РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

м. Київ

24.01.2024Справа № 910/13066/23

Господарський суд міста Києва у складі судді Нечая О.В., за участю секретаря судового засідання Будніка П.О., розглянувши у загальному позовному провадженні матеріали справи № 910/13066/23

за позовом Акціонерного товариства "Оператор газорозподільної системи "Вінницягаз" (Україна, 21012, м. Вінниця, пров. Костя Широцького, буд. 24; ідентифікаційний код: 03338649)

до Товариства з обмеженою відповідальністю "Газовик" (Україна, 04112, м. Київ, вул. Авіаконструктора Ігоря Сікорського, буд. 4Б, оф. 5; ідентифікаційний код: 32736800)

про визнання недійсним договору

Представники учасників справи:

від позивача: Роговий М.В., довіреність № Др-6-1223 від 27.12.2023;

від відповідача: не з`явився.

ОБСТАВИНИ СПРАВИ:

Акціонерне товариство "Оператор газорозподільної системи "Вінницягаз" (далі - позивач) звернулось до Господарського суду міста Києва з позовною заявою до Товариства з обмеженою відповідальністю "Газовик" (далі - відповідач), в якій просить суд визнати недійсним Договір розподілу природного газу № 35А210-3553-20 від 01.01.2020, укладений між позивачем та відповідачем.

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що на ринку природного газу України сторони діють як суміжні оператори ГРМ, що є власниками з`єднаних між собою газових мереж, в місці з`єднання яких у визначеному Кодексом ГРМ порядку відбувається приймання-передача природного газу. Натомість умовами оспорюваного договору до позивача застосовано вимоги та порядок розрахунку вартості послуги з розподілу, що визначені Кодексом ГРМ для споживачів природного газу, хоча позивач, у розумінні Кодексу ГРМ, таким не є, він не споживає природний газ для власник потреб, тому нарахування відповідачем позивачу плати за передачу своїми газовими мережами природного газу з метою подальшої передачі споживачам є неправомірним, а умови оспорюваного договору - такими, що суперечать Закону України "Про ринок природного газу", Кодексу ГРМ та Типовому договору розподіл природного газу, затвердженого постановою НКРЕКП від 30.09.2015 № 2498, що є підставою, відповідно до статей 203, 215 Цивільного кодексу України, для визнання цього договору недійсним.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 22.08.2023 було прийнято позовну заяву до розгляду та відкрито провадження у справі № 910/13066/23, постановлено розглядати справу за правилами загального позовного провадження, підготовче засідання призначено на 20.09.2023.

20.09.2023 на електронну адресу Господарського суду міста Києва від відповідача надійшла заява про застосування строку позовної давності.

У підготовче засідання 20.09.2023 з`явились представники сторін.

У підготовчому засіданні 20.09.2023 судом було оголошено перерву до 18.10.2023.

18.10.2023 на електронну адресу Господарського суду міста Києва від відповідача надійшли пояснення, відповідно до яких він заперечує проти задоволення позовних вимог.

У підготовче засідання 18.10.2023 з`явились представники сторін.

У підготовчому засіданні 18.10.2023 судом було прийнято до розгляду пояснення відповідача як відзив на позовну заяву, продовжено строк підготовчого провадження на 30 днів та оголошено перерву до 15.11.2023.

14.11.2023 на електронну адресу Господарського суду міста Києва від позивача надійшли пояснення.

У підготовче засідання 15.11.2023 з`явились представники сторін.

У підготовчому засіданні 15.11.2023 судом було прийнято до розгляду пояснення позивача як відповідь на відзив, закрито підготовче провадження та призначено справу до судового розгляду по суті на 13.12.2023.

У судове засідання 13.12.2023 з`явився представник позивача, представник відповідача не з`явився, про дату, час та місце проведення судового засідання сторони були повідомлені належним чином, явка представників сторін обов`язковою судом не визнавалась, від відповідача надійшло клопотання про відкладення судового засідання у зв`язку з тимчасовою непрацездатністю його представника.

У судовому засіданні 13.12.2023 судом було оголошено перерву до 24.01.2024.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 13.12.2023, в порядку статей 120, 121 Господарського процесуального кодексу України, відповідача було повідомлено про те, що судове засідання у справі № 910/13066/23 призначено на 24.01.2024.

У судове засідання 24.01.2024 з`явився представник позивача, представник відповідача не з`явився, про дату, час та місце проведення судового засідання сторони були повідомлені належним чином, явка представників сторін обов`язковою судом не визнавалась, від відповідача надійшла заява про розгляд справи без участі його представника.

Представник позивача надав суду усні пояснення по суті спору, позовні вимоги підтримав.

У судовому засіданні 24.01.2024 судом було проголошено вступну та резолютивну частини рішення.

Дослідивши матеріали справи, всебічно і повно з`ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об`єктивно оцінивши надані суду докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, заслухавши пояснення представника позивача, суд

ВСТАНОВИВ:

Постановою Національної комісії, що здійснює державне регулювання у сферах енергетики та комунальних послуг від 19.06.2017 № 811 Публічному акціонерному товариству по газопостачанню та газифікації "Вінницягаз" (яке в подальшому змінило тип та найменування на Акціонерне товариство "Оператор газорозподільної системи "Вінницягаз") було видано ліцензію на право провадження господарської діяльності з розподілу природного газу в межах території Вінницької області (крім сіл Якушенці і Зарванці Вінницького району, смт Браїлів, сіл Сьомаки, Біликівці, Тартак, Кармалюкове, Курилівці, Дубова, Новоселиця, Василівка, Слобода Почапинецька, Почапинці, Зоринці, Лисогірка, Людавка Жмеринського району, смт Кирнасівка, сіл Одая, Нестерварка, Федьківка, Дранка, Тиманівка, Клебань, Копіївка, хутір Марково Тульчинського району, сіл Пилипи-Борівські, Калинка Томашпільського району, сіл Сокіл, Моївка, Борівка, хутір Грабовець Чернівецького району, села Махаринці Козятинського району, сіл Бухни, Морозівка Погребищенського району), а також території м. Гайворон Кіровоградської області, де знаходиться газорозподільна система, що перебуває у власності, господарському віданні, користуванні чи експлуатації цього товариства.

Постановою Національної комісії, що здійснює державне регулювання у сферах енергетики та комунальних послуг від 04.07.2017 № 883 було видано Товариству з обмеженою відповідальністю "Газовик" ліцензію на право провадження господарської діяльності з розподілу природного газу в межах території смт Кирнасівка, сіл Одая, Нестерварка, Федьківка, Дранка, Тиманівка, Клебань, Копіївка, хутора Марково Тульчинського району, сіл Пилипи-Борівські, Калинка Томашпільського району, сіл Сокіл, Моївка, Борівка, хутора Грабовець Чернівецького району Вінницької області, де знаходиться газорозподільна система, що перебуває у власності, господарському віданні, користуванні чи експлуатації цього товариства.

Отже позивач та відповідач є суміжними операторами газорозподільної системи (операторами ГРМ).

04.01.2016 між Товариством з обмеженою відповідальністю "Газовик" (сторона-1) та Публічним акціонерним товариством по газопостачанню та газифікації "Вінницягаз" (сторона-2) було укладено Технічну угоду про умови приймання-передачі газу газорозподільною системою (далі - Технічна угода), яка, відповідно до пункту 1 розділу І, визначає порядок приймання-передачі природного газу стороною-1 до газопроводів сторони-2. Перелік пунктів приймання-передачі природного газу на ГВС, ПВВГ, ГРС (далі - ПППГ), через які сторона-1 передає газ стороні-2, наведено в додатку до цієї Технічної угоди, який є невід`ємною її частиною.

Пунктами 1, 3 розділу V Технічної угоди передбачено, що кількість переданого та прийнятого газу за календарний місяць визначається диспетчерськими службами сторін на підставі показань вимірювальних комплексів комерційних вузлів обліку газу. Місячний акт приймання-передачі газу (з розшифруванням за кожним ПППГ) складається та підписується представниками сторін п`ятого числа місяця, наступного за звітним, у чотирьох примірниках українською мовою по два примірники кожній стороні. Підставою для складання місячних актів приймання-передачі газу є погодинні роздруківки з автоматичних обчислювачів для кожного комерційного вузла обліку газу.

Згідно з пунктом 4 розділу IX Технічної угоди її дія припиняється за згодою сторін або у випадках, передбачених чинним законодавством України.

Технічна угода набирає чинності з 01.01.2016 та вважається продовженою, якщо за місяць до закінчення року однією зі сторін не буде заявлено про відмову від цієї Технічної угоди або її перегляд (пункт 1 розділу X Технічної угоди).

Відповідно до умов Технічної угоди сторони узгодили Перелік пунктів приймання-передачі природного газу, що є Додатком до Технічної угоди, а також Акти розмежування балансової належності та експлуатаційної діяльності.

Поряд з цим, 01.01.2020 Товариством з обмеженою відповідальністю "Газовик" (оператор ГРМ) та Акціонерним товариством "Оператор газорозподільної системи "Вінницягаз" (замовник) було укладено Договір розподілу природного газу № 35А210-3553-20 (далі - Договір).

Пунктом 1.1 Договору визначено, що він укладений оператором ГРМ та замовником, що є суміжним оператором ГРМ та регламентує порядок і умови забезпечення цілодобового доступу замовника до газорозподільної системи оператора ГРМ, розподіл (переміщення) природного газу газорозподільною системою оператора ГРМ з метою його фізичної доставки до пункту приймання-передачі природного газу до ГРМ замовника.

У п. 1.2 Договору зазначено, що його умови розроблено відповідно до Закону України "Про ринок природного газу" і Кодексу газорозподільних систем, затвердженого постановою Національної комісії, що здійснює державне регулювання у сферах енергетики та комунальних послуг від 30.09.2015 № 2494.

Відповідно до п. 2.1 Договору за ним оператор ГРМ зобов`язується надати замовнику послугу з розподілу (переміщення) природного газу газорозподільною системою оператора ГРМ до пункту приймання-передачі природного газу до газорозподільної системи замовника, а замовник зобов`язується прийняти зазначену послугу та сплатити її вартість у розмірі, строки та порядку, визначені цим Договором.

Визначення об`єму переданого (відібраного) природного газу здійснюється на межі балансової належності між оператором ГРМ та замовником на підставі даних комерційного вузла обліку замовника, та з урахуванням регламентних процедур, передбачених Кодексом газорозподільних систем та цим Договором (п. 5.2 Договору).

За умовами пунктів 6.1 - 6.6 Договору оплата вартості послуг оператора ГРМ з розподілу природного газу здійснюється замовником за тарифом, встановленим Регулятором для оператора ГРМ за фізичний обсяг переданого (відібраного) природного газу. Тариф, встановлений згідно з п. 6.1 цього розділу, є обов`язковим для сторін з дати набрання чинності постановою Регулятора щодо його встановлення. Величина річної замовленої потужності об`єкта (об`єктів) споживача на розрахунковий календарний рік визначається відповідно до Кодексу ГРМ. Розрахунковим періодом за цим Договором є календарний місяць. Надання оператором ГРМ послуги з розподілу природного газу замовнику має підтверджуватися підписаним між сторонами актом наданих послуг, що оформлюється відповідно до вимог Кодексу газорозподільних систем. Замовник зобов`язаний здійснити оплату вартості послуг з розподілу природного газу до 10 числа наступного а звітним на підставі належним чином оформленого сторонами акта наданих послуг та рахунку на оплату.

Договір вважається укладеним і набирає чинності з моменту його підписання сторонами та розповсюджує свою дію на правовідносини, що виникли між сторонами з 01.01.2020. У разі якщо за місяць до закінчення строку дії Договору жодна зі сторін письмово не заявить про свій намір розірвати чи змінити його, Договір вважається кожний раз продовженим на такий самий строк і на тих самих умовах.

З наявних у матеріалах справи актів приймання-передачі природного газу вбачається, що в період з листопада 2018 року по січень 2021 року відповідач надавав позивачу послуги із передачі природного газу до газових мереж позивача, як суміжного оператора ГРМ, з метою його переміщення до об`єктів споживачів позивача, про що свідчать відповідні акти приймання-передачі природного газу. Вказані акти не містять посилання на правочин, відповідно до якого їх було складено.

Крім того, у період з червня по грудень 2020 року відповідач надавав позивачеві послуги з розподілу природного газу на підставі укладеного сторонами Договору, про що свідчать підписані та скріплені печатками сторін акти надання послуг № 60 від 30.06.2020, № 77 від 31.07.2020, № 94 від 31.08.2020, № 112 від 30.09.2020, № 141 від 31.10.2020, № 167 від 30.11.2020 та № 181 від 31.12.2020.

Грошові зобов`язання позивача з оплати послуг з розподілу природного газу, що виникли на підставі вищенаведених актів надання послуг, були предметом судового розгляду в справах № 902/953/20 та № 902/848/23, що розглядались Господарським судом Вінницької області.

Звертаючись до суду з даним позовом, позивач посилається на те, що суміжний оператор ГРМ повинен здійснювати переміщення природного газу власними газовими мережами та подавати до газорозподільної мережі іншого оператора ГРМ газ для забезпечення потреб споживачів на безоплатній основі, керуючись виключно умовами укладеної між ними технічної угоди. Водночас умовами оспорюваного Договору до нього застосовано вимоги та порядок розрахунку вартості послуги з розподілу природного газу, що визначені Кодексом ГРМ для споживачів природного газу, натомість позивач не є споживачем природного газу, об`єкт якого підключений до ГРМ відповідача, та який здійснює споживання газу для задоволення власних потреб, тому застосування відповідачем до позивача плати за передачу своїми газовими мережами природного газу з метою подальшої передачі споживачам є неправомірним, а умови Договору - такими, що суперечать Закону України "Про ринок природного газу", Кодексу ГРМ та Типовому договору розподіл природного газу.

Позивач також зазначає, що саме відповідач звернувся до нього з наполегливою пропозицією укласти оспорюваний Договір, використовуючи при цьому різні важелі впливу. Дії з підписання Договору були вчинені посадовими особами позивача під тиском зі сторони відповідача та з метою уникнути ситуації коли споживачі природного газу, які споживають природний газ з ГРМ позивача, залишаться без газопостачання та їхні права та законні інтереси будуть порушені. З цих підстав, а також з огляду на чинність Договору позивач оплачував послуги відповідача за переміщення природного газу мережами останнього, однак даний факт, на думку позивача, не виключає того, що оспорюваний Договір суперечить Закону України "Про ринок природного газу" та Кодексу ГРМ, що є підставою, відповідно до статей 203, 215 Цивільного кодексу України, для визнання його недійсним.

Заперечуючи проти задоволення позовних вимог, відповідач зазначає про те, що Договір є дійсним та обов`язковим для сторін у силу імперативних приписів статей 204, 629 Цивільного кодексу України. Умови Договору щодо оплати послуг з розподілу природного газу акцептовані позивачем шляхом підписання актів надання послуг та здійснення оплати таких послуг. При цьому відповідач зазначає, що наявність Технічної угоди не звільняє позивача від оплати послуг з розподілу природного газу, оскільки Технічна угода визначає порядок приймання-передачі природного газу між сторонами, в той час як Договір регламентує порядок і умови забезпечення цілодобового доступу позивача до газорозподільної системи відповідача, розподіл (переміщення) природного газу газорозподільною системою відповідача з метою його фізичної доставки до пункту приймання-передачі природного газу до ГРМ позивача. Крім того, відповідач просить суд застосувати наслідки спливу строку позовної давності.

Оцінивши подані докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об`єктивному розгляді всіх обставин справи в їх сукупності, та враховуючи, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, суд дійшов висновку про наступне.

Відповідно до частини першої статті 15 Цивільного кодексу України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Позовом у процесуальному сенсі є звернення до суду з вимогою про захист своїх прав та інтересів, який складається із двох елементів: предмета і підстави позову.

Предметом позову є певна матеріально-правова вимога позивача до відповідача, а підставою позову - факти, які обґрунтовують вимогу про захист права чи законного інтересу. При цьому особа, яка звертається до суду з позовом, самостійно визначає у позовній заяві, яке її право чи охоронюваний законом інтерес порушено особою, до якої пред`явлено позов, та зазначає, які саме дії необхідно вчинити суду для відновлення порушеного права. У свою чергу, суд має перевірити доводи, на яких ґрунтуються позовні вимоги, у тому числі щодо матеріально-правового інтересу в спірних відносинах, і у разі встановлення порушеного права з`ясувати, чи буде воно відновлено у заявлений спосіб.

Частинами першою, другою статті 4 Господарського процесуального кодексу України визначено, що право на звернення до господарського суду в установленому цим Кодексом порядку гарантується. Ніхто не може бути позбавлений права на розгляд його справи у господарському суді, до юрисдикції якого вона віднесена законом. Юридичні особи та фізичні особи - підприємці, фізичні особи, які не є підприємцями, державні органи, органи місцевого самоврядування мають право на звернення до господарського суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав та законних інтересів у справах, віднесених законом до юрисдикції господарського суду, а також для вжиття передбачених законом заходів, спрямованих на запобігання правопорушенням.

Згідно зі статтею 45 Господарського процесуального кодексу України сторонами в судовому процесі - позивачами і відповідачами - можуть бути особи, зазначені у статті 4 цього Кодексу. Позивачами є особи, які подали позов або в інтересах яких подано позов про захист порушеного, невизнаного чи оспорюваного права або охоронюваного законом інтересу. Відповідачами є особи, яким пред`явлено позовну вимогу.

Під захистом права розуміється державно-примусова діяльність, спрямована на відновлення порушеного права суб`єкта правовідносин і забезпечення виконання юридичного обов`язку зобов`язаною стороною, внаслідок чого реально відбудеться припинення порушення (чи оспорювання) прав цього суб`єкта.

Під захистом легітимного інтересу розуміється відновлення можливості досягнення прагнення до користування конкретним матеріальним та/або нематеріальним благом.

Спосіб захисту втілює безпосередню мету, якої прагне досягти суб`єкт захисту (позивач), вважаючи, що таким чином буде припинено порушення (чи оспорювання) його прав, він компенсує витрати, що виникли у зв`язку з порушенням його прав, або в інший спосіб нівелює негативні наслідки порушення його прав.

Під ефективним способом необхідно розуміти такий, що призводить до потрібних результатів, наслідків, дає найбільший ефект. Ефективний спосіб захисту повинен забезпечити поновлення порушеного права, бути адекватним наявним обставинам.

Гарантоване статтею 55 Конституції України й конкретизоване у законах України право на судовий захист передбачає можливість звернення до суду за захистом порушеного права, але вимагає, щоб твердження позивача про порушення було обґрунтованим. Таке порушення прав має бути реальним, стосуватися індивідуально виражених прав або інтересів особи, яка стверджує про їх порушення.

Отже, захисту підлягає наявне законне порушене право (інтерес) особи, яка є суб`єктом (носієм) порушених прав чи інтересів та звернулася за таким захистом до суду. Тому для того, щоб особі було надано судовий захист, суд встановлює, чи особа дійсно має порушене право (інтерес) і чи це право (інтерес) порушено відповідачем.

Положення частини другої статті 16 Цивільного кодексу України та статті 20 Господарського кодексу України передбачають такий спосіб захисту порушеного права, як визнання недійсним правочину (господарської угоди).

Цивільний кодекс України визначає правочин як дію особи, спрямовану на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків; шляхом укладання правочинів суб`єкти цивільних відносин реалізують свої правомочності, суб`єктивні цивільні права за допомогою передачі цих прав іншим учасникам.

Відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості (ч. 1 ст. 627 Цивільного кодексу України).

Частиною першою статті 628 Цивільного кодексу України визначено, що зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Згідно з ч. 1 ст. 203 Цивільного кодексу України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам.

У статті 215 Цивільного кодексу України унормовано, що підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами 1- 3, 5 та 6 статті 203 цього Кодексу. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним.

У розумінні наведених положень законодавства оспорювати правочин у суді може одна із сторін правочину або інша заінтересована особа. За відсутності визначення поняття "заінтересована особа" такою особою є кожен, хто має конкретний майновий інтерес в оспорюваному договорі.

Вимоги заінтересованої особи, яка в судовому порядку домагається визнання правочину недійсним, спрямовані на приведення сторін недійсного правочину до того стану, який саме вони, сторони, мали до вчинення правочину.

Власний інтерес заінтересованої особи полягає в тому, щоб предмет правочину перебував у власності конкретної особи чи щоб сторона (сторони) правочину перебувала у певному правовому становищі, оскільки від цього залежить подальша можливість законної реалізації заінтересованою особою її прав.

Самі по собі дії осіб, зокрема щодо вчинення правочинів, навіть якщо вони здаються іншим особам неправомірними, не можуть бути оспорені в суді, допоки ці особи не доведуть, що такі дії порушують їх права.

Відповідний правовий висновок викладено у постанові об`єднаної палати Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 16.10.2020 у справі № 910/12787/17.

З матеріалів справи вбачається, що підставою звернення позивача до суду із цим позовом є порушення вимог законодавства України при укладені оспорюваного Договору між сторонами, які є суміжними операторами ГРМ, та визначенні його умов, зокрема, щодо оплатності послуг з розподілу природного газу, поза-як такі послуги відповідач має надавати позивачеві безоплатно но підставі укладеної сторонами Технічної угоди.

Спеціальним законом, що визначає правові засади функціонування ринку природного газу України, заснованого на принципах вільної конкуренції, належного захисту прав споживачів та безпеки постачання природного газу, а також здатного до інтеграції з ринками природного газу держав - сторін Енергетичного Співтовариства, у тому числі шляхом створення регіональних ринків природного газу, є Закон України "Про ринок природного газу" (тут і надалі в редакції, чинній на момент укладення оспорюваного Договору).

За визначенням, наведеним у п. 17 ч. 1 ст. 1 Закону України "Про ринок природного газу", оператор газорозподільної системи - це суб`єкт господарювання, який на підставі ліцензії здійснює діяльність із розподілу природного газу газорозподільною системою на користь третіх осіб (замовників).

Статтею 40 Закону України "Про ринок природного газу" визначено, що розподіл природного газу здійснюється на підставі та умовах договору розподілу природного газу в порядку, передбаченому кодексом газорозподільних систем та іншими нормативно-правовими актами. За договором розподілу природного газу оператор газорозподільної системи зобов`язується забезпечити замовнику послуги розподілу природного газу на період та умовах, визначених договором розподілу природного газу, а замовник зобов`язується сплатити оператору газорозподільної системи вартість послуг розподілу природного газу. Типовий договір розподілу природного газу затверджується Регулятором. Оператор газорозподільної системи має забезпечити додержання принципу недискримінації під час укладення договорів розподілу природного газу з замовниками. Договір розподілу природного газу є публічним.

Зі змісту зазначеної статті вбачається, що сторонами договору розподілу природного газу є: з однієї сторони оператор газорозподільної системи, а з другої - замовник.

Замовником, у розумінні Закону, є фізична або юридична особа, яка на підставі договору замовляє надання однієї чи кількох із таких послуг: приєднання до газотранспортної або газорозподільної системи; транспортування природного газу; розподіл природного газу; зберігання (закачування, відбір) природного газу; послуги установки LNG (п. 9 ч. 1 ст. 1 Закону України "Про ринок природного газу").

Отже укладення договору розподілу природного газу між суміжними операторами газорозподільної системи не допускається.

При цьому варто зауважити, що відповідно до ч. 2 ст. 40 Закону України "Про ринок природного газу" та п.п. 1.1, 1.3 Типового договору розподілу природного газу, затвердженого постановою Національної комісії, що здійснює державне регулювання у сферах енергетики та комунальних послуг від 30.09.2015 № 2498, зареєстрованою в Міністерстві юстиції України 06.11.2015 за № 1384/27829, договір розподілу природного газу є публічним та укладається шляхом приєднання споживача/замовника до його умов в цілому з урахуванням вимог статей 633, 634, 641 та 642 Цивільного кодексу України на невизначений строк.

Постановою Національної комісії, що здійснює державне регулювання у сферах енергетики та комунальних послуг від 30.09.2015 № 2494, зареєстрованою в Міністерстві юстиції України від 06.11.2015 за № 1379/27824, було затверджено Кодекс газорозподільних систем (далі - Кодекс ГРМ; в редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин), який визначає взаємовідносини оператора газорозподільних систем із суб`єктами ринку природного газу, а також визначає правові, технічні, організаційні та економічні засади функціонування газорозподільних систем, зокрема умови забезпечення:

1) надійної і безпечної експлуатації газорозподільних систем та гарантованого рівня розподілу (переміщення) природного газу до/від суміжних суб`єктів ринку природного газу відповідної якості;

2) комерційного, у тому числі приладового обліку природного газу в газорозподільній системі та визначення його об`ємів і обсягів передачі до/з газорозподільної системи, у тому числі в розрізі суб`єктів ринку природного газу;

3) доступу замовників до газорозподільної системи для приєднання до неї їх об`єктів будівництва або існуючих об`єктів (умови технічного доступу);

4) доступу суб`єктів ринку природного газу до газорозподільної системи для фактичної передачі (розподілу/споживання) належного їм природного газу до/з газорозподільної системи (умови комерційного доступу);

5) механізмів взаємодії оператора газорозподільної системи з операторами суміжних систем та з іншими суб`єктами ринку природного газу.

Згідно з визначеннями, наведеними у пункті 4 глави 1 розділу I Кодексу ГРМ, суміжні суб`єкти ринку природного газу - це власники газових мереж, що з`єднані між собою, в місці з`єднання яких відбувається приймання-передача природного газу; технічна угода про умови приймання-передачі газу газорозподільною системою - це письмова угода між Оператором ГРМ та суміжним суб`єктом ринку газу, крім споживачів та Оператора ГТС, яка укладається за формою, наведеною у додатку 2 до цього Кодексу, та визначає порядок приймання-передачі природного газу між сторонами.

Відповідно до абзацу 2 пункту 5 глави 3 розділу I Кодексу ГРМ взаємовідносини Оператора ГРМ з газодобувними підприємствами та виробниками біогазу або інших видів газу з альтернативних джерел, об`єкти яких підключені до ГРМ, а також із суміжними Операторами ГРМ регулюються технічною угодою про умови приймання-передачі природного газу ГРМ, яка укладається з ними відповідно до вимог глави 2 розділу VІ цього Кодексу.

Порядок укладення технічної угоди про умови приймання-передачі газу ГРМ визначено у главі 2 розділу VІ Кодексу ГРМ.

Так, за приписами пунктів 1 - 3 цієї глави, технічна угода про умови приймання-передачі газу ГРМ має містити:

1) персональний ЕІС-код кожної сторони як суб`єкта ринку природного газу;

2) параметри якості природного газу та порядок визначення ФХП природного газу;

3) акт розмежування балансової належності та експлуатаційної відповідальності сторін зі схемою потоків газу на ГРС (ПВВГ);

4) перелік комерційних та дублюючих вузлів обліку (ЗВТ);

5) порядок комерційного обліку природного газу (порядок визначення об`єму/обсягу передачі природного газу в/з ГРМ);

6) порядок перевірки комерційних вузлів обліку газу;

7) порядок взаємодії сторін при виникненні аварійних ситуацій;

8) порядок отримання вихідної інформації від комерційного чи дублюючого вузла обліку.

Порядок отримання ГДП, ВБГ, Оператором ГРМ персонального ЕІС-коду визначений Кодексом ГТС.

Параметри ФХП природного газу, порядок їх визначення та контролю мають відповідати вимогам, визначеним цим Кодексом.

Порядок комерційного обліку природного газу, у тому числі приладового, визначений в розділах ІХ-ХІ цього Кодексу.

За технічною угодою про умови приймання-передачі газу ГРМ між сторонами не здійснюються розрахунки за природний газ.

З урахуванням вищенаведеного, суд погоджується з доводами позивача про те, що доступ суб`єктів ринку природного газу до газорозподільної системи для фактичної передачі природного газу до/з газорозподільної системи суміжного оператора здійснюється на підставі укладеної між ними технічної угоди, за якою розрахунки не здійснюються.

Отже, як вбачається з матеріалів справи, між сторонами було укладено два однопредметних правочини щодо врегулювання відносин, пов`язаних із наданням позивачеві послуг із передачі природного газу споживачам газовими мережами відповідача, обидва з яких виконувались сторонами.

Недійсність Договору позивач пов`язує з тим, що його було укладено всупереч вищенаведеним положенням чинного законодавства, а сторони у своїй діяльності мають керуватися виключно Технічною угодою, відтак, за доводами позивача, підстави для здійснення оплати за розподіл переданого природного газу відсутні.

Однією з визначених Цивільним кодексом України підстав недійсності правочину є суперечність змісту правочину в момент його вчинення Цивільному кодексу України або іншим актам цивільного законодавства.

Позивач просить суд визнати Договір недійсним саме з цієї підстави.

Судом враховано, що позивач у своїх заявах по суті справи посилається на те, що Договір було укладено під тиском з боку відповідача, а також на те, що Договір суперечить інтересам держави та моральним засадам суспільства, однак не надає доказів на підтвердження зазначених обставин та обґрунтувань із посиланням на статті 228, 231 Цивільного кодексу України, тому такі твердження не знайшли свого підтвердження під час розгляду справи.

При вирішенні спору про визнання недійсним оспорюваного правочину враховуються загальні приписи статей 3, 15, 16 Цивільного кодексу України. За результатами розгляду такого спору вирішується питання про спростування презумпції правомірності правочину й має бути встановлено не лише наявність підстав недійсності правочину, передбачених законом, але й визначено, чи було на час пред`явлення позову порушене цивільне право особи, за захистом якого позивач звернувся до суду, яке саме право порушене та в чому полягає його порушення, оскільки залежно від цього визначається необхідний та ефективний спосіб захисту порушеного права, якщо таке порушення відбулося.

Частинами 1 і 2 статті 216 Цивільного кодексу України передбачено, що недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов`язані з його недійсністю. У разі недійсності правочину кожна із сторін зобов`язана повернути другій стороні у натурі все, що вона одержала на виконання цього правочину, а в разі неможливості такого повернення, зокрема тоді, коли одержане полягає у користуванні майном, виконаній роботі, наданій послузі, - відшкодувати вартість того, що одержано, за цінами, які існують на момент відшкодування. Якщо у зв`язку із вчиненням недійсного правочину другій стороні або третій особі завдано збитків та моральної шкоди, вони підлягають відшкодуванню винною стороною.

Двостороння реституція є обов`язковим наслідком визнаного судом недійсним правочину та не може бути проігнорована сторонами. Тобто при недійсності правочину повернення отриманого сторонами за своєю правовою природою становить юридичний обов`язок, що виникає із закону та юридичного факту недійсності правочину (аналогічний висновок викладено в пунктах 64 і 65 постанови судової палати для розгляду справ про банкрутство Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 23.09.2021 у справі № 904/1907/15).

Проте, згідно з частиною 5 статті 216 Цивільного кодексу України вимога про застосування наслідків недійсності нікчемного правочину може бути пред`явлена будь-якою заінтересованою особою. Суд може застосувати наслідки недійсності нікчемного правочину з власної ініціативи.

Відповідно до статей 215 та 216 Цивільного кодексу України вимога про застосування наслідків недійсності оспорюваного правочину, як і про визнання його недійсним, може бути заявлена однією зі сторін правочину або іншою заінтересованою особою, права та законні інтереси якої порушено вчиненням правочину. Така вимога може бути об`єднана з вимогою про визнання правочину недійсним, що в цілому сприяє швидкому та ефективному відновленню правового становища сторін, яке існувало до вчинення правочину, або заявлена як самостійна вимога у вигляді окремого позову. Якщо позов щодо застосування наслідків недійсності правочину не подано, суд не може застосувати наслідки недійсності оспорюваного правочину з власної ініціативи, оскільки згідно з абзацом 2 частини 5 статті 216 Цивільного кодексу України зазначене право є у суду лише щодо нікчемних правочинів (такий правовий висновок викладено в пунктах 80 - 82 постанови судової палати для розгляду справ про банкрутство Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 23.09.2021 у справі № 904/1907/15 та в постанові Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 09.09.2021 у справі № 925/1276/19).

У постанові об`єднаної палати Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 26.05.2023 у справі № 905/77/21 було уточнено правовий висновок, викладений у постанові в справі № 906/1061/20, з метою урахування актуальних правових висновків, сформульованих в постановах Великої Палати Верховного Суду від 21.09.2022 у справі №908/976/19 та від 01.03.2023 у справі №522/22473/15-ц, щодо визнання недійсним виконаного договору.

Так, у постанові об`єднаної палати Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 26.05.2023 у справі № 905/77/21 зазначено, що здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. Однак якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону (стаття 5 Господарського процесуального кодексу України).

Застосування будь-якого способу захисту цивільного права та інтересу має бути об`єктивно виправданим та обґрунтованим. Це означає, що: застосування судом способу захисту, обраного позивачем, повинно реально відновлювати його наявне суб`єктивне право, яке порушене, оспорюється або не визнається; обраний спосіб захисту повинен відповідати характеру правопорушення; застосування обраного способу захисту має відповідати цілям судочинства; застосування обраного способу захисту не повинно суперечити принципам верховенства права та процесуальної економії, зокрема не повинно спонукати позивача знову звертатися за захистом до суду (постанови Великої Палати Верховного Суду від 19.01.2021 у справі № 916/1415/19, від 26.01.2021 у справі № 522/1528/15-ц, від 08.02.2022 у справі № 209/3085/20). Спосіб захисту права є ефективним тоді, коли він забезпечуватиме поновлення порушеного права, а в разі неможливості такого поновлення - гарантуватиме можливість отримати відповідну компенсацію. Тобто цей захист має бути повним і забезпечувати у такий спосіб досягнення мети правосуддя та процесуальну економію (постанова Великої Палати Верховного Суду від 22.09.2020 у справі № 910/3009/18).

Визнання правочину недійсним не з метою домогтися відновлення власного порушеного права (та/або інтересу) у спосіб реституції, що застосовується між сторонами такого правочину, а з метою створити підстави для подальшого звернення з іншим позовом або преюдиційну обставину чи доказ для іншого судового провадження суперечать завданням господарського (цивільного) судочинства, наведеним у частині 1 статті 2 Господарського процесуального кодексу України.

Аналогічні висновки викладені в постанові Великої Палати Верховного Суду від 21.09.2022 у справі № 908/976/19.

Відтак у разі, якщо на виконання оспорюваного правочину товариством сплачено кошти або передано інше майно, то задоволення позовної вимоги про визнання оспорюваного правочину недійсним не призводить до ефективного захисту права, бо таке задоволення саме по собі не є підставою для повернення коштів або іншого майна. У таких випадках позовна вимога про визнання оспорюваного правочину недійсним може бути ефективним способом захисту, лише якщо вона поєднується з позовною вимогою про стягнення коштів на користь товариства або про витребування майна з володіння відповідача (зокрема, на підставі частини 1 статті 216, статті 387, частин 1, 3 статті 1212 Цивільного кодексу України).

З урахуванням вищезазначеного, Верховний Суд у постанові об`єднаної палати Касаційного господарського суду у справі № 905/77/21 узагальнив, що: "позовна вимога про визнання виконаного/частково виконаного правочину недійсним може бути ефективним способом захисту цивільних прав лише в разі, якщо вона поєднується з позовною вимогою про застосування наслідків недійсності правочину, зокрема, про стягнення коштів на користь позивача, витребування майна з володіння відповідача.

Окреме заявлення позовної вимоги про визнання виконаного/частково виконаного договору недійсним без вимоги про застосування наслідків його недійсності не є ефективним способом захисту, бо не призводить до поновлення майнових прав позивача".

З огляду на вищенаведене, оскільки оспорюваний Договір виконується й позивачем не було заявлено вимогу про застосування наслідків його недійсності, суд дійшов висновку про те, що обраний позивачем спосіб захисту прав не є ефективним, оскільки не відновить його порушених прав.

Обрання позивачем неналежного та неефективного способу захисту своїх прав є самостійною підставою для відмови в позові. Подібний висновок сформульований, зокрема, у постановах Великої Палати Верховного Суду від 19.01.2021 у справі № 916/1415/19 (пункт 6.21), від 02.02.2021 у справі № 925/642/19 (пункт 52), від 22.06.2021 у справі № 200/606/18 (пункт 76), від 23.11.2021 у справі № 359/3373/16-ц (пункт 155) та від 15.09.2022 у справі №910/12525/20 (пункт 148).

Отже позовна вимога про визнання недійсним Договору не відповідає належному способу захисту, у зв`язку з чим, незалежно від наявності порушення прав позивача, на захист яких було пред`явлено позов, та фактичних обставин, з якими закон пов`язує визнання такого правочину недійсними, у задоволенні позову слід відмовити.

Щодо заяви відповідача про застосування до вимог позивача наслідків спливу строку позовної давності суд зазначає таке.

Згідно зі статтею 256 Цивільного кодексу України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Відповідно до ч. 1 ст. 261 Цивільного кодексу України перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила.

Позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові (частини 3, 4 статті 267 Цивільного кодексу України).

З огляду на викладене, при застосуванні позовної давності та наслідків її спливу (ст. 267 Цивільного кодексу України) необхідно досліджувати та встановлювати насамперед обставини про те, чи порушено право особи, про захист якого вона просить, і лише після цього - у випадку встановленого порушення і наявності заяви сторони про застосування позовної давності - застосовувати позовну давність та наслідки її спливу.

Оскільки при розгляді цієї справи суд дійшов висновку про відмову в задоволенні позовних вимог, питання спливу строку позовної давності судом не досліджується.

Витрати зі сплати судового збору за подання позову, відповідно до вимог статті 129 Господарського процесуального кодексу України, покладаються на позивача, оскільки позов не підлягає задоволенню.

Керуючись статтями 129, 233, 237, 238, 240 Господарського процесуального кодексу України, суд

ВИРІШИВ:

1. В позові відмовити.

2. Витрати по сплаті судового збору за подання позовної заяви в розмірі 2 684,00 грн покласти на позивача.

Рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга на рішення суду подається до суду апеляційної інстанції протягом двадцяти днів з дня його проголошення.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини рішення суду, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Повне рішення складено 05.02.2024

Суддя О.В. Нечай