РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

м. Київ

06.02.2024Справа № 910/16195/23

Господарський суд міста Києва у складі судді Удалової О.Г., розглянув у порядку спрощеного позовного провадження без виклику сторін (без проведення судового засідання) господарську справу

за позовом Державного підприємства "Адміністрація морських портів України"

в особі Ренійської філії державного підприємства "Адміністрація морських портів України" (адміністрація Ренійського морського порту)

до Державного агентства резерву України

про стягнення 8 640,28 грн

без виклику представників сторін

ОБСТАВИНИ СПРАВИ:

До Господарського суду міста Києва звернулось Державне підприємство "Адміністрація морських портів України" з позовом в особі Ренійської філії державного підприємства "Адміністрація морських портів України" (адміністрація Ренійського морського порту) до Державного агентства резерву України про стягнення 8 640,28 грн (5 718,40 грн заборгованості за зберігання матеріальних цінностей, 2 445,29 грн втрат від інфляції, 476,59 грн 3% річних).

Позовні вимоги обґрунтовані неналежним наданням відповідачем зобов`язань оплати послуг зі зберігання матеріальних цінностей мобілізаційного резерву за договором № 5/11 від 19.11.2009 в частині оплати послуг за 2020 рік.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 25.10.2023 відкрито провадження у справі № 910/16195/23 та призначено її до розгляду в порядку спрощеного позовного провадження без виклику сторін, визначено сторонам строк для надання відзиву на позовну заяву, відповіді на відзив та доказів в обґрунтування своєї позиції.

Копія вказаної ухвали суду отримана відповідачем 03.11.2023, позивачем 08.11.2023, а філією позивача - 09.11.2023, що підтверджується повідомленнями про вручення поштових відправлень.

13.11.2023 від відповідача надійшов відзив на позов, в якому відповідач заперечив позовні вимоги, посилаючись на те, що ним не погоджувались витрати за зберігання цінностей мобілізаційного резерву у 2020 році на суму 5 718,40 грн, а також позивачем не надано відповідачу первинних документів щодо понесення послуг зі зберігання матеріальних цінностей мобілізаційного резерву.

01.12.2023 від позивача через підсистему «Електронний суд» надійшла відповідь на відзив, в якій позивач відхилив вказані відповідачем доводи, зазначено, що на адресу відповідача 11.01.2021 надсилались документи на підтвердження понесення витрат на зберігання матеріальних цінностей мобілізаційного резерву.

07.12.2023 від відповідача надійшли заперечення на відповідь на відзив.

18.12.2023 від позивача надійшли письмові пояснення щодо заперечень відповідача.

Згідно з положеннями ст. 248 Господарського процесуального кодексу України, суд розглядає справи у порядку спрощеного позовного провадження протягом розумного строку, але не більше шістдесяти днів з дня відкриття провадження у справі.

Судом встановлено факт належного повідомлення сторін про розгляд справи за правилами спрощеного позовного провадження без проведення судового засідання.

Суд відзначає, що сторонам було надано достатньо часу (з урахуванням введеного на території України воєнного стану та затримок у доставці поштової кореспонденції, поданою позивачем заявою про зменшення позовних вимог, яка прийнята судом до розгляду) для подання всіх пояснень, заяв та клопотань.

Від сторін не надходило клопотань про розгляд даної справи з повідомленням викликом представників сторін.

Зважаючи на належне повідомлення сторін про розгляд справи в порядку спрощеного позовного провадження без виклику їх уповноважених представників (без проведення судового засідання) та наявність у матеріалах справи доказів, необхідних і достатніх для вирішення спору по суті, суд вважає за можливе розглянути справу за наявними в ній матеріалами відповідно до правил ч. 9 ст. 165, ст. 202 Господарського процесуального кодексу України.

Згідно з ч. 4 ст. 240 Господарського процесуального кодексу України у разі розгляду справи без повідомлення (виклику) учасників справи суд підписує рішення без його проголошення.

Розглянувши надані документи та матеріали, з`ясувавши обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, об`єктивно оцінивши в сукупності докази, які мають значення для розгляду справи та вирішення спору по суті, суд встановив:

19.11.2009 між Державним комітетом України з державного матеріального резерву, правонаступником якого згідно з додатковою угодою № 3 від 13.06.2013 є Державне агентство резерву України (комітет), та Державним підприємством "Ренійський морський торговельний порт" (зберігач) укладено договір № 5/11 відповідального зберігання матеріальних цінностей мобілізаційного резерву (далі - договір), згідно з п. 1.1. якого зберігання матеріальних цінностей мобілізаційного резерву здійснюється на складських приміщеннях, майданчиках, холодильних камерах, резервуарах, підземних сховищах зберігача

Комітет передає, а зберігач приймає на відповідальне зберігання цінності згідно зі специфікацією (затвердженою номенклатурою) у кількості та за вартістю згідно з актом форми № 1 мр (п. 1.2. договору).

Згідно з п. 3.1. договору Комітет зобов`язаний відшкодовувати зберігачу витрати на зберігання цінностей у межах бюджетних асигнувань, передбачених на ці цілі.

Вартість зберігання цінностей визначається згідно з Порядком відшкодування витрат підприємствам, установам, організаціям, що здійснюють відповідальне зберігання матеріальних цінностей державного резерву, затвердженим Кабінетом Міністрів України (п. 4.1. Договору).

За змістом п. 4.2. договору відшкодування витрат (з урахуванням ПДВ) із зберігання цінностей здійснюється пропорційними частками за узгодженням між Комітетом та зберігачем згідно з поданими документами (узгодженого Комітетом Кошторису витрат, затвердженого Комітетом акту виконаних робіт по зберіганню матеріальних цінностей мобілізаційного резерву та наданих до нього копій документів, що підтверджують фактичні витрати, акту звірки заборгованості згідно з даним договором, податкової накладної на момент сплати).

Цей договір набирає чинності з моменту його підписання сторонами, умови договору застосовуються до відносин сторін, які виникли до його укладання, а саме з 01.01.2009, і діє протягом усього терміну зберігання цінностей (п. 7.3. договору).

Як встановлено судом під час розгляду даної справи, листом № 01-01/26-2 від 12.02.2020 відповідач погодив кошторис витрат на зберігання матеріальних цінностей мобілізаційного резерву на 2020 рік на суму 5 689,55 грн.

Листом № 7 від 11.01.2021 позивач звернувся до відповідача та просив погодити та підписати: додаткову угоду до договору № 5/11; акт на відшкодування витрат за зберігання матеріальних цінностей Держрезерву за 2020 рік; звіт про витрати, розрахунки та пояснення до звіту про витрати за 2020 рік.

До вказаного листа також додані розрахунок витрат з земельного податку за земельні ділянки; витяг з технічної документації з нормативної грошової оцінки земельної ділянки, звірювальна відомість до перевірки фактичної наявності матеріальних цінностей, акт щодо перевірки наявності, якісного стану та умов зберігання, а також копію погодженого кошторису витрат на 2020 рік.

Листом від 31.03.2021 № 54 позивач знову звернувся до відповідача та просив підписати та повернути додаткову угоду, акт на відшкодування витрат за зберігання матеріальних цінностей за 2020 рік у сумі 5 718,40 грн.

Також позивач звертався до відповідача з аналогічним листом № 32 нт від 02.06.2022.

15.07.2022 позивач звернувся до відповідач з претензією № 44, в якій просив затвердити акт на відшкодування витрат за 2020 рік, підписати додаткову угоду щодо погодження відшкодування витрат за 2020 рік у сумі 5 718,40 грн та відшкодувати позивачу в особі Ренійської філії витрати на зберігання у розмірі 5718,40 грн.

Листом від 27.07.2022 № 224/04/22 відповідач надав відповідь на претензію № 44 від 15.07.2022, в якому не заперечував факт отримання від позивача акту взаєморозрахунків, проте такий акт надіслано лише у 2021 році після закінчення відповідного бюджетного періоду. Також відповідач вказав, що ним не підписувалась додаткова угода на 2020 рік, у зв`язку з чим відповідач не погодився з заявленими вимогами і вважав претензію такою, що не підлягає задоволенню.

Крім того, як посилається позивач в позовній заяві, рішеннями суду, які набрали законної сили, від 20.08.2018 у справі № 910/5358/18, від 23.04.2019 у справі № 910/2288/19, від 06.09.2021 у справі № 910/9614/21 присуджено до стягнення з відповідача заборгованість з послуг за зберігання цінностей державного матеріального резерву за попередні періоди, а саме: за 2016-2019 роки.

Розглядаючи даний спір та вирішуючи його по суті, оцінюючи правомірність заявлених позивачем вимог, суд виходив з наступного.

Дослідивши зміст укладеного між позивачем та відповідачем Договору, суд дійшов висновку, що даний правочин за своєю правовою природою є договором зберігання, який має певні особливості, визначені Законом України "Про державний матеріальний резерв".

Частиною 1 статті 936 Цивільного кодексу України передбачено, що за договором зберігання одна сторона (зберігач) зобов`язується зберігати річ, яка передана їй другою стороною (поклажодавцем), і повернути її поклажодавцеві у схоронності.

Згідно з ч. 1 ст. 938 Цивільного кодексу України зберігач зобов`язаний зберігати річ протягом строку, встановленого у договорі зберігання.

Якщо строк зберігання у договорі зберігання не встановлений і не може бути визначений виходячи з його умов, зберігач зобов`язаний зберігати річ до пред`явлення поклажодавцем вимоги про її повернення (ч. 2 ст. 938 Цивільного кодексу України).

Порядок укладання та виконання договорів, пов`язаних зі зберіганням матеріальних цінностей державного резерву регулюється Законом України "Про державний матеріальний резерв".

Статтею 2 вказаного Закону визначено, що відповідальне зберігання матеріальних цінностей державного резерву - це зберігання закладених до державного резерву матеріальних цінностей у постачальника (виробника) або одержувача (споживача) без надання йому права користуватися цими матеріальними цінностями до прийняття у встановленому порядку рішення про відпуск їх з державного резерву.

Державний резерв призначається для: забезпечення потреб України в особливий період; надання державної підтримки окремим галузям народного господарства, підприємствам, установам і організаціям з метою стабілізації економіки у разі тимчасових порушень термінів постачання важливих видів сировини і паливно-енергетичних ресурсів, продовольства, виникнення диспропорції між попитом і пропонуванням на внутрішньому ринку та участь у виконанні міждержавних договорів; подання гуманітарної допомоги; забезпечення першочергових робіт під час ліквідації наслідків надзвичайних ситуацій (ст. 3 Закону України "Про державний матеріальний резерв").

Відповідно абзацу 2 частини 2 статті 5 Закону України "Про державний матеріальний резерв" мобілізаційні резерви створюються на підприємствах, в установах і організаціях незалежно від форм власності відповідно до завдань, визначених Кабінетом Міністрів України міністерствам, іншим центральним і місцевим органам виконавчої влади, Раді міністрів Автономної Республіки Крим на основі пропозицій центрального органу виконавчої влади, що забезпечує формування державної політики у сфері економічного розвитку, Міністерства оборони України за погодженням із центральним органом виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері державного матеріального резерву, іншими зацікавленими органами виконавчої влади.

Матеріалами справи підтверджується та сторонами під час розгляду даної справи не заперечується факту зберігання Ренійською філією позивача матеріальних цінностей державного (мобілізаційного) резерву в 2020 році.

Зокрема, в матеріалах справи наявний погоджений між сторонами кошторис витрат на зберігання на 2020 рік у сумі 5 689,55 грн.

Також матеріалами справи підтверджується та не заперечується сторонами під час розгляду даної справи, що філією позивача надавались позивачу документи на підтвердження збільшення послуг за зберігання в сумі 5 718,40 грн (додаткова угода підписана зі сторони позивача, акт на відшкодування витрат, звіт про витрати, розрахунки та пояснення до звіту, розрахунок витрат із земельного податку, витяги з технічної документації про нормативну грошову оцінку земельних ділянок, що знаходяться в користування Ренійської філії).

Судом враховано, що Ренійська філія позивача зверталась до відповідача з листами, в яких просила підписати додаткову угоду та акт на відшкодування витрат за зберігання матеріальних цінностей за 2020 рік в сумі 5718,40 грн.

Крім того, позивач звертався до відповідача з претензією № 44 від 15.07.2022, в якій знову вимагав підписати додаткову угоду та акт на відшкодування витрат за зберігання матеріальних цінностей за 2020 рік в сумі 5 718,40 грн.

При цьому, судом враховано, що позивачем не надано документів на підтвердження дати отримання відповідачем таких документів.

Так, матеріалах справи наявна відповідь на претензію № 44 від 15.07.2022, в яких відповідачем не надано заперечень щодо вартості послуг зі зберігання, а заперечення на таку претензію ґрунтуються на тому, що такі документи надані лише в 2021 році, тобто з порушенням строків, за твердженнями відповідача, встановлених умовами договору та Бюджетним кодексом України, у зв`язку з чим претензія позивача не задоволена відповідачем.

Проте, судом не беруться до уваги заперечення відповідача щодо непідписання ним додаткової угоди та акту на відшкодування витрат за зберігання матеріальних цінностей за 2020 рік в сумі 5 718,40 грн, оскільки акт, який затверджено між сторонами на суму 5 689,55 грн, подавався позивачем на початку 2020 року (оскільки такий акт був погоджений та отриманий позивачем 12.02.2020, що підтверджується штампом про його реєстрацію), тобто наперед.

Вказане не позбавляє позивача права на отримання плати за послуги зберігання з урахуванням понесених ним витрат за весь 2020 рік.

Крім того, як погоджено сторонами в п. 2.7 договору зберігання № 5/11 від 19.11.2009, зберігач зобов`язаний щороку подавати комітетові станом на 1 січня звіт форми № 12 мр до 20 січня наступного за звітним роком.

При цьому лист з проектом додаткової угоди, актом на відшкодування витрат та звітом подані позивачем відповідачу листом за вих. № 07 від 11.01.2021, тобто в строки, погоджені сторонами в договорі.

Як досліджено судом, збільшені були суми з оплати заробітної плати працівникам з нарахуваннями та витрати на сплату земельного податку, які не могли бути точно відомі позивачу на початку 2020 року.

За змістом частин 1 та 2 ст. 946 Цивільного кодексу України плата за зберігання та строки її внесення встановлюються договором зберігання. Якщо зберігання припинилося достроково через обставини, за які зберігач не відповідає, він має право на пропорційну частину плати.

Згідно з п. 3 ст. 7 Закону України "Про державний матеріальний резерв" фінансування витрат підприємств, установ і організацій, пов`язаних з обслуговуванням і зберіганням, списання збитків від уцінки і природних втрат матеріальних цінностей державного резерву, здійснюється за рахунок коштів державного бюджету, зокрема коштів, одержаних від позичання матеріальних цінностей державного резерву, а також коштів, одержаних від реалізації розброньованих матеріальних цінностей мобілізаційного резерву.

Пунктами 3.1 та 3.2 Договору встановлено обов`язок Комітету відшкодовувати зберігачу витрати на зберігання цінностей в межах бюджетних асигнувань, передбачених на такі цілі; оплачувати зберігачу вартість робіт із закладення (поставки) цінностей за узгодженими регульованими або договірними оптово-відпускними цінами, що діють на час закладення (поставки).

Вартість зберігання цінностей визначається згідно з Порядком відшкодування витрат підприємствам, установам та організаціям, що здійснюють відповідальне зберігання матеріальних цінностей державного резерву, затвердженим Кабінетом Міністрів України (п. 4.1 Договору).

Отже, відповідач (поклажодавець) зобов`язаний оплатити витрати позивача (зберігача) на зберігання матеріальних цінностей мобілізаційного резерву за весь час зберігання такого майна.

Згідно з п.п. 4.2, 4.3 Договору відшкодування витрат (з урахуванням податку на додану вартість) із зберігання цінностей здійснюється пропорційними частками за узгодженням між Комітетом і зберігачем. У разі коли Комітет визнає за можливе, відрахування суми витрат проводиться частинами протягом поточного року. Оплата робіт із закладення (поставки) цінностей до мобілізаційного резерву проводиться безпосередньо після отримання Комітетом акта встановленої форми.

За приписами частин 1 та 2 статті 251 Цивільного кодексу України строком є певний період у часі, зі спливом якого пов`язана дія чи подія, яка має юридичне значення. Терміном є певний момент у часі, з настанням якого пов`язана дія чи подія, яка має юридичне значення.

З умов п.п. 4.2, 4.3 Договору вбачається, що сторонами не погоджено ні строку, ні терміну оплати витрат зберігача на зберігання майна. Як і не встановлено такого строку Законом України "Про державний матеріальний резерв" та Порядком відшкодування підприємствам, установам та організаціям витрат, пов`язаних з відповідальним зберіганням матеріальних цінностей державного резерву, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 12.04.2002 № 532.

Таким чином, у даному випадку до спірних правовідносин підлягають застосуванню приписи частини 2 статті 530 Цивільного кодексу України, якими передбачено, що якщо строк (термін) виконання боржником обов`язку не встановлений або визначений моментом пред`явлення вимоги, кредитор має право вимагати його виконання у будь-який час. Боржник повинен виконати такий обов`язок у семиденний строк від дня пред`явлення вимоги, якщо обов`язок негайного виконання не випливає із договору або актів цивільного законодавства.

Під час розгляду даної справи позивачем не доведено факту отримання відповідачем акту та звіту на суму послуг зі зберігання в розмірі 5 718,40 грн саме 11.01.2021, проте у відповіді на претензію відповідачем підтверджується факт отримання ним від позивача в 2021 року документів на оплату послуг зі зберігання.

Таким чином, судом семиденний строк відраховується від останнього числа 2021року, тобто від 31.12.2021, відповідно, відповідач повинен був здійснити відшкодування витрат зберігача до 07.01.2022 включно.

Відповідно до статті 193 Господарського кодексу України суб`єкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобов`язання належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобов`язання - відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться.

Згідно зі статтями 525, 526 Цивільного кодексу України зобов`язання має виконуватись належним чином, відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту та інших вимог, що звичайно ставляться. Одностороння відмова від виконання зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом.

Матеріали справи не містять доказів здійснення відповідачем відшкодування витрат Ренійської філії ДП "Адміністрація морських портів України" на зберігання матеріальних цінностей мобілізаційного резерву у 2020 році.

Щодо посилань відповідача у відповіді на претензію на відсутність бюджетних асигнувань суд зазначає, що така бездіяльність боржника не є підставою для звільнення від виконання обов`язку та/або від відповідальності за порушення зобов`язання, яке мало місце після виконання зберігачем своїх зобов`язань за Договором. Наведене відповідає правовій позиції Верховного Суду України у постанові від 15.05.2012 у справі № 11/446, правовій позиції Верховного Суду у постанові від 25.06.2020 у справі № 910/4926/19, а також рішенням Європейського суду з прав людини "Терем ЛТД, Чечеткін та Оліус проти України" та "Бакалов проти України".

Тобто несвоєчасне передання зберігачем передбачених Договором документів на підтвердження фактично понесених ним витрат на зберігання не нівелює обов`язку відповідача відшкодувати такі витрати (навіть у разі значного прострочення), а лише відтерміновує початок перебігу строку для такої оплати.

За вказаних обставин позовна вимога Державного підприємства "Адміністрація морських портів України" про стягнення з Державне агентство резерву України боргу в розмірі 5 718,40 грн є правомірною та обґрунтованою, а тому підлягає задоволенню у повному обсязі.

Крім того, позивачем заявлено вимоги про стягнення з відповідача 479,59 грн 3% річних, нарахованих за період з 01.01.2021 по 11.10.2023, а також 2 445,29 грн втрат від інфляції, нарахованих за період з 01.01.2021 по 06.10.2023.

Відповідно до ч. 2 ст. 625 Цивільного кодексу України боржник який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Суд не погоджується з початковою датою періоду нарахування позивачем відповідних нарахувань, оскільки, як вказано вище, позивачем під час розгляду даної справи не надано суду доказів отримання відповідачем вимоги раніше 31.12.2021, при цьому отримання документів у 2021 році підтверджено відповідачем у відповіді на претензію.

Таким чином, суд вважає, що прострочення з оплати послуг за зберігання почалось відповідно 08.01.2022.

За розрахунком суду розмір 3% річних за період з 08.01.2022 по 11.10.2023 становить 301,74 грн, а втрат від інфляції за період з 08.01.2022 по 06.10.2023 - 1 739,20 грн.

Відповідно у вимогах про стягнення з відповідача 3% річних в розмірі 174,85 грн та втрат від інфляції в розмірі 709,09 грн суд відмовляє.

Витрати по сплаті судового збору відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 129 Господарського процесуального кодексу України покладаються на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог, з відповідача на користь позивача підлягає стягненню 2 410,35 грн судового збору.

Керуючись ст.ст. 73-74, 76-79, 86, 129, 233, 237-238, 252 Господарського процесуального кодексу України, суд

ВИРІШИВ:

1. Позов задовольнити частково.

2. Стягнути з Державного агентства резерву України (01601, м. Київ, вул. Пушкінська, 28, код 37472392) на користь Державного підприємства "Адміністрація морських портів України" (01135, м. Київ, проспект Перемоги, 14, код 38727770) в особі Ренійської філії державного підприємства "Адміністрація морських портів України" (адміністрація Ренійського морського порту) (68803, Одеська обл., Ізмаїльський р-н, м. Рені, вул. Дунайська, 188, код ВП 38728465) 5 718,40 грн (п`ять тисяч сімсот вісімнадцять грн 40 коп.) основного боргу, 301,74 грн (триста одну грн 74 коп.) 3% річних, 1 739,20 грн (тисячу сімсот тридцять дев`ять грн 20 коп.) втрат від інфляції, судовий збір у розмірі 2 410,35 грн (дві тисячі чотириста десять грн 20 коп.).

3. В іншій частині позову відмовити.

Рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом двадцяти днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини рішення суду, або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Повне рішення підписано 06.02.2024.

Суддя О.Г. Удалова