УХВАЛА

31 січня 2024 року

м. Київ

cправа № 910/18017/21

Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного господарського суду:

Мачульського Г. М. - головуючого, Краснова Є. В., Волковицької Н. О.,

секретар судового засідання Лихошерст І. Ю.,

розглядаючи у відкритому судовому засіданні касаційну скаргу Закритого акціонерного товариства Спільне українсько-американське підприємство з іноземними інвестиціями «Укрелектроват»

на постанову Північного апеляційного господарського суду від 30.08.2023 (колегія суддів: Корсак В. А. - головуючий, Євсіков О. О., Алданова С. О.) та рішення Господарського суду міста Києва від 26.12.2022 (суддя Літвінова М. Є.)

за позовом Міністерства енергетики України

до: 1) Державного підприємства «Національна атомна енергогенеруюча компанія «Енергоатом» (нова назва - Акціонерне товариство «Національна атомна енергогенеруюча компанія «Енергоатом»),

2) Фірми TRADING GROUP, LLC (Евіс Трейдінг Груп),

третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, на стороні відповідача-1 - 1) Кабінет Міністрів України,

треті особи, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору, на стороні відповідача-2 - 2) Закрите акціонерне товариство Спільне українсько-американське підприємство з іноземними інвестиціями «Укрелектроват»,

3)ENERGY HOLDING L.L.C., LTD (ЕйСі ЕНЕРДЖІ ХОЛДІНГ Ел.Ел.Сі., ЛТД),

про визнання недійсними договору та додаткової угоди,

за участю:

позивача: Іжаківський А.О. (самопредставництво),

відповідача 1: Слівінський М.О. (самопредставництво),

третьої особи 1: Поліщук Г.В. (самопредставництво),

третьої особи 2: Кур`ян К.І. (адвокат),

ВСТАНОВИВ:

1 Короткий зміст позовних вимог

1.1 Міністерство енергетики України (далі - Міненерго) звернулося до суду з позовом до Державного підприємства «Національна атомна енергогенеруюча компанія «Енергоатом» (нова назва - Акціонерне товариство «Національна атомна енергогенеруюча компанія «Енергоатом»; далі - відповідач 1, Підприємство) та фірми AVIS TRADING LLC (Евіс Трейдінг Груп; далі - відповідач 2, Фірма «Евіс»), в якому просило (з урахуванням письмових пояснень від 22.11.2022): визнати недійсними договір від 24.11.1997 № 1331 (далі - Договір № 1331) та додаткову угоду від 02.03.1998 № 1 до Договору № 1331 (далі - Додаткова угода № 1) в редакції пунктів 2, 2.1 угоди від 19.05.1998 № 1 (далі - Угода № 1).

1.2 Позовні вимоги обґрунтовано тим, що оскаржувані правочини укладені із порушенням цивільного законодавства, з метою суперечною інтересам держави та суспільства на вкрай невигідних умовах для Підприємства, а тому підлягають визнанню недійсними.

2 Короткий зміст судових рішень

2.1 Рішенням Господарського суду міста Києва від 26.12.2022, залишеним без змін постановою Північного апеляційного господарського суду від 30.08.2023, позов задоволено частково. Визнано недійсними: пункт 4.6 Договору № 1331, укладеного між Державним підприємством «Рівненська АЕС» (далі - ДП «Рівненська АЕС») та Фірмою «Евіс»; пункт 3.2.1 Додаткової угоди № 1 до Договору № 1331, укладеної між відокремленим структурним підрозділом (далі - ВП) «Рівненська АЕС» Підприємства та Фірмою «Евіс»; пункти 2, 2.1 Угоди № 1, укладеної між Підприємством, ВП «Рівненська АЕС», Фірмою «Евіс» та Закритим акціонерним товариством Спільне українсько-американське підприємство з іноземними інвестиціями «Укрелектроват» (далі - ЗАТ «Укрелектроват»; третя особа 2). В решті позову відмовлено.

2.2 Судові рішення мотивовані тим, що визначені в пункті 4.6 Договору №1331, пункті 3.2.1 Додаткової угоди № 1 та пунктах 2, 2.1 Угоди № 1 процентні ставки за користування наданим Рівненській АЕС комерційним кредитом є надзвичайно завищеними порівняно із звичайними процентними ставками за виданими кредитами (у т. ч. в іноземній валюті), що діяли у банківській системі України у той період, що не відповідає принципам розумності та доцільності вчинення таких дій, а тим більше ставить під сумнів економічну доцільність та необхідність взяття державним підприємством на себе таких обтяжливих зобов`язань.

2.3 При цьому суди констатували, що з урахуванням наявності факту порушення державою в особі відповідача 1 за наслідками неналежного виконання своїх фідуціарних обов`язків в сфері енергетики інтересів Українського народу саме Міненерго як центральний орган виконавчої влади, який забезпечує формування та реалізацію державної політики у сфері енергетики, наділений повноваженням на захист охоронюваних прав та законних інтересів Українського народу в межах спірних правовідносин шляхом звернення з даним позовом для припинення таких дій.

3 Короткий зміст касаційної скарги та позиція інших учасників справи

3.1 У касаційній скарзі ЗАТ «Укрелектроват» просить скасувати вищевказані судові рішення та ухвалити нове про відмову в задоволенні позову.

3.2 В обґрунтування касаційної скарги третя особа 2 посилається на неправильне застосування судами норм матеріального і порушення норм процесуального права.

3.3 ЗАТ «Укрелектроват» вважає, що суди не врахували правових висновків щодо застосування норм права у подібних правовідносинах, які викладено у постановах Верховного Суду.

3.4 Також третя особа 2 з посиланням на приписи пункту 3 частини 2 статті 287 Господарського процесуального кодексу України (далі - ГПК України) зазначає про неправильне застосування судами статті 49 Цивільного кодексу Української РСР (далі - ЦК УРСР), щодо якої відсутній висновок Верховного Суду у подібних правовідносинах.

3.5 Підприємство у відзиві на касаційну скаргу, посилаючись на те, що суди правильно застосували норми законодавства, просить касаційну скаргу залишити без задоволення, а оскаржувані судові рішення - без змін.

3.6 Кабінет Міністрів України у відзиві на касаційну скаргу заперечує викладені в ній доводи і просить відмовити у задоволенні касаційної скарги та залишити без змін оскаржувані судові рішення.

3.7 Поданий Міненерго відзив на касаційну скаргу не може бути прийнятий до розгляду разом із касаційною скаргою, виходячи із наступного.

3.8 Відповідно до частини 6 статті 6 ГПК України адвокати, нотаріуси, державні та приватні виконавці, арбітражні керуючі, судові експерти, органи державної влади та інші державні органи, органи місцевого самоврядування, інші юридичні особи реєструють свої електронні кабінети в Єдиній судовій інформаційно-телекомунікаційній системі або її окремій підсистемі (модулі), що забезпечує обмін документами, в обов`язковому порядку. Інші особи реєструють свої електронні кабінети в Єдиній судовій інформаційно-телекомунікаційній системі або її окремій підсистемі (модулі), що забезпечує обмін документами, в добровільному порядку. Процесуальні наслідки, передбачені цим Кодексом у разі звернення до суду з документом особи, яка відповідно до цієї частини зобов`язана зареєструвати електронний кабінет, але не зареєструвала його, застосовуються судом також у випадках, якщо інтереси такої особи у справі представляє адвокат.

3.9 Згідно з частиною 4 статті 13 ГПК України кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних з вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.

3.10 Відповідно до частини 2 статті 161 ГПК України заявами по суті справи є: позовна заява; відзив на позовну заяву (відзив); відповідь на відзив; заперечення; пояснення третьої особи щодо позову або відзиву.

3.11 Пунктом 2 частини 2 статті 295 ГПК України передбачено, що відзив на касаційну скаргу має містити ім`я (найменування), поштову адресу особи, яка подає відзив на касаційну скаргу, а також номер засобу зв`язку, адресу електронної пошти (за наявності), відомості про наявність або відсутність електронного кабінету.

3.12 Загальні вимоги до форми, змісту письмової заяви, клопотання, заперечення з процесуальних питань, а також спосіб звернення до суду з відповідними вимогами та наслідки їх недотримання визначені приписами статті 170 ГПК України.

3.13 Пунктом 1 частини 1 статті 170 ГПК України визначено, що будь-яка письмова заява, клопотання, заперечення повинні містити повне найменування (для юридичних осіб) або ім`я (прізвище, ім`я та по батькові) (для фізичних осіб) особи, яка подає заяву, клопотання або заперечення, її місцезнаходження (для юридичних осіб) або місце проживання чи перебування (для фізичних осіб), вказівку на статус фізичної особи - підприємця (для такої фізичної особи), ідентифікаційний код юридичної особи в Єдиному державному реєстрі підприємств і організацій України, відомості про наявність або відсутність електронного кабінету. Пунктом 2 частини 2 статті 295 ГПК України передбачено, що відзив на касаційну скаргу має містити ім`я (найменування), поштову адресу особи, яка подає відзив на касаційну скаргу, а також номер засобу зв`язку, адресу електронної пошти (за наявності), відомості про наявність або відсутність електронного кабінету.

3.14 Відповідно до абзацу 1 частини 4 статті 170 ГПК України суд, встановивши, що письмову заяву (клопотання, заперечення) подано без додержання вимог частини першої або другої цієї статті, повертає її заявнику без розгляду.

3.15 Оскільки відзив Міненерго на касаційну скаргу не містить відомостей про наявність електронного кабінету, відповідно такий відзив судом не приймається до розгляду.

3.16 До Верховного Суду 23.01.2024 надійшла заява відповідача 1 про заміну сторони її правонаступником, у якій просив замінити відповідача 1 - Державне підприємство «Національна атомна енергогенеруюча компанія «Енергоатом» на його правонаступника - Акціонерне товариство «Національна атомна енергогенеруюча компанія «Енергоатом».

3.17 Розглянувши заяву, Верховний Суд протокольною ухвалою від 31.01.2024 найменування відповідача 1 з Державного підприємства «Національна атомна енергогенеруюча компанія «Енергоатом» в () змінив на Акціонерне товариство «Національна атомна енергогенеруюча компанія «Енергоатом», з огляду на те, що сама лише зміна найменування (типу) юридичної особи не означає її реорганізації.

4 Мотивувальна частина

4.1 Суди попередніх інстанцій встановили, що між Відкритим акціонерним товариством «Твел» (ВАТ «Твел», продавець) та Рівненською АЕС (покупець) укладено Контракт від 31.12.1996 № 21-06/1820 (далі - Контракт), в межах якого встановлена відповідальність та взаємні зобов`язання продавця та покупця відносно поставки, якості при виготовленні та експлуатації продукції, що поставляється, транспортування, фізичного захисту, взаєморозрахунків та відшкодування можливих збитків, якщо такі виникнуть, внаслідок здійснення поставок в Україну ядерного палива для реакторів ВВЕР-440 Рівненської АЕС. Продавець, зокрема, зобов`язався поставити покупцю ядерне паливо відповідно з технічними умовами ТУ 95.598-79 (444.00.000 ТУ), які дозволяють експлуатувати його у складі активних зон реакторів на проектному рівні потужності протягом строку служби.

4.2 Відповідно до пунктів 6.4 та п. 6.5 Контракту покупець перераховує аванс за поставлену продукцію в розмірі 50 % вартості поставки продукції не пізніше 15 банківських днів до останнього дня кварталу і місяця поставки, частину вартості продукції, яка залишилась, покупець сплачує протягом 30 календарних днів з дати підписання акта приймання-передачі ядерного палива.

4.3 Також суди встановили, що між ДП «Рівненська АЕС» (Підприємство) та Фірмою «Евіс» (Фірма) укладено Договір № 1331, за умовами якого передбачено, що Фірма приймає на себе зобов`язання за дорученням Підприємства, від його імені та за його рахунок (і/або за свій рахунок з наступною компенсацією) укладати угоди та інші юридичні дії для забезпечення зовнішньоекономічних операцій Підприємства, пов`язаних з договірними відносинами на території російської федерації, а Підприємство наділяє Фірму відповідними повноваженнями, приймає від нього виконане за дорученням та оплачує її послуги.

4.4 Згідно з пунктом 1.3 Договору № 1331 будь-яке доручення, надане Фірмі за цим Договором, оформлюється додатковою угодою, яка є невід`ємною частиною Договору.

4.5 На підставі Договору № 1331 між ВП «Рівненська АЕС» Підприємство, яке є правонаступником ДП «Рівненська АЕС», (Підприємство), та Фірмою «Евіс» (Фірма) було укладено Додаткову угоду № 1 до Договору № 1331, якою Підприємство доручило Фірмі, а остання прийняла на себе зобов`язання оплатити поставку по графіку 4 кварталу 1997 року згідно з Контрактом і додатковою угодою від 31.01.1998 № 2 до нього.

4.6 За умовами Додаткової угоди № 1: Фірма прийняла обов`язок провести розрахунки згідно з графіком платежів, обумовлених у Контракті та доповненнях до нього (пункт 2.2); Фірма забезпечить оплату постачання на Рівненську АЕС свіжого ядерного палива шляхом фінансування поставки в порядку надання Підприємству товарного кредиту, умови якого викладено в пунктах 3.2.1-3.2.4 (пункт 3.2).

4.7 27.03.1998 між Фірмою «Евіс» та AC ENERGY HOLDING L.L.C., LTD (далі - ТОВ «Енерджи») була укладено угоду про відступлення права вимоги за Договором № 1331 та Додатковою угодою № 1, за умовами якої ТОВ «Енерджи» прийняло на себе право вимоги та стало кредитором за Договором № 1331 та Додатковою угодою № 1, у зв`язку з чим на ТОВ «Енерджи» було покладено обов`язок проведення розрахунків з поставки свіжого ядерного палива та комплектуючих на суму 14 535 470,50 доларів США за Контрактом.

4.8 Угодою № 1 про проведення розрахунків з оплати свіжого ядерного палива, що надійшло до Підприємства (ВП «Рівненська АЕС») за Контрактом, укладеним між Підприємством, ВП «Рівненська АЕС», Фірмою «Евіс» та ЗАТ «Укрелектроват», було передбачено, що Підприємство прийняло зобов`язання розрахуватися з Фірмою «Евіс» за Договором № 1331, а пунктом 2 було змінено умови кредитування, визначені пунктами 3.2, 3.2.1-3.2.4 Додаткової угоди № 1.

4.9 07.08.1998 між Підприємством та ТОВ «Енерджи» укладено угоду про внесення змін до Договору № 1331, Додаткової угоди № 1 та Угоди № 1, згідно з якою сторони у зв`язку із ліквідацією Рівненської АЕС, як юридичної особи, та включенням її до складу Підприємства як структурного підрозділу, а також у зв`язку з укладенням 27.03.1997 угоди про відступлення права вимоги за Договором № 1331 та Додаткової угоди № 1 вирішено внести зміни до преамбул згаданих правочинів щодо найменування їх сторін.

4.10 Також суди встановили, що листом ВАТ «Твел» від 30.09.1998 № 42-10/3179 повідомило Підприємство про те, що на розрахунковий рахунок ВАТ «Твел» отримано грошові кошти в сумі 7 267 736,00 доларів США, платником є ТОВ «Енерджи», грошові кошти зараховані в оплату за поставлене паливо Рівненській АЕС.

4.11 Листом на адресу ТОВ «Енерджи» від 14.10.1998 № 4687/05 Підприємство просило перерахувати грошові кошти в сумі 7 267 734,50 доларів США на рахунок ВАТ «Твел» (постачальник за Контрактом) за поставку другої частини свіжого ядерного палива і комплектуючих активної зони (118 касет), що були поставлені на Рівненську АЕС.

4.12 ВАТ «Твел» листом від 23.10.1998 № 42-10/3455 повідомило Підприємство про те, що на розрахунковий рахунок ВАТ «Твел» перераховано грошові кошти в сумі 7 267 734,50 доларів США, платником є ТОВ «Енерджи», грошові кошти зараховані в оплату за поставлене паливо Рівненській АЕС.

4.13 Угодою № 05/R від 01.11.2001 ТОВ «Енерджи» частково передало, а ЗАТ «Укрелектроват» прийняло право вимоги заборгованості від Підприємства за Договором № 1331 на суму 500 000,00 доларів США, а згідно з протоколом № 1 від 01.12.2001 до вказаної угоди такі особи погодили, що у відступлені права входить право вимоги: погашення основної суми заборгованості у розмірі 500 000,00 доларів США; оплати суми компенсації, порядок нарахування якої визначений пунктом 2.1 Угоди № 1, за відстрочку погашення заборгованості у розмірі 500 000,00 доларів США.

4.14 Рішенням Господарського суду міста Києва від 04.08.2011 у справі № 18/113-53/81 за позовом ЗАТ «Укрелектроват» до Підприємства про стягнення 154 268 280,35 грн позов задоволено частково та стягнуто з Підприємства на користь ЗАТ «Укрелектроват» 2 562 101,36 грн основного боргу, 1 207 585,52 грн курсової різниці при зміні валютних курсів, 118 209 236 грн компенсації за відстрочення кінцевого розрахунку згідно з Договором № 1331, Додатковою угодою № 1 та Угодою № 1, 1 283 659,85 грн 3% річних від простроченої суми, 4 020 411,84 грн комісійної винагороди згідно з договором доручення № 1348А від 02.03.1998 і Угодою № 1.

4.15 Спір у справі стосується законності Договору №1 331 та внесених до нього змін згідно з Додатковою угодою № 1 та Угодою № 1 в частині встановлення розміру належних до сплати відсотків за користування кредитними коштами.

4.16 Згідно з положеннями частини 1 статті 300 ГПК України, переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, та на підставі встановлених фактичних обставин справи перевіряє правильність застосування судом першої чи апеляційної інстанції норм матеріального і процесуального права.

4.17 Щодо підстави касаційного оскарження, передбаченої пунктом 3 частини 2 статті 287 ГПК України (пункт 3.4 цієї постанови).

4.18 Суди попередніх інстанцій виходили з встановлених обставин про те, що умовами пункту 2.1 Угоди № 1 було погоджено ставку плати процентів за користування кредитом у розмірі від 1,32 % до 8,32 % в день, що відповідно складає від 481,8 % до 3 036,8 % річних та в десятки разів перевищували середньозважену ставку видачі кредитів в іноземній валюті банками України в цей період, що, за висновком судів, не відповідає принципам розумності та доцільності вчинення таких дій і ставить під сумнів економічну доцільність та необхідність взяття державним підприємством на себе таких обтяжливих зобов`язань.

4.19 В основу оскаржуваних рішення та постанови покладено висновок місцевого та апеляційного господарських судів про те, що спірні правочини укладені з метою, завідомо суперечною інтересам держави і суспільства, що є підставою для визнання їх недійсними відповідно до статті 49 ЦК УРСР.

4.20 Колегія суддів відхиляє доводи скаржника, наведені ним у контексті статті 49 ЦК УРСР, про відсутність на теперішній час висновку Верховного Суду щодо застосування норм права у подібних правовідносинах.

4.21 Так, Верховний Суд у своїй постанові від 11.09.2019 зі справи № 679/1788/15-ц за позовом, у тому числі і про визнання правочину недійсним, зазначив, що ЦК Української РСР 1963 року конкретно передбачав норми про недійсність угод, укладених з метою, суперечною інтересам держави і суспільства (стаття 49). Згідно зі статтею 49 ЦК Української РСР 1963 року, якщо угода укладена з метою, завідомо суперечною інтересам соціалістичної держави і суспільства, то при наявності умислу у обох сторін - в разі виконання угоди обома сторонами - у дохід держави стягується все одержане ними за угодою, а в разі виконання угоди однією стороною з другої сторони стягується в доход держави все одержане нею і все належне з неї першій стороні на відшкодування одержаного. При наявності ж умислу лише у однієї з сторін все удержане нею за угодою повинно бути повернуто другій стороні, а одержане останньою або належне їй на відшкодування виконаного стягується в доход держави.

4.22 Висновки щодо застосування приписів статті 49 ЦК УРСР викладені також, зокрема, у постановах Верховного Суду від 16.12.2020 у справі № 569/4030/16-ц, від 08.10.2020 у справі № 569/10285/17.

4.23 Викладене свідчить про наявність сталої судової практики з порушеного заявником питання і відтак наведена скаржником підстава касаційного оскарження, передбачена пунктом 3 частини 2 статті 287 ГПК України, не отримала підтвердження під час касаційного провадження.

4.24 Щодо підстави касаційного оскарження, передбаченої пунктом 1 частини 2 статті 287 ГПК України.

4.25 За змістом пункту 1 частини 2 статті 287 ГПК України оскарження судових рішень з підстав, передбачених цим пунктом, може мати місце за наявності таких складових: неоднакове застосування одних і тих же норм матеріального права апеляційним судом у справі, в якій подано касаційну скаргу, та у постанові Верховного Суду, яка містить висновок щодо застосування цієї ж норми права у подібних правовідносинах; ухвалення різних за змістом судових рішень у справі, в якій подано касаційну скаргу, і у справі, в якій винесено постанову Верховного Суду; спірні питання виникли у подібних правовідносинах

4.26 У касаційній скарзі ЗАТ «Укрелектроват» зазначило про те, що суди попередніх інстанцій прийняли рішення за позовом особи, якій не належить право вимоги (вирішили справу неналежного позивача), та не врахували висновків, викладених у постановах Верховного Суду.

4.27 Так, в обґрунтування наведеної підстави відкриття касаційного оскарження, скаржник вказує, що суди попередніх інстанцій не врахували висновків Верховного Суду, викладених в постановах Великої Палати Верховного Суду від 07.07.2020 у справі № 910/10647/18 та від 08.10.2019 у справі № 916/2084/17 щодо визначення належного позивача, однак у зазначених постановах не йдеться про подібні правовідносини, оскільки у справі № 910/10647/18 предметом позову є визнання недійсним договору купівлі-продажу майнових прав та акта приймання-передачі майнових прав і скасування реєстраційного номера нерухомого майна в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно, за результатами розгляду якого суд касаційної інстанції дійшов висновку про відсутність порушення корпоративних прав позивача та з цих підстав ухвалив нове рішення про відмову в позові, а у справі № 916/2084/17 розглядався спір учасника відповідного товариства до цього товариства про визнання недійсними договорів, укладених директором товариства у зв`язку з тим, що на момент підписання спірних правочинів відповідна фізична особа не мала повноважень діяти як директор товариства.

4.28 У постановах Верховного Суду від 04.12.2019 у справі № 910/15262/18 та від 03.03.2020 у справі № 910/6091/19, на які посилається заявник касаційної скарги, викладено загальний висновок про те, що відсутність порушення прав та законних інтересів позивача є самостійною, достатньою підставою для відмови у позові. У разі з`ясування обставин відсутності порушеного права позивача (що є самостійною, достатньою підставою для відмови у позові), судам не потрібно вдаватись до оцінки спірного правочину на предмет його відповідності положенням законодавства.

4.29 У справі № 910/12787/17, на постанову Об`єднаної палати Верховного Суду у складі суддів Касаційного господарського суду від 16.10.2020 у якій посилається заявник касаційної скарги, розглядався позов про визнання недійсними окремих пунктів кредитних договорів, укладених упродовж 2005- 2015 років між відповідачами у справі.

4.30 Касаційна інстанція погодилася з висновками суду апеляційної інстанції про відсутність підстав для задоволення позову з огляду на відсутність порушення прав і законних інтересів позивача спірними договорами в оспорюваній частині, оскілки у справі йдеться про оскарження дійсності окремих пунктів кредитних договорів, які було укладено до фактичного утворення позивача, що, у свою чергу, унеможливлює висновок про порушення такими кредитними договорами прав позивача, позаяк юридична особа до її створення не могла мати жодних прав та обов`язків. Крім того, на час внесення до статутного капіталу позивача майна, що є предметом іпотеки за іпотечними договорами, укладеними в забезпечення виконання зобов`язань за спірними кредитними договорами, такі кредитні договори вже містили умови стосовно сплати позичальниками винагороди за користування кредитом, вони були погоджені їх сторонами та виконувалися, а право власності на зазначене майно (предмет іпотеки) вже було обмежено у встановлений чинним законодавством спосіб (перебувало в іпотеці), про що позивач був обізнаний, останній таким чином взяв на себе, у тому числі, ризик настання відповідних наслідків у виді невиконання боржниками (позичальниками) своїх кредитних зобов`язань.

4.31 Натомість у справі, яка розглядається, суди дійшли висновку, що укладення спірних правочинів на умовах, що завідомо суперечать інтересам держави і суспільства, та, відповідно, наслідки їх виконання, ставить під загрозу можливість подальшої законної реалізації Міненерго своїх основних завдань та функцій в сфері паливно-енергетичного комплексу. Адже економічно необґрунтоване обтяження державного підприємства, яке має стратегічне значення для економіки і безпеки держави, може призвести до унеможливлення задоволення потреб споживачів у електричній енергії в країні в цілому, відповідальність за що покладено на позивача як центральний орган виконавчої влади. Міненерго, на переконання судів, наділений повноваженням на захист охоронюваних прав та законних інтересів Українського народу в межах спірних правовідносин шляхом пред`явлення позову про визнання недійсними цих угод.

4.32 Аналіз висновків, зроблених в оскаржуваній постанові у справі, яка переглядається, не свідчить про їх невідповідність висновкам, викладеним у наведених для порівняння постановах Верховного Суду, оскільки фактичні обставини, які формують зміст правовідносин, та матеріально-правове регулювання у цих справах є різними.

4.33 Висновки у наведених скаржником постановах та у цій справі не можуть вважатися в цьому випадку подібними через те, що на висновки у вказаних справах скаржник послався, виокремивши їх із контексту судових рішень, не урахувавши викладених в рішеннях правових позицій Верховного Суду стосовно спірних правовідносин та предмету спору, в контексті досліджуваних судами у вказаних справах доказів та встановлених фактичних обставин.

4.34 При цьому, не можна посилатися на неврахування висновку Верховного Суду, як на підставу для касаційного оскарження, якщо відмінність у судових рішеннях зумовлена не неправильним (різним) застосуванням норми, а неоднаковими фактичними обставинами справ, які мають юридичне значення.

4.35 Колегія суддів також зазначає, що жодної неузгодженості з висновками Верховного Суду, викладеними в постановах від 01.02.2023 у справі № 914/3203/21 та від 22.07.2021 у справі № 209/3611/19, щодо принципу диспозитивності немає, позаяк у справі, що розглядається, місцевий господарський суд подані позивачем додаткові пояснення, які були доповнені новою позовною вимогою, розцінив як заяву про зміну предмету позову та з здійснив подальший розгляд справи по суті з урахуванням вказаних пояснень.

4.36 Посилання скаржника на постанову Верховного Суду від 13.07.2018 у справі № 905/2567/17 (предметом розгляду був позов регіонального відділення Фонду державного майна України до Підприємства та Товариства про визнання недійсним договору про безоплатну передачу нерухомого з тієї підстави, що Товариство не набуло права власності на це майно і, як наслідок, у нього було відсутнє право розпорядження таким майном), Судом відхиляються, з огляду на те, що в обґрунтування доводів касаційної скарги щодо неправильного застосування судом апеляційної інстанції норм матеріального права, скаржник лише цитує окремі положення мотивувальної частини постанови, зокрема, висновок суду зроблений за результатами оцінки встановлених обставин справи, які є відмінними від тих, які встановлені у справі, що розглядається.

4.37 Також посилання скаржника на інші висновки Верховного Суду щодо незалучення до участі у справі усіх сторін правочину із посиланням його на те, що у спірних правовідносинах він є однією із сторін спірного правочину, не можуть бути правовою підставою для касаційного оскарження судових рішень згідно із положеннями пункту 1 частини 2 статті 287 ГПК України, оскільки у справі, що переглядається у касаційному порядку, судами не встановлено, що скаржник є однією із сторін спірного правочину.

4.38 Отже, після відкриття касаційного провадження судом касаційної інстанції встановлено, що висновки щодо застосування норм права, які викладені у наведених скаржником постановах, стосуються правовідносин, які не є подібними.

4.39 Інші доводи скаржника, викладені в касаційній скарзі з урахуванням визначеного статтею 287 ГПК України права касаційного оскарження, не обґрунтовані належним чином в контексті виключних випадків касаційного оскарженні, тому Верховний Суд відповідно до встановлених процесуальним законом меж розгляду справи у суді касаційної інстанції оцінювати та перевіряти їх не може.

4.40 Слід зазначити, що право на доступ до суду не є абсолютним та може підлягати обмеженням, зокрема щодо умов прийнятності скарг, оскільки право на доступ до суду за своєю природою потребує регулювання державою. Отже, кожна держава встановлює правила судової процедури, зокрема й процесуальні заборони та обмеження, зміст яких - не допустити безладного перебігу судового процесу (рішення Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) від 20.05.2010 у справі "Пелевін проти України").

4.41 У рішенні ЄСПЛ у справі "Гарсія Манібардо проти Іспанії" від 15.02.2000 зазначалося, що спосіб, у який стаття 6 Конвенції застосовується до апеляційних та касаційних судів, має залежати від особливостей процесуального характеру, а також до уваги мають бути взяті норми внутрішнього законодавства та роль касаційних судів у них (рішення від 02.03.1987 у справі "Monnel and Morris v. the United Kingdom", серія A, № 115, с. 22, п.56, а також рішення від 29.10.1996 у справі "Helmers v. Sweden", серія A, № 212-A, с.15, п.31).

4.42 Отже, право на касаційне оскарження не є безумовним, а тому встановлення законодавцем процесуальних фільтрів доступу до касаційного суду не є обмеженням в отриманні судового захисту, оскільки це викликано виключно особливим статусом Верховного Суду, розгляд скарг яким покликаний забезпечувати сталість та єдність судової практики, а не можливість проведення "розгляду заради розгляду". При цьому процесуальні обмеження зазвичай вводяться для забезпечення ефективності судочинства, а право на доступ до правосуддя не є абсолютним правом, і певні обмеження встановлюються законом з урахуванням потреб держави, суспільства чи окремих осіб (наведену правову позицію викладено в ухвалі Об`єднаної палати Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 27.11.2018 у справі № 910/4647/18).

4.43 За вказаних обставин оскільки законодавцем обмежено доступ до касаційного суду щодо касаційного оскарження, а відповідно і на касаційний перегляд судових рішень, що є передбачуваними для учасників судового процесу виходячи із наведених вище конкретних норм ГПК України, суд касаційної інстанції не вбачає правових підстав виходячи із доводів скаржника, викладених у касаційній скарзі, для перегляду у касаційному порядку судових рішень, тому суд касаційної інстанції дійшов висновку про необхідність закриття касаційного провадження у справі.

4.44 За вказаних обставин касаційне провадження за касаційною скаргою ЗАТ «Укрелектроват» підлягає закриттю відповідно до пунктів 4, 5 частини 1 статті 296 ГПК України.

4.45 У зв`язку з тим, що Верховний Суд дійшов висновку про закриття касаційного провадження відповідно до приписів статті 296 ГПК України, судові витрати за розгляд касаційної скарги покладаються на скаржника та поверненню відповідно до пункту 5 частини 1 статті 7 Закону України «Про судовий збір» не підлягають.

Керуючись статтями 234, 235, 240, 296 ГПК України,

УХВАЛИВ:

Касаційне провадження за касаційною скаргою Закритого акціонерного товариства Спільне українсько-американське підприємство з іноземними інвестиціями «Укрелектроват» на постанову Північного апеляційного господарського суду від 30.08.2023 у справі № 910/18017/21 закрити.

Ухвала набирає законної сили з моменту її оголошення є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий Г. М. Мачульський

Судді Є. В. Краснов

Н. О. Волковицька