право нараховувати пеню починаючи з 21.12.2022 по 21.06.2023 + до 30.06.2023, враховуючи Прикінцеві та перехідні положення Цивільного кодексу України.

Натомість, позивачем нараховано пеню за період з 15.02.2023 по 15.08.2023, що не відповідає вимогам наведених вище норм.

Оскільки суд не вправі змінювати початкову дату з якої слід нараховувати пеню, при перерахуванні штрафної санкції суд бере до уваги визначену позивачем самостійно дату з якої він починає нарахування пені по дату дозволену законом (з 15.02.2023 по 30.06.2023).

За розрахунками суду, з відповідача підлягає стягненню 8163,91 грн пені, у решті суми щодо цієї вимоги слід відмовити (2008,98 грн).

Відповідно до ч. 2 ст. 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Оскільки у відповідача виник обов`язок зі сплати страхового відшкодування, тобто виникло грошове зобов`язання, до спірних правовідносин підлягають застосуванню приписи ст. 625 ЦК України. Ця норма встановлює відповідальність за порушення будь-якого грошового зобов`язання, що виникло з підстав, передбачених ст. 11 ЦК України, в тому числі і такого, що не засновано на договорі.

За розрахунком позивача, перевіреним судом, до стягнення з відповідача підлягають 1633,39 грн інфляційних втрат та 804,91 грн 3% річних за період з 22.12.2022 по 15.08.2023.

За змістом частини 2 статті 625 ЦК України нарахування інфляційних втрат на суму боргу та трьох процентів річних, як складова грошового зобов`язання та особлива міра відповідальності боржника за прострочення грошового зобов`язання, виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів унаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації від боржника за неналежне виконання зобов`язання, а тому ці кошти нараховуються незалежно від вини боржника.

Аналогічна правова позиція викладена у постановах Великої Палати Верховного Суду: від 19 червня 2019 року у справах № 703/2718/16-ц (провадження № 14-241цс19) та № 646/14523/15-ц (провадження № 14-591цс18), від 13 листопада 2019 року у справі № 922/3095/18 (провадження № 12-105гс19), від 18 березня 2020 року у справі № 902/417/18 (провадження № 12-79гс19).

Частинами 3, 4 статті 13 Господарського процесуального кодексу України передбачено, що кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних з вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.

Згідно з ч. 1 ст. 74 Господарського процесуального кодексу України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

Приписами статей 76, 77 Господарського процесуального кодексу України визначено, що належними є докази, на підставі яких можна встановити обставини, які входять в предмет доказування. Обставини, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

Частинами 1, 2 статті 86 Господарського процесуального кодексу України передбачено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також вірогідність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

Відповідно до приписів статті 79 ГПК України наявність обставини, на яку сторона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, вважається доведеною, якщо докази, надані на підтвердження такої обставини, є більш вірогідними, ніж докази, надані на її спростування. Питання про вірогідність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.

Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також вірогідність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності (частина 2 статті 86 ГПК України).

Інші доводи сторін, наведені у наданих суду заявах по суті справи, письмових поясненнях, судом розглянуті, але до уваги та врахування при вирішенні спору не приймаються, оскільки на результат вирішення спору не впливають.

З урахуванням вищевикладеного, оцінивши подані позивачем докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на повному, всебічному і об`єктивному розгляді всіх обставин справи в їх сукупності, суд прийшов до висновку, що позовні вимоги підлягають частковому задоволенню.

Відповідно до статті 129 Господарського процесуального кодексу України, витрати по сплаті судового збору покладаються на обидві сторони пропорційно задоволеним позовним вимогам.

Також позивач просить стягнути з відповідача понесені ним витрати на професійну правничу допомогу у розмірі 5000 грн.

Відповідно до ч. 1 ст. 123 Господарського процесуального кодексу України, судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. Розмір судового збору, порядок його сплати, повернення і звільнення від сплати встановлюються законом (ч. 2 ст. 123 Господарського процесуального кодексу України). До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать, зокрема, витрати на професійну правничу допомогу (п. 1 ч. 3 ст. 123 Господарського процесуального кодексу України).

Згідно з ч. 1, 2 ст. 126 Господарського процесуального кодексу України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи витрати на професійну правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат:

1) розмір витрат на професійну правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу професійну правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката, визначається згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою;

2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.

Для визначення розміру витрат на професійну правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги (ч. 3 ст.126 Господарського процесуального кодексу України).

Водночас за змістом частини 4 статті 126 Господарського процесуального кодексу України розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із:

1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг);

2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг);

3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт;

4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.

У разі недотримання вимог частини 4 цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на професійну правничу допомогу адвоката, які підлягають розподілу між сторонами. Обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами (частина 5 статті 126 Господарського процесуального кодексу України).

Зокрема відповідно до частини 5 статті 129 Господарського процесуального кодексу України під час вирішення питання про розподіл судових витрат суд враховує:

1) чи пов`язані ці витрати з розглядом справи;

2) чи є розмір таких витрат обґрунтованим та пропорційним до предмета спору, з урахуванням ціни позову, значення справи для сторін, у тому числі чи міг результат її вирішення вплинути на репутацію сторони або чи викликала справа публічний інтерес;

3) поведінку сторони під час розгляду справи, що призвела до затягування розгляду справи, зокрема, подання стороною явно необґрунтованих заяв і клопотань, безпідставне твердження або заперечення стороною певних обставин, які мають значення для справи, безпідставне завищення позивачем позовних вимог тощо;

4) дії сторони щодо досудового вирішення спору та щодо врегулювання спору мирним шляхом під час розгляду справи, стадію розгляду справи, на якій такі дії вчинялись.

При цьому, на предмет відповідності зазначеним критеріям суд має оцінювати поведінку/дії/бездіяльність обох сторін при вирішенні питання про розподіл судових витрат.

На підтвердження понесених витрат на професійну правничу допомогу позивачем подано, зокрема, договір про надання правової (правничої) допомоги № 1-12/2022-К від 20.12.2022 (далі - договір), укладений між Приватним акціонерним товариством "Страхова компанія "УСГ" (клієнт) та адвокатським бюро "Адвокатське бюро "Гедз", довіреність № 0122-139 від 23.12.2022, акт виконаних робіт до договору про надання правової допомоги від 19.09.2023 на суму 20000 грн, з яких 5000 грн стосується цього спору, платіжне доручення № 5121 від 19.09.2023 на суму 20000 грн.

За змістом п. 1 ч. 2 ст. 126 та ч. 8 ст. 129 Господарського процесуального кодексу України, розмір витрат на оплату професійної правничої допомоги адвоката встановлюється і розподіляється судом згідно з умовами договору про надання правничої допомоги при наданні відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, як уже сплаченої, так і тієї, що лише підлягає сплаті (буде сплачена) відповідною стороною або третьою особою.

Отже, витрати на надану професійну правничу допомогу у разі підтвердження обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості підлягають розподілу за результатами розгляду справи незалежно від того, чи їх уже фактично сплачено стороною/третьою особою чи тільки має бути сплачено. Натомість положеннями п. 2 ч. 2 ст. 126 Господарського процесуального кодексу України регламентовано порядок компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги (витрати на проїзд, проживання, поштові послуги тощо), для розподілу яких необхідною умовою є надання відповідних доказів, які підтверджують здійснення таких витрат.

Аналогічних висновків дійшла Об`єднана палата Верховного Суду в постанові від 03.10.2019 у справі №922/445/19.

Відповідач заперечуючи проти заявленої позивачем суми витрат на професійну правничу допомогу зазначає, що даний спір є спором незначної складності, спірні правовідносини не передбачають дослідженню і застосування адвокатом великої кількості законів, а заявлена сума не відповідає критеріям пропорційності предмету спору.

Суд зазначає, що при визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін. Ті самі критерії застосовує Європейський суд з прав людини, присуджуючи судові витрат на підставі ст. 41 Конвенції. Зокрема, згідно з його практикою заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їхній розмір - обґрунтованим (рішення у справі "East/West Alliance Limited" проти України", заява N 19336/04).

У рішенні Європейського суду з прав людини у справі "Лавентс проти Латвії" зазначено, що відшкодовуються лише витрати, які мають розумний розмір.

Для включення всієї суми гонорару у відшкодування за рахунок іншої сторони має бути встановлено, що за цих обставин справи такі витрати позивача були необхідними, а розмір є розумний та виправданий. Тобто, суд зобов`язаний оцінити рівень адвокатських витрат, що мають бути присуджені з урахуванням того, чи були такі витрати понесені фактично, але й також - чи була їх сума обґрунтованою (така правова позиція викладена в постанові Верховного Суду від 15.09.2020 у справі № 904/5047/18).

Відповідно до правової позиції Верховного Суду, викладеної в додатковій постанові від 06.02.2020 у справі № 916/1830/19, підставою оплати наданої правничої допомоги клієнту за умовами договору є фактичне її надання, що має бути підтверджено належними та допустимими доказами, які б підтверджували і розкривали суть, внутрішню сторону наданих послуг, їх справжність, економічну вигоду й ділову мету. Без цього неможливо перевірити факт надання правової допомоги та встановити обґрунтованість і правомірність її оплати.

Приймаючи до уваги приписи частин 4, 5 статті 126 Господарського процесуального кодексу України та заперечення відповідача, суд дійшов висновку про те, що:

- дана справа розглядалась за правилами спрощеного позовного провадження та є малозначною та не складною;

- при розгляді даного спору не вчинялися дії щодо збирання додаткових матеріалів чи доказів;

- заявлена позивачем сума (5000 грн) витрат на професійну правничу допомогу не є співмірною із ціною позову (12611,19 грн);

- фактично спорі щодо стягнення основного зобов`язання між сторонами вже було вирішено в межах іншої справи, натомість ця справа стосується виключно нарахування штрафних санкцій за прострочення виконання відповідачем основного грошового зобов`язання.

Відповідно до висновків зроблених у постанові Верховного Суду від 11.11.2021 у справі № 910/7520/21 під час вирішення питання про розподіл судових витрат господарський суд за наявності заперечення сторони проти розподілу витрат на адвоката або з власної ініціативи, керуючись критеріями, що визначені частинами п`ятою-сьомою, дев`ятою статті 129 ГПК України, може не присуджувати стороні, на користь якої ухвалено судове рішення, всі її витрати на професійну правову допомогу.

У зв`язку із наведеним, суд вважає за можливе покласти на відповідача 1000 грн, та враховуючи часткове задоволення позову у даному випадку застосовується пропорція, а отже з відповідача підлягає стягненню 840,70 грн понесених позивачем витрат на професійну правничу допомогу в межах цього спору, решта суми (4159,30 грн) залишається за позивачем та йому не відшкодовується.

Керуючись статтями ст.ст. 86, 129, ст. 232, 233, 237, 238, 240 ГПК України, суд

ВИРІШИВ:

Позовні вимоги задовольнити частково.

Стягнути з Товариства з додатковою відповідальністю"Страхова група "ОБЕРІГ" (м. Київ, вул. Васильківська, 14; ідентифікаційний код 39433769) на користь Приватного акціонерного товариства "Страхова компанія "УСГ" (м. Київ, вул. Федорова, 32-А; ідентифікаційний код 30859524) 8163 (вісім тисяч сто шістдесят три) грн 91 коп. пені, 1633 (одну тисячу шістсот тридцять три) грн 39 коп. інфляційних втрат, 804 (вісімсот чотири) грн 91 коп. 3% річних, 2684 (дві тисячі шістсот вісімдесят чотири) грн судових витрат та 840 (вісімсот сорок) грн 70 коп. витрат на професійну правничу допомогу.

У решті позову відмовити.

Рішення набирає законної сили відповідно до статті 241 ГПК України, і може бути оскаржено в порядку та строк встановлені статтями 254, 256, 257 ГПК України.

Суддя Р.Б. Сташків