ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

06 лютого 2024 року

м. Київ

cправа № 619/766/18

Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного господарського суду:

Могил С.К. - головуючий (доповідач), Міщенко І.С., Случ О.В.,

за участю секретаря судового засідання Кравчук О. І.

та представників:

прокурора - Підяш О. С.,

відповідача - 1 - Мироненка С. С. (в режимі відеоконференції),

відповідача - 2 - не з`явився,

відповідача - 3 - Мироненка С. С. (в режимі відеоконференції),

відповідача - 4 - Мироненка С. С. (в режимі відеоконференції),

третіх осіб, які не заявляють самостійних вимог

щодо предмета спору - 1 - не з`явилися,

- 2 - не з`явилися,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в режимі відеоконференції касаційну скаргу заступника керівника Харківської обласної прокуратури

на постанову Східного апеляційного господарського суду від 24.10.2023

та рішення Господарського суду Харківської області від 01.06.2023

у справі № 619/766/18

за позовом керівника Дергачівської місцевої прокуратури Харківської області

до:

1) ОСОБА_2 ,

2) Головного управління Держгеокадастру у Харківській області,

3) Товариства з обмеженою відповідальністю "Агроленд-2010",

4) Фермерського господарства "Колос-2018"

за участю третіх осіб, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору:

1) Державної служби України з питань геодезії, картографії та кадастру,

2) Солоницівської селищної ради

про визнання наказів незаконними, договорів недійсними, скасування реєстрації та повернення ділянок,

В С Т А Н О В И В:

Керівник Дергачівської місцевої прокуратури Харківської області (далі- прокурор) звернувся до Дергачівського районного суду Харківської області з позовом про:

- визнання незаконними та скасування наказів Головного управління Держземагенства у Харківській області від 12.11.2014 № 3128-СГ, № 3129-СГ про надання в оренду земельних ділянок ОСОБА_2 (далі - ОСОБА_2 );

- визнання недійсними договорів оренди земельних ділянок від 15.12.2014 площею 38,9424 га та 39,0271 га за кадастровими номерами: :01:000:1021 та :02:000:0245, укладених між Головним управлінням Держземагенства у Харківській області (далі - ГУ Держземагенства у Харківській області) та ОСОБА_2 (далі - оскаржувані договори оренди) та скасування їх державної реєстрації;

- визнання недійсними договорів суборенди земельних ділянок від 21.04.2015, площею 38,9424 га та 39,0271 га за кадастровими номерами: :01:000:1021 та :02:000:0245, укладених між ОСОБА_2 та Товариством з обмеженою відповідальністю "Агроленд-2010" (далі - ТОВ "Агроленд-2010" (далі - оскаржувані договори суборенди) та скасування їх державної реєстрації;

- зобов`язання ОСОБА_2 повернути державі в особі Головного управління Держгеокадастру в Харківській області (далі - ГУ Держгеокадастру в Харківській області) земельні ділянки площею 38,9424 га та 39,0271 га за кадастровими номерами: :01:000:1021 та :02:000:0245.

Позовні вимоги обґрунтовано тим, що ОСОБА_2 належним чином не обґрунтувала необхідності отримання такого розміру вищевказаних земельних ділянок з урахуванням можливості їх обробітку, а ГУ Держземагентства в Харківській області - не провело належної перевірки та не пересвідчилося у дійсності волевиявлення заявника, наявності в нього бажання створювати фермерське господарство та спроможності вести господарство такого виду, виробляти товарну сільськогосподарську продукцію, а також займатися її переробкою та реалізацією з метою отримання прибутку на спірних земельних ділянках. Вважає, що ОСОБА_2 без створення фермерського господарства, після оформлення договорів оренди земельних ділянок та без згоди власника землі, 21.04.2015 передала спірні земельні ділянки в суборенду ТОВ "Агроленд-2010" строком на 47 років, з метою обходу процедури земельних торгів.

Справа розглядалася районними судами неодноразово.

Останнім рішенням Дергачівського районного суду Харківської області від 13.01.2022 у задоволенні позову відмовлено.

Постановою Харківського апеляційного суду від 28.02.2023 скасовано рішення Дергачівського районного суду Харківської області від 13.01.2022 та провадження у цій справі закрито на підставі п. 1 ч. 1 ст. 255 Цивільного процесуального кодексу України.

За заявою прокурора справу № 619/766/18 передано до Господарського суду Харківської області, про що Харківським апеляційним судом прийнято ухвалу від 28.03.2023.

Рішенням Господарського суду Харківської області від 01.06.2023 (суддя - Лавренюк Т. А.), залишеним без змін постановою Східного апеляційного господарського суду від 24.10.2023 (головуючий суддя - Істоміна О. А., судді - Попков Д. О., Стойка О. В.), у задоволенні позову відмовлено.

Господарськими судами попередніх інстанцій встановлено, що 14.10.2014 ОСОБА_2 звернулася до ГУ Держземагентства у Харківській області із заявами про надання їй в оренду терміном на 49 років двох земельних ділянок: площею 39,0271 га (кадастровий номер :02:000:0245), розташованої за межами населених пунктів на території Вільшанської селищної ради Дергачівського району Харківської області; площею 38,9424 га (кадастровий номер :01:000:1021), розташованої за межами населеного пункту на території Протопопівської сільської ради Дергачівського району Харківської області (а. с. 13-14, т. 1).

12.11.2014 на підставі наказів ГУ Держземагентства у Харківській області № 3128-СГ, № 3129-СГ надано ОСОБА_2 в оренду дві вищезазначені земельні ділянки сільськогосподарського призначення державної власності, загальною площею 77,9695 га з цільовим призначенням - для ведення фермерського господарства, строком на 49 років.

15.12.2014 між ГУ Держземагентства у Харківській області (орендодавець) та ОСОБА_2 (орендар) було укладено два договори оренди земельних ділянок, які зареєстровано у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно 13.02.2015: № 8776923 на земельну ділянку площею 38,9424 га з кадастровими номерами :01:000:1021; № 8777429 на земельну ділянку площею 39,0271 га з кадастровим номером :02:000:0245.

21.04.2015 між ОСОБА_2 (орендар) та ТОВ "Агроленд-2010" (суборендар) було укладено договори суборенди земельних ділянок із кадастровими номерами: :01:000:1021 та :02:000:0245, за умовами яких орендар зобов`язувався за плату передати суборендарю земельні ділянки зазначені у п. 1.3 цих договорів у тимчасове володіння та користування на строк зазначений у п. 1.5 цих договорів, а суборендар - використовувати земельні ділянки відповідно до їх цільового призначення, зазначеного у п. 1.4 договорів, а також відповідно до умов цих договорів, вимог Земельного кодексу України (далі - ЗК України), Закону України "Про оренду землі" та вимог іншого земельного та цивільного законодавства України.

У п. 1.5 договорів суборенди земельних ділянок сторони узгодили таку передачу земельних ділянок на строк - 47 років.

30.12.2016 між ГУ Держгеокадастру у Харківській області та ОСОБА_2 було укладено додаткові угоди про внесення змін до договорів оренди землі від 15.12.2014, у яких сторони узгодили розмір орендної плати.

Суди встановили, що відповідно до інформації з Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань, 25.04.2018 відбулася реєстрація Фермерського господарства "Колос-2018" (далі - ФГ "Колос-2018"), номер запису: 0022359.

01.02.2021 між ОСОБА_2 та ТОВ "Агроленд-2010", на підставі досягнення взаємної згоди, було укладено угоди про розірвання договорів суборенди земельних ділянок, відповідно до яких сторони вирішили розірвати договори суборенди земельних ділянок від 21.04.2015, номер запису про інше речове право: 9513009 у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно та номер запису про інше речове право: 9509990 у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно; земельні ділянки загальною площею 39,0271 га, кадастровий номер: :02:000:0245, та загальною площею 38,9424 га, кадастровий номер: :01:000:1021, передані орендарю в належному стані.

У зв`язку із внесенням змін до ЗК України, 19.02.2021 між Солоницівською селищною радою (орендодавець) та ОСОБА_2 (попередній орендар) та ФГ "Колос-2018" (новий орендар) було укладено додаткові угоди про внесення змін до договорів оренди землі від 15.12.2014, згідно з якими узгодили такі зміни до них: орендодавець - Солоницівська селищна рада передає, а новий орендар - ФГ "Колос-2018" приймає у строкове платне користування земельні ділянки комунальної власності сільськогосподарського призначення для ведення фермерського господарства з кадастровим номером :02:000:0245 загальною площею 39,0271 га та з кадастровим номером :01:000:1021 загальною площею 38,9424 га.

Відмовляючи у задоволенні позову, господарські суди попередніх інстанцій виходили з того, що станом на момент прийняття ними справи до розгляду, ГУ Держгеокадастру у Харківській області не було ні власником, ні розпорядником спірних земельних ділянок та не є належним відповідачем за вимогами про визнання оспорюваних договорів оренди недійсними, стороною яких не є; зазначили про зміну суб`єктного складу учасників правовідносин за оспорюваними договорами оренди (як орендодавця, так і орендаря) та, що оскаржувані договори суборенди є розірваними. Встановили, що прокурор, будучи обізнаним про вищевказані обставини, не звернувся до суду із заявою про залучення Солоницівської селищної ради, за якою у зв`язку зі змінами у законодавстві було зареєстровано право власності на спірні земельні ділянки у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно, як співвідповідача у справі; підстав або предмету позову не змінив. Дійшли висновку, що позовна заява не містить вимог до ФГ "Колос -2018", яке на час розгляду справи у господарському суді, є орендарем спірних земельних ділянок та, що вимога про визнання незаконними та скасування оскаржуваних наказів не є ефективним способом захисту прав у цьому випадку.

Не погоджуючись частково із ухваленими у справі судовими рішеннями, заступник керівника Харківської обласної прокуратури звернувся до Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду із касаційною скаргою, в якій просить їх скасувати в частині відмови у задоволенні позову про визнання недійсними оспорюваних договорів та зобов`язання ОСОБА_2 повернути державі в особі ГУ Держгеокадастру в Харківській області земельні ділянки площею 38,9424 га та 39,0271 га за кадастровими номерами: :01:000:1021 та :02:000:0245 та ухвалити у цій частині нове рішення про задоволення цих вимог. В решті оскаржувані судові рішення просить залишити без змін.

Скаржник мотивує подання касаційної скарги на підставі п. 1 ч. 2 ст. 287 ГПК України та, що судами не враховано висновків щодо застосування:

- ст. ст. 1, 7, 8, 12 Закону України "Про фермерське господарство", ст. ст. 116, 121, 123, 134 ЗК України, викладених у постановах Верховного Суду України від 03.02.2016 у справі № 6-2902цс15, від 11.05.2016 у справі № 6-2903цс15, від 18.05.2016 у справі № 6-248цс16, у постановах Верховного Суду від 27.06.2018 у справі № 924/863/17, від 14.11.2018 у справі № 314/3881/15-ц, від 15.09.2021 у справі № 619/766/18; у постановах Великої Палати Верховного Суду від 13.03.2018 у справі № 348/992/16-ц, від 22.08.2018 у справі № 606/2032/16-ц, від 14.11.2018 у справі № 183/1617/16, від 24.04.2019 у справі № 525/1225/15-ц, від 11.02.2020 у справі № 922/614/19, від 22.01.2020 у справі № 910/1809/18, від 11.02.2020 у справі № 922/614/19, від 05.10.2022 у справі № 922/1830/19; у постановах Верховного Суду від 29.01.2020 у справі № 927/83/19, від 25.03.2020 у справі № 357/2418/15-ц, від 17.09.2020 у справі № 917/1416/19, від 07.03.2023 у справі № 922/3108/19, від 14.03.2023 у справі № 922/1974/19, від 07.06.2023 у справі № 922/3737/19, від 13.06.2023 у справі № 908/1445/20;

- ст. ст. 203, 204, 215, 216 ЦК України, викладених у постанові Великої Палати Верховного Суду від 27.11.2018 у справі № 905/1227/17;

- ст. ст. 2, 5 Господарського процесуального кодексу України (далі - ГПК України), викладених у постановах Великої Палати Верховного Суду від 05.06.2018 у справі № 338/180/17, від 22.08.2018 у справі № 925/1265/16, від 11.09.2018 у справі № 905/1926/16, від 30.01.2019 у справі № 569/17272/15-ц;

- ст. ст. 14, 73, 74, 162, ч. 1 ст. 237 ГПК України щодо принципу "jura novit curia" ("суд знає закони"), викладених у постанові Великої Палати Верховного Суду від 15.06.2021 у справі № 904/5726/19, у постанові Верховного Суду від 02.11.2022 у справі № 685/1008/20;

- ст. 131-1 Конституції України, ст. 4 ГПК України, викладених у постанові Великої Палати Верховного Суду від 20.06.2023 у справі № 633/408/18.

Обґрунтовує касаційну скаргу також і таким: заяви ОСОБА_2 , надіслані ГУ Держземагенству у Харківській області, не містять обґрунтування необхідності одержання земельних ділянок такої значної площі з урахуванням можливості її обробітку, перспектив діяльності фермерського господарства; ОСОБА_2 , після отримання спірних земельних ділянок в оренду для ведення фермерського господарства, які не є єдиним масивом, оскільки перебувають на території різних рад, його не створила, а передала їх в суборенду ТОВ "Агроленд-2010", що свідчить про відсутність у неї намірів використовувати спірні земельні ділянки для ведення фермерського господарства; порушила умови договорів оренди та ст. 8 Закону України "Про оренду землі".

Ухвалою Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 07.12.2023 відкрито касаційне провадження за касаційною скаргою заступника керівника Харківської обласної прокуратури з підстави, передбаченої п. 1 ч. 2 ст. 287 ГПК України та призначено її до розгляду на 16.01.2024, а ухвалою цього ж суду від 16.01.2024 розгляд справи було відкладено на 06.02.2024.

29.12.2023 до Верховного Суду від відповідачів -1, -3, -4 надійшов відзив на касаційну скаргу, в якому останні просили оскаржувані прокурором судові рішення залишити без змін, з підстав наведених у ньому. Зокрема, вважають, що судові рішення є законними та обґрунтованими, а касаційна скарга - безпідставною.

Верховний Суд з огляду на вимоги ст. 300 ГПК України переглядає оскаржувані судові рішення в частині вирішення спору про визнання оспорюваних договорів недійсними та повернення земельної ділянки. В решті оскаржувані судові рішення ніким не оскаржувалися, а тому не є предметом касаційного розгляду.

Заслухавши доповідь головуючого судді, переглянувши в касаційному порядку оскаржувані судові рішення, колегія суддів Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду дійшла висновку про наявність підстав для часткового задоволення касаційної скарги, з огляду на таке.

Згідно зі ст. 204 ЦК України правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним.

Загальні вимоги, додержання яких є необхідним для чинності правочину, передбачені ст. 203 ЦК України, зокрема зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам.

Відповідно до ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недотримання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені ч. ч. 1-3, 5 та 6 ст. 203 цього Кодексу.

За змістом ст. 22 ЗК України (тут і далі - у редакції чинній, на час виникнення спірних правовідносин) землями сільськогосподарського призначення визнаються землі, надані для виробництва сільськогосподарської продукції, здійснення сільськогосподарської науково-дослідної та навчальної діяльності, розміщення відповідної виробничої інфраструктури, у тому числі інфраструктури оптових ринків сільськогосподарської продукції, або призначені для цих цілей.

Статтею 31 ЗК України передбачено, що землі фермерського господарства можуть складатися із: земельної ділянки, що належить на праві власності фермерському господарству як юридичній особі; земельних ділянок, що належать громадянам - членам фермерського господарства на праві приватної власності; земельної ділянки, що використовується фермерським господарством на умовах оренди. Громадяни - члени фермерського господарства мають право на одержання безоплатно у власність із земель державної і комунальної власності земельних ділянок у розмірі земельної частки (паю).

Право оренди земельної ділянки - це засноване на договорі строкове платне володіння і користування земельною ділянкою, необхідною орендареві для провадження підприємницької та іншої діяльності. Земельні ділянки можуть передаватися в оренду громадянам та юридичним особам України, іноземцям і особам без громадянства, іноземним юридичним особам, міжнародним об`єднанням і організаціям, а також іноземним державам (ч. 1 ст. 93 ЗК України).

Згідно з ст. 124 ЗК України передача в оренду земельних ділянок державної або комунальної власності здійснюється на підставі рішення відповідного органу виконавчої влади або органу місцевого самоврядування згідно з їх повноваженнями, визначеними ст. 122 цього Кодексу, чи договору купівлі-продажу права оренди земельної ділянки (у разі продажу права оренди) шляхом укладення договору оренди земельної ділянки чи договору купівлі-продажу права оренди земельної ділянки. Передача в оренду земельних ділянок державної або комунальної власності здійснюється за результатами проведення земельних торгів.

Частинами 2, 3 ст. 134 ЗК України визначені випадки, коли земельні торги не проводяться, а передача в оренду земельних ділянок, що перебувають у державній або комунальній власності, здійснюється в порядку, встановленому ст. 123 цього Кодексу. Зокрема, земельні торги не проводяться при передачі громадянам земельних ділянок для ведення фермерського господарства.

Відповідно до ч. 2 ст. 123 ЗК України особа, зацікавлена в одержанні у користування земельної ділянки із земель державної або комунальної власності за проектом землеустрою щодо її відведення, звертається з клопотанням про надання дозволу на його розробку до відповідного органу виконавчої влади або органу місцевого самоврядування, в якому зазначаються орієнтовний розмір земельної ділянки та її цільове призначення. До клопотання додаються графічні матеріали, на яких зазначено бажане місце розташування та розмір земельної ділянки, письмова згода землекористувача, засвідчена нотаріально (у разі вилучення земельної ділянки). Верховній Раді Автономної Республіки Крим, Раді міністрів Автономної Республіки Крим, органам виконавчої влади або органам місцевого самоврядування, які передають земельні ділянки державної чи комунальної власності у користування відповідно до повноважень, визначених ст. 122 цього Кодексу, забороняється вимагати додаткові матеріали та документи, не передбачені цією статтею.

За ч. 3 ст. 123 ЗК України відповідний орган виконавчої влади або орган місцевого самоврядування в межах їх повноважень у місячний строк розглядає клопотання і дає дозвіл на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки або надає мотивовану відмову у його наданні. Підставою відмови у наданні такого дозволу може бути лише невідповідність місця розташування земельної ділянки вимогам законів, прийнятих відповідно до них нормативно-правових актів, а також генеральних планів населених пунктів, іншої містобудівної документації, схем землеустрою і техніко-економічних обґрунтувань використання та охорони земель адміністративно-територіальних одиниць, проектів землеустрою щодо впорядкування території населених пунктів, затверджених у встановленому законом порядку.

Отже, ст. 123 ЗК України врегульовує загальний порядок надання земельних ділянок державної або комунальної власності у користування в тих випадках, коли згідно із законом земельні торги не проводяться; визначає вимоги до змісту клопотання про надання дозволу на розробку проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки; забороняє компетентним органам вимагати інших, крім установлених цією статтею, матеріалів і документів; установлює загальні підстави для відмови в наданні такого дозволу.

Разом з тим відносини, пов`язані зі створенням, діяльністю та припиненням діяльності фермерських господарств, регулюються, крім ЗК України, Законом України "Про фермерське господарство" та іншими нормативно-правовими актами України. У таких правовідносинах Закон України "Про фермерське господарство" є спеціальним нормативно-правовим актом, а ЗК України - загальним.

Принцип юридичної визначеності вимагає, щоб у випадку прийняття спеціального закону з певного питання, цей Закон не ставився під сумнів (зокрема, шляхом його невиконання), а сторони, яких він стосується, мають обґрунтовано очікувати, що він буде застосовуватися.

Частинами 1, 2 ст. 1 Закону України "Про фермерське господарство" (тут і далі - у редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин) встановлено, що фермерське господарство є формою підприємницької діяльності громадян зі створенням юридичної особи, які виявили бажання виробляти товарну сільськогосподарську продукцію, займатися її переробкою та реалізацією з метою отримання прибутку на земельних ділянках, наданих їм для ведення фермерського господарства, відповідно до закону. Фермерське господарство може бути створене одним громадянином України або кількома громадянами України, які є родичами або членами сім`ї, відповідно до закону.

Можливість реалізації громадянином права на створення фермерського господарства безпосередньо пов`язана з наданням (передачею) йому земельної ділянки для ведення фермерського господарства, що є обов`язковою умовою для державної реєстрації фермерського господарства (ст. 8 Закону України "Про фермерське господарство").

Так, за ч. 1 ст. 7 Закону України "Про фермерське господарство" для отримання (придбання) у власність або в оренду земельної ділянки державної власності з метою ведення фермерського господарства громадяни звертаються до відповідної районної державної адміністрації. Для отримання у власність або в оренду земельної ділянки із земель комунальної власності з метою ведення фермерського господарства громадяни звертаються до місцевої ради.

У заяві зазначаються: бажаний розмір і місце розташування ділянки, кількість членів фермерського господарства та наявність у них права на безоплатне одержання земельних ділянок у власність, обґрунтування розмірів земельної ділянки з урахуванням перспектив діяльності фермерського господарства. До заяви додаються документи, що підтверджують досвід роботи у сільському господарстві або наявність освіти, здобутої в аграрному навчальному закладі.

Заяву громадянина про надання земельної ділянки у власність або в оренду районна або міська державні адміністрації або орган місцевого самоврядування розглядають у місячний строк і в разі її задоволення дають згоду на підготовку землевпорядною організацією проекту відведення земельної ділянки. Проект відведення земельної ділянки погоджується та затверджується відповідно до закону. У разі відмови органів державної влади та органів місцевого самоврядування у наданні земельної ділянки для ведення фермерського господарства питання вирішується судом (ч. ч. 2, 4 ст. 7 Закону України "Про фермерське господарство").

Таким чином, спеціальний Закон України "Про фермерське господарство" визначає обов`язкові вимоги до змісту заяви про надання земельної ділянки для ведення фермерського господарства, які відрізняються від загальних вимог, передбачених ст. 123 ЗК України до змісту клопотання про надання дозволу на розробку проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки. Зокрема, у заяві про надання земельної ділянки для ведення фермерського господарства потрібно зазначити не лише бажаний розмір і місце розташування ділянки, але й обґрунтувати розміри земельної ділянки з урахуванням перспектив діяльності фермерського господарства.

Зазначені вимоги відповідають загальним принципам земельного законодавства (ст. 5 ЗК України) та меті регулювання земельних відносин у сфері діяльності фермерських господарств, яка полягає у створенні умов для реалізації ініціативи громадян щодо виробництва товарної сільськогосподарської продукції, її переробки та реалізації на внутрішньому і зовнішньому ринках, а також для забезпечення раціонального використання й охорони земель фермерських господарств, правового та соціального захисту фермерів України (преамбула Закону України "Про фермерське господарство").

Отже, при вирішенні спору про правомірність надання та використання земельної ділянки для ведення фермерського господарства застосуванню підлягає порядок, визначений ст. 7 Закону України "Про фермерське господарство" як спеціального щодо до ст. 123 ЗК України (аналогічний висновок викладено у постанові Великої Палати Верховного Суду від 05.10.2022 у справі № 922/1830/19, на яку посилається скаржник в касаційній скарзі).

За змістом ст. ст. 1, 7, 8 Закону України "Про фермерське господарство" заява громадянина про надання земельної ділянки для ведення фермерського господарства повинна містити сукупність передбачених ч. 1 ст. 7 цього Закону відомостей і обставин. У свою чергу, розглядаючи заяву громадянина по суті, орган виконавчої влади чи місцевого самоврядування (а в разі переданого на судовий розгляд спору - суд) повинен дати оцінку обставинам і відомостям, зазначеним у заяві, перевірити доводи заявника, наведені на обґрунтування розміру земельної ділянки, з урахуванням перспектив діяльності фермерського господарства, у тому числі щодо наявності трудових і матеріальних ресурсів.

За наслідками зазначеної перевірки орган державної виконавчої влади чи орган місцевого самоврядування повинен пересвідчитися в дійсності волевиявлення заявника, наявності в нього бажання створити фермерське господарство та спроможності вести господарство такого типу - виробляти товарну сільськогосподарську продукцію, займатися її переробкою та реалізацією з метою отримання прибутку на земельних ділянках, наданих для ведення фермерського господарства.

Разом з тим відсутність належної перевірки, формальний підхід до вирішення заяви громадянина створює передумови для невиправданого, штучного використання процедури створення фермерського господарства як спрощеного, пільгового порядку одержання іншими приватними суб`єктами в користування земель державної чи комунальної власності поза передбаченою законом обов`язковою процедурою - без проведення земельних торгів (аналогічні висновки викладено у постанові Великої Палати Верховного Суду від 05.10.2022 у справі № 922/1830/19, у постанові Верховного Суду від 27.06.2018 у справі № 924/863/17, на які посилається прокурор на обґрунтування доводів касаційної скарги).

Здійснивши аналіз оскаржуваних судових рішень, Верховний Суд дійшов висновку, що суди першої та апеляційної інстанцій не врахували висновків Верховного Суду, Великої Палати Верховного Суду, на які посилається прокурор в касаційній скарзі та не дотрималися вимог ст. ст. 86, 236 ГПК України щодо прийняття судового рішення на підставі всебічного, повного і об`єктивного розгляду в судовому процесі всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом. Суди не встановили усіх фактичних обставин та не дослідили усіх зібраних у справі доказів, які мають значення для правильного вирішення спору, а тому судові рішення підлягають скасуванню як такі, що прийняті з порушенням норм матеріального та процесуального права.

Зокрема, суди не встановили і не зазначили у рішеннях обставин і фактів, які підлягали встановленню, не зробили висновків по суті спору з огляду на положення ст. 7, 8 Закону України "Про фермерське господарство", не надали належної оцінки обставинам та умовам, зазначеним у заявах ОСОБА_2 на отримання земельних ділянок і такої кількості, не перевірили, як вона обґрунтовувала розмір земельних ділянок, про які просила у заявах, не з`ясували волевиявлення ОСОБА_2 на створення фермерського господарства з урахування перспектив його діяльності. Зокрема того, чи має ОСОБА_2 можливість самостійно вести фермерську діяльність, чи має власну техніку для обробітку землі, ресурси для залучення найманих працівників чи оренди сільськогосподарської техніки, чи має потенційних контрагентів, ресурси яких можна на договірних засадах залучити для ведення фермерського господарства з посилання у рішенні на відповідні документи у справі.

Отже, суди попередніх інстанцій належним чином не перевірили чи отримала ОСОБА_2 земельні ділянки за тим цільовим призначенням, як це визначено нормами Закону України "Про фермерське господарство", з урахуванням того, що право оренди ОСОБА_2 набула у грудні 2014 року, а в матеріалах справи наявні документи про реєстрацію ФГ "Колос-2018" лише 25.04.2018 та чи не були її дії щодо отримання спірних земельних ділянок спрямовані в інтересах ТОВ "Агроленд-2010", з яким вона уклала договори суборенди спірних земельних ділянок - 21.04.2015 зі строком дії 47 років.

Належним чином не дослідили і договорів оренди від 15.12.2014, зокрема їх п. 30, в яких сторони узгодили право орендаря передавати в суборенду земельну ділянку або її частину без зміни цільового призначення саме за письмовим погодженням з орендодавцем.

Крім того, суди попередніх інстанцій вказуючи на те, що оспорювані договори суборенди були розірвані, не врахували при цьому те, що розірвання сторонами договору, виконаного повністю або частково, не позбавляє сторони чи інші заінтересовані особи права на звернення до суду з позовом про визнання такого договору недійсним, що узгоджується також із висновком Великої Палати Верховного Суду, викладеним у постанові від 27.11.2018 у справі № 905/1227/17.

Вирішуючи спір суди попередніх інстанцій виходили також і з того, що прокурор, будучи обізнаним із тим, що у процесі розгляду справи, у зв`язку зі зміною законодавства, право власності на спірні земельні ділянки було зареєстровано за Солоницівською селищною радою, яку прокурор не просив залучити співвідповідачем у справі, не врахували при цьому висновків Великої Палати Верховного Суду, викладених у постанові від 20.06.2023 у справі № 633/408/18 про те, що той факт, що під час розгляду та вирішення справи внаслідок змін у чинному законодавстві інтерес у поверненні спірної земельної ділянки отримала певна територіальна громада, не є перешкодою для продовження представництва прокурором інтересів держави, задоволення позову у разі його обґрунтованості та для виконання судового рішення у частині повернення земельної ділянки на користь належного суб`єкта (територіальної громади).

Відсутність у Верховного Суду процесуальної можливості встановити дійсні обставини справи з огляду на ст. 300 ГПК України перешкоджає ухвалити нове рішення, а тому справу (в оскаржуваній частині) необхідно передати на новий розгляд до суду першої інстанції.

Під час нового розгляду справи суду необхідно врахувати викладене, всебічно і повно перевірити доводи, на яких ґрунтуються вимоги та заперечення сторін, прокурора, надати належну правову оцінку наявним у матеріалах справи доказам відповідно до норм ст. 86 ГПК України та аргументам учасників справи, і залежно від встановленого правильно застосувати до спірних правовідносин норми матеріального та процесуального права, якими вони регулюються, та ухвалити обґрунтоване і законне судове рішення.

З огляду на те, що касаційна скарга підлягає частковому задоволенню, а справа - передачі на новий розгляд до суду першої інстанції, то відповідно до вимог п. 14 ст. 129 ГПК України суд касаційної інстанції не здійснює розподіл судового збору.

керуючись ст. ст. 300, 301, 308, 310, 314, 315, 316, 317 ГПК України, Верховний Суд, -

П О С Т А Н О В И В:

Касаційну скаргу заступника керівника Харківської обласної прокуратури задовольнити частково.

Постанову Східного апеляційного господарського суду від 24.10.2023 та рішення Господарського суду Харківської області від 01.06.2023 скасувати, справу № 619/766/18 направити на новий розгляд до суду першої інстанції.

Постанова набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною та оскарженню не підлягає.

Головуючий суддя Могил С. К.

Судді: Міщенко І. С.

Случ О. В.