ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ХАРКІВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
_______________________________________________________________________
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

22.01.2024м. ХарківСправа № 922/4073/23

Господарський суд Харківської області у складі:

судді Буракової А.М.

при секретарі судового засідання Чабан А.А.

розглянувши в порядку загального позовного провадження справу

за позовом Акціонерного товариства "Укрпошта", м. Київ
до Фізичної особи-підприємця Маценко Сергія Юрійовича, м. Харків
про стягнення 306876,28 грн.
за участю представників:

позивача - Гуцалова Т.О.

відповідача - Цимбалюк С.В., Маценко С.Ю.

ВСТАНОВИВ:

Акціонерне товариство "Укрпошта" (позивач) звернулося до Господарського суду Харківської області з позовною заявою до Фізичної особи-підприємця Маценко Сергія Юрійовича (відповідач) про стягнення з відповідача на користь позивача заборгованості з надання послуг з приймання до пересилання міжнародних відправлень в сумі 293107,16 грн. за договором № 111.11.1.3.-2966 з пересилання міжнародних поштових відправлень від 08.10.2021; інфляційних витрат - 9168,12 грн.; 3% річних - 4601,00 грн., разом - 306876,28 грн. Також, позивач просить суд стягнути з відповідача на свою користь судовий збір у розмірі 4603,15 грн.

Ухвалою Господарського суду Харківської області від 02.10.2023 було прийнято позовну заяву до розгляду та відкрито провадження у справі, постановлено справу розглядати в порядку загального позовного провадження з повідомленням сторін.

Рух справи висвітлено у відповідних ухвалах суду.

Відповідач 08.11.2023 за вх.№ 30483 надав відзив на позовну заяву, згідно якого просить суд відмовити в задоволенні позову в повному обсязі та стягнути з позивача на свою користь понесені відповідачем судові витрати, в тому числі витрати на професійну правничу допомогу у розмірі 40000,00 грн. При цьому у відзиві на позовну заяву відповідач вказує, що позивачем не надано належних, допустимих та достовірних доказів, які у своїй сукупності свідчили б про існування заборгованості відповідача перед позивачем, тим більше у сумі у розмірі 293107,16 грн., правомірних розрахунків та самих доказів заборгованості, а позовна заява є необґрунтованою та такою, що не підлягає задоволенню, а у суду наявні підстави для відмови в задоволенні позову в повному обсязі.

Позивач 23.11.2023 за вх.№ 32169 надав відповідь на відзив, згідно якої просить суд задовольнити позов в повному обсязі.

Представник позивача у судовому засіданні 22.01.2024 просив суд позов задовольнити в повному обсязі.

Представник відповідача у судовому засіданні 22.01.2024 просив суд відмовити у задоволенні позову в повному обсязі.

Дослідивши матеріали справи, всебічно і повно з`ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги та заперечення проти них, об`єктивно оцінивши надані суду докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд встановив наступне.

08.10.2021 між Акціонерним товариством "Укрпошта" (виконавець) в особі Київської міської дирекції АТ "Укрпошта" та Фізичною особою - підприємцем Маценко Сергієм Юрійовичем (замовник) було укладено договір № 111.11.1.3.-2966 з пересилання міжнародних відправлень (надалі - договір).

Відповідно до п. 1.1. договору, виконавець зобов`язувався надати замовнику послугу з пересилання міжнародних поштових відправлень, що включає пересилання поштових відправлень за межі України, а також пересилання цих поштових відправлень по території України (надалі - міжнародні поштові відправлення), а також послуги "Масовий кур`єрський забір" (надалі разом - послуги), а замовник зобов`язувався прийняти та оплатити надані послуги відповідно до умов договору.

Місце надання послуг - об`єкт(и) поштового зв`язку виконавця, перелік та адреси місцезнаходження яких визначені в додатку №1 до договору (п. 2.2. договору).

Згідно п. 3.3. договору, плата за послуги визначається згідно з тарифами на відповідні послуги, що є чинними на момент підписання виконавцем списку згрупованих поштових відправлень та затвердженими наказами виконавця. Тарифи розміщуються на сайті і є невід`ємною частиною договору.

Звітним періодом за договором є календарний місяць (п. 3.4. договору).

Відповідно п.п. 3.5.1. договору, замовник оплачує послуги в національній валюті гривні шляхом перерахування попередньої оплати (авансового платежу) на вказаний в договорі поточний рахунок у розмірі 100% ціни послуг для однієї або декількох груп міжнародних поштових відправлень впродовж звітного періоду в частині пересилання за межі території України (оподаткування ПДВ за ставкою 0% та в частині пересилання по території України (оподатковується ПДВ за ставкою 20%).

Пунктом 3.6. договору було визначено, що обов`язок замовника по оплаті послуг вважається виконаним в момент зарахування грошових коштів на поточний рахунок ВП виконавця, зазначений в договорі. Замовник, при здійсненні оплати послуг, зобов`язаний в платіжному дорученні зазначити номер і дату договору та суму ПДВ, нараховану за ставкою 20%, що включена до загальної суми платежу, або зазначити, що врахований ПДВ за ставкою 0%, якщо оплачується тільки частина пересилання за межі території України.

У відповідності до п. 3.9. договору, замовник протягом 3 (трьох) робочих днів з моменту отримання акту від виконавця, підписує його, скріплює печаткою (за наявності) та надсилає примірник зазначеного акту чи передає власноручно на зворотну адресу ВП виконавця або у разі не відповідності даних за актом обсягу наданих послуг згідно зі списком згрупованих поштових відправлень, документами, що оформлюються при повернені невручених поштових відправлень та накладними на відправлену пошту (за наявності), за звітний період в цей же строк надає письмові мотивовані зауваження до акту.

Згідно позову позивач вказує, що з листопада 2021 року по серпень 2022 року (спірний період) позивачем було надано відповідачу послуги за договором на суму 1198890,16 грн. З них відповідачем сплачено лише послуги на суму 905783,00 грн. Оплата послуг на суму - 293107,16 грн. на розрахунковий рахунок виконавця на надходила. Позивачем направлялись на адресу відповідача акти приймання-передачі наданих послуг за спірний період з листопада 2021 року по серпень 2022 року за договором №111.11.1.3-2666 поштовими відправленнями. Проте, акти не були підписаними зі сторони відповідача, обґрунтована відмова до позивача щодо підстав їх не підписання не надходила.

За таких обставин позивач зазначає, що відповідач не виконав належним чином зобов`язання за договором та не перераховував повністю оплату за надані послуги за період з листопада 2021 року по серпень 2022 року в сумі 293107,16 грн. Станом на вересень 2023 року зобов`язання відповідачем не виконано.

З матеріалів справи вбачається, що 29.09.2022 позивач направив на адресу відповідача вимогу № 111.011.001.003.-591215-22 щодо сплати заборгованості за надані послуги з додаванням актів звіряння розрахунків та актів звіряння розрахунків за спірний період, та надав боржнику строк на виконання зобов`язання 7 днів.

В подальшому, позивачем також було направлено відповідачу претензію №111.011.001.003.-8119-22 від 22 грудня 2022 року, до якої було долучено акт звірки розрахунків за період з 01.01.2022 по 31.08.2022 та копії актів наданих послуг.

Також, 12.09.2023 позивачем було направлено відповідачу вимогу щодо сплати заборгованості за надані послуги у розмірі 293107,16 грн. №1.01.001.003.127.002-12362-23 від 11.09.2023 до якої позивачем були долучені копії актів приймання-передачі наданих послуг за спірний період.

Надаючи правову кваліфікацію викладеним обставинам справи, з урахуванням фактичних та правових підстав позовних вимог, суд виходить з наступного.

Статтею 11 ЦК України, встановлено, що цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки. Підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є: договори та інші правочини.

Відповідно до частини 1 статті 626 ЦК України, договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

Відповідно до статті 901 ЦК України, за договором про надання послуг одна сторона (виконавець) зобов`язується за завданням другої сторони (замовника) надати послугу, яка споживається в процесі вчинення певної дії або здійснення певної діяльності, а замовник зобов`язується оплатити виконавцеві зазначену послугу, якщо інше не встановлено договором.

Згідно із частиною 1 статті 175 ГК України, майново-господарськими визнаються цивільно-правові зобов`язання, що виникають між учасниками господарських відносин при здійсненні господарської діяльності, в силу яких зобов`язана сторона повинна вчинити певну господарську дію на користь другої сторони або утриматися від певної дії, а управнена сторона має право вимагати від зобов`язаної сторони виконання її обов`язку. Майнові зобов`язання, які виникають між учасниками господарських відносин, регулюються Цивільним кодексом України з урахуванням особливостей, передбачених цим Кодексом.

Статтею 509 ЦК України встановлено, що зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку.

Відповідно до ч. 1 ст. 193 ГК України, суб`єкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобов`язання належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобов`язання - відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться. До виконання господарських договорів застосовуються відповідні положення Цивільного кодексу України з урахуванням особливостей, передбачених Господарським кодексом України.

Згідно до ст. 526 ЦК України, зобов`язання має виконуватися своєчасно і належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться, одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається.

Згідно ст. 610 ЦК України, порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).

Відповідно до ст. 612 ЦК України, боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом.

Згідно ч.2 ст. 530 ЦК України, якщо строк (термін) виконання боржником обов`язку не встановлений або визначений моментом пред`явлення вимоги, кредитор має право вимагати його виконання у будь-який час. Боржник повинен виконати такий обов`язок у семиденний строк від дня пред`явлення вимоги, якщо обов`язок негайного виконання не випливає із договору або актів цивільного законодавства.

Частиною 2 статті 625 ЦК України визначено, що боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

У відповіді на відзив позивач зазначає, що є помилковим твердження відповідача про те, що на позивача окрім обов`язку зі складання та направлення акту приймання-передачі наданих послуг було покладено обов`язок зі спрямування замовнику списку згрупованих поштових відправлень. Також, позивач зазначає, що він сплачував ПДВ замість відповідача, а включення позивачем відповідачу суми ПДВ до акту наданих послуг є компенсацією витрат понесених позивачем. ПДВ обраховувався не на всю послугу, а лише на ту її частину, що надавалась на території України. На підтвердження боргових зобов`язань відповідача перед позивачем надано копії фіскальних чеків за спірний період (том 1 а.с. 159-189).

Згідно п. 3.7. договору, факт, обсяг та загальна сума наданих за звітний період послуг підтверджується актом приймання-передачі наданих послуг, який оформлюється за зразком, визначеним в додатку № 2 до договору.

До 8 (восьмого) числі кожного місяця, наступного за звітним періодом, Виконавець, на підтвердження наданим ним послуг відповідно до відомостей, зазначених в оформлених сторонами за звітний період супровідних бланках, документах, що оформлюються при поверненні не вручених міжнародних поштових відправлень та накладних на відправлену пошту (за наявності), складає три примірники Акту, які підписує, скріплює печаткою та передає два з них на підпис Замовнику, особисто або надсилає на адресу його місцезнаходження, визначену в Договорі (пункт 3.8. договору).

Відповідно до п. 3.9. договору, замовник протягом 3 (трьох) робочих днів з моменту отримання акту від виконавця, підписує його, скріплює печаткою (за наявності) та надсилає примірник зазначеного акту чи передає його власноручно на зворотну адресу ВП виконавця або у разі невідповідності даних за актом обсягу наданих послуг згідно зі списком згрупованих поштових відправлень, документами, що оформлюються при поверненні не вручених поштових відправлень та накладними на відправлену пошту (за наявності), за звітний період в цей же строк надає письмові мотивовані зауваження до акту.

У відповідності до пункту 3.11. договору, за умови своєчасного надсилання акту ВП виконавця та не отримання останнім від замовника підписаного сторонами примірника акту або мотивованої відмови від його підписання до 20 (двадцятого) числа місяця наступного за звітним періодом, такий акт є узгодженим у надісланій редакції, а послуги вважаються наданими належної якості та в строк обумовлений договором в обсязі, на загальну суму згідно з таким актом.

При цьому суд зазначає, що позивач не довів суду дотримання ним вимог пунктів 3.7. - 3.11. договору, які визначають порядок дій сторін щодо строків складання актів виконаних робіт, їх надсилання іншій стороні, узгодження сум чи розгляд зауважень до них. Матеріали справи містять докази, що акти приймання-передачі наданих послуг було складено позивачем не у строки визначені договором (до 8-го числа кожного місяця, наступного за звітним), а їх надсилання відповідачу відбулося лише в момент складання вимоги.

За таких обставин суд вважає, що надані позивачем акти приймання-передачі наданих послуг (том 1 а.с. 34 - 40) не є узгодженими відповідачем.

Відповідно до пункту 62 Правил надання послуг поштового зв`язку, затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 5 березня 2009 р. № 270 (в редакції постанови Кабінету Міністрів України від 10 жовтня 2023 р. № 1071) (надалі - Правила), підтвердженням оплати послуг поштового зв`язку з пересилання письмової кореспонденції є: поштові марки, наклеєні на письмову кореспонденцію або нанесені типографським способом на поштові конверти, поштові картки; електронні марки; відбитки державного знака, нанесені маркувальними машинами; відбитки про оплату письмової кореспонденції, нанесені друкарським чи іншим способом; розрахунковий документ про оплату послуги поштового зв`язку.

Відповідно до абзацу 47 статті 1 Закону України "Про поштовий зв`язок", розрахунковий документ - документ встановленої форми та змісту (касовий чек, розрахункова квитанція тощо), що підтверджує надання послуг поштового зв`язку.

Згідно статті 2 Закону України "Про застосування реєстраторів розрахункових операцій у сфері торгівлі, громадського харчування та послуг", розрахунковий документ - документ встановленої форми та змісту (касовий чек, товарний чек, видатковий чек, розрахункова квитанція, проїзний документ тощо), що підтверджує факт продажу (повернення) товарів, надання послуг, операцій з видачі готівкових коштів держателям електронних платіжних засобів, отримання (повернення) коштів, торгівлю валютними цінностями в готівковій формі, створений в паперовій та/або електронній формі (електронний розрахунковий документ) у випадках, передбачених цим Законом, зареєстрованим у встановленому порядку реєстратором розрахункових операцій або програмним реєстратором розрахункових операцій, чи заповнений вручну.

Відповідно до пункту 6.10. Порядку надання послуг з пересилання міжнародних поштових відправлень, який опубліковано (розміщено) на веб-сайті виконавця і який відповідно до пункту 2.1. договору є невід`ємною частиною договору, у разі відправляння міжнародних згрупованих поштових відправлень, відправник складає їх список в електронному вигляді за формою 103, визначеною в додатку 2 до Порядку. До списку включаються поштові відправлення, згруповані за способом пересилання. Список ф.103 засвідчується підписом відправника. Про прийняття для пересилання міжнародних згрупованих поштових відправлень видається один розрахунковий документ на один список ф.103, якщо інше не передбачено у письмовому договорі з АТ "УКРПОШТА". Один примірник списку ф.103 видається відправнику.

Згідно п. 59 Правил, послуги поштового зв`язку оплачуються під час їх замовлення відправником або під час вручення адресатом (одержувачем), якщо інше не передбачено відповідним договором про надання послуг поштового зв`язку у національній валюті за діючими тарифами. Просту письмову кореспонденцію оплачує тільки відправник. Послуги поштового зв`язку для реєстрованих поштових відправлень з позначкою "Адміністративна послуга" оплачуються суб`єктом звернення під час їх замовлення або під час отримання в поштовому відділенні чи за визначеною суб`єктом звернення адресою в порядку, визначеному оператором поштового зв`язку.

Відповідно до пункту 2.5. договору, послуга не надається у випадку неповного перерахування замовником на рахунок ВП виконавця суми попередньої оплати за послуги згідно з п. 3.5.1. Договору, оформлення замовником міжнародних поштових відправлень з порушенням вимог регламентуючих документів, у тому числі неналежного оформлення супровідних бланків, при зверненні замовника для надання послуги не за місцем надання послуги, у разі отримання від замовника незгоди зі зміною умов договору, які набрали чинності або інших випадках, передбачених регламентуючими документами.

Отже, виходячи зі змісту та умов договору, послуги з пересилання міжнародних поштових відправлень не надаються без попередньої оплати або оплати взагалі. Післяплата або інший спосіб розрахунків між сторонами не передбачено умовами договору.

Так, у підтвердження заборгованості відповідача, позивачем разом з відповіддю на відзив надано копії фіскальних чеків (том 1 а.с. 159-189), які на думку позивача підтверджують заявлений розмір основної заборгованості у сумі 293107,16грн. Також, позивачем було надано до суду копії витягів з Сервісу (списки ф. 103) на 88 арк. та з Сервісу (АРІ) на 41 арк. (том 1 а.с. 190-318).

Заперечуючи проти позову, відповідач наголошував, що у нього містяться всі первісні документи (форми 103 та фіскальні чеки до них), які підтверджують всі господарські операції, що були здійснені відповідачем в рамках договору з пересилання міжнародних підправлень №111.11.1.3-2966 від 08.10.2021 за увесь спірний період, але вони не надавалися до суду лише з підстав того, що їх загальний об`єм не поміститься навіть у малолітражний фургон (бус). Але всі вони можуть бути надані у підтвердження відсутності заборгованості і лиш після того, як позивач надасть обґрунтовані докази, які з великою вірогідністю можуть свідчити про наявність заборгованості відповідача.

Пунктом 2 розділу II Положення про форму та зміст розрахункових документів, затвердженого наказом Міністерства фінансів України від 21.01.2016 №13 та зареєстрованим у Міністерстві юстиції України 11.02.2016 за №220/28350, визначено вимоги до фіскального чеку в якому серед іншого має бути вказано позначення форми оплати (готівкою, електронним платіжним засобом, у кредит, тощо) сума коштів за цією формою оплати та валюту операції. Також, фіскальний чек має містити QR-код, який містить у собі код автентифікації повідомлення (МАС) цього чеку, дату і час здійснення розрахункової операції, фіскальний номер касового чека / фіскальний номер електронного касового чека, суму розрахункової операції, фіскальний номер РРО / фіскальний номер ПРРО).

При цьому слід врахувати, що особа, яка формує фіскальний чек самостійно та на власний розсуд вказує форму оплати в розрахунковому документі і покупець товару/отримувач послуги не може впливати на визначення форми оплати, яка вказана у фіскальному чеку.

Отже, посилання лише на вказану обставину, не може бути визначальним при вирішенні питання щодо наявності або відсутності заборгованості споживача послуг.

Зважаючи на викладене, приймаючи до уваги, що за спірний період (листопад 2021 - серпень 2022) відповідачем було здійснено зарахування на розрахунковий рахунок позивача суми коштів у розмірі 905783,00 грн., який повністю покриває загальну суму всіх наданих позивачем фіскальних чеків у розмірі 807651,71 грн. за змістом яких послуга була оплачена в "кредит", тобто за рахунок авансових платежів відповідача, суд приходить до висновку, що матеріалами справи не підтверджується факт наявності у відповідача перед позивачем заборгованості за період з листопада 2021 року по серпень 2022 року в сумі 293107,16 грн.

Щодо посилань позивача на те, що нарахування ПДВ здійснювалося за послуги, які надані на території України, а за послуги за межами України такі нарахування не здійснювалися, суд зазначає наступне.

Відповідно до пунктів 3.5, 3.5.1 договору, замовник оплачує послуги в національній валюті гривні шляхом перерахування на вказаний в договорі поточний рахунок ВП виконавця попередньої оплати (авансового платежу) у розмірі 100% ціни послуг для однієї або декількох груп міжнародних поштових відправлень впродовж звітного періоду в частині пересилання за межі території України (оподатковується ПДВ за ставкою 0%) та в частині пересилання по території України (оподатковуються ПДВ за ставкою 20%).

Згідно п. 1.1. договору, виконавець зобов`язується надати замовнику послугу з пересилання міжнародних поштових відправлень, що включає пересилання поштових відправлень за межі України, а також пересилання цих поштових відправлень по території України (надалі - міжнародні поштові відправлення), а також послуги «Масовий кур`єрський забір» (надалі разом - послуги), а замовник зобов`язується прийняти та оплатити надані послуги відповідно до умов договору.

Відповідно до висновків Верховного Суду, викладених у постановах від 05.10.2022 у справі №352/1950/15-ц та від 24.05.2023 у справі №408/8199/16-ц зазначено, що договір як приватноправова категорія, оскільки є універсальним регулятором між учасниками цивільних відносин, має на меті забезпечити регулювання цивільних відносин, та має бути спрямований на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Тлумачення правочину - це з`ясування змісту дійсного одностороннього правочину чи договору (двостороннього або багатостороннього правочину), з тексту якого неможливо встановити справжню волю сторони (сторін). Потреба в тлумаченні виникає в разі різного розуміння змісту правочину його сторонами, зокрема при невизначеності і незрозумілості буквального значення слів, понять і термінів. Згідно з частиною першою статті 637 ЦК України тлумачення умов договору здійснюється відповідно до статті 213 цього Кодексу. В постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду від 14.05.2022 у справі № 944/3046/20 зроблено висновок, що у разі, якщо з`ясувати справжній зміст відповідної умови договору неможливо за допомогою загальних підходів до тлумачення змісту правочину, передбачених у частинах третій та четвертій статті 213 ЦК України, слід застосовувати тлумачення "contra proferentem". "Contra proferentem" (лат. "verba chartarum fortius accipiuntur contra proferentem") - слова договору повинні тлумачитися проти того, хто їх написав. Особа, яка включила ту або іншу умову в договір, повинна нести ризик, пов`язаний з неясністю такої умови. Це правило застосовується не тільки в тому випадку, коли сторона самостійно розробила відповідну умову, але й тоді, коли сторона скористалася стандартною умовою, що була розроблена третьою особою. Це правило підлягає застосуванню не тільки щодо умов, які "не були індивідуально узгоджені" ("no individually negotiated"), але також щодо умов, які хоча і були індивідуально узгоджені, проте були включені в договір "під переважним впливом однієї зі сторін" ("under the diminant sinfluence of the party"). Тобто contra proferentem має застосовуватися у разі, якщо є два різні тлумачення умови (чи умов) договору, а не дві відмінні редакції певної умови (умов) договору, з врахуванням того, що: contra proferentem має на меті поставити сторону, яка припустила двозначність, в невигідне становище. Оскільки саме вона допустила таку двозначність; contra proferentem спрямований на охорону обґрунтованих очікувань сторони, яка не мала вибору при укладенні договору (у тому числі при виборі мови і формулювань); contra proferentem застосовується у тому випадку, коли очевидно, що лише одна сторона брала участь в процесі вибору відповідних формулювань чи формулюванні тих або інших умов в договорі чи навіть складала проект усього договору або навіть тоді, коли сторона скористалася стандартною умовою, що була розроблена третьою особою; у разі неясності умов договору тлумачення умов договору повинно здійснюватися на користь контрагента сторони, яка підготувала проект договору або запропонувала формулювання відповідної умови. Поки не доведене інше, презюмується, що такою стороною була особа, яка є професіоналом у відповідній сфері, що вимагає спеціальних знань.

З огляду на викладену позицію Верховного Суду щодо тлумачення правочину, ураховуючи умови договору, господарський суд приходить до висновку, що позивач довільно тлумачить такий вид послуги як "міжнародні поштові відправлення" та безпідставно розділяє цю послугу на дві складові: пересилання міжнародних поштових відправлень по території України та за її межами. Хоча за фактом і за змістом укладеного договору це одна послуга і ставка оподаткування для неї податком на додану вартість умовами укладеного між сторонами договору визначена в розмірі 0%.

Відповідно до ст. 86 Господарського процесуального кодексу України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Належними є докази, на підставі яких можна встановити обставини, які входять в предмет доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування. Предметом доказування є обставини, які підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення (ст. 76 ГПК України).

Водночас обставини, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування (ст. 77 Господарського процесуального кодексу України).

Згідно частини 1 статті 73 Господарського процесуального кодексу України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Відповідно до ч. 1 ст. 74 ГПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Згідно ч.ч. 3, 4 ст. 13 ГПК України, кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних з вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.

Виходячи з аналізу вище зазначених норм, суд зазначає про те, що при здійсненні розгляду справи позивач повинен довести обставини на які він посилається в якості обґрунтування позовних вимог, при цьому ризики пов`язані з недоведення таких обставин покладаються безпосередньо на відповідного учасника справи.

За таких обставин господарський суд приходить до висновку про необґрунтованість та недоведеність позовних вимог у справі, у зв`язку з чим в задоволенні позову слід відмовити повністю.

При цьому суд зазначає, що Європейський суд з прав людини у рішенні від 10.02.2010 у справі "Серявін та інші проти України" зауважив, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях, зокрема, судів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються.

У справі "Трофимчук проти України" Європейський суд з прав людини також зазначив, що хоча пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, це не може розумітись як вимога детально відповідати на кожен довод.

У справі "Руїз Торіха проти Іспанії" ЄСПЛ вказав, що відповідно до практики, яка відображає принцип належного здійснення правосуддя, судові рішення мають в достатній мірі висвітлювати мотиви, на яких вони базуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Межі такого обов`язку можуть різнитися залежно від природи рішення та мають оцінюватися у світлі обставин кожної справи.

Відповідно до ст. 129 ГПК України, витрати по оплаті судового збору покладаються на позивача.

Відповідачем у відзиві на позовну заяву було заявлено до стягнення з позивача 40000,00 грн. витрат на професійну правничу допомогу.

Відповідно до ч. 1, 3 ст. 123 ГПК України, судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, зокрема, належать витрати на професійну правничу допомогу.

Учасники справи мають право користуватися правничою допомогою. Представництво у суді, як вид правничої допомоги, здійснюється виключно адвокатом (професійна правнича допомога), крім випадків, встановлених законом (стаття 16 ГПК України).

Однією з основних засад (принципів) господарського судочинства є відшкодування судових витрат сторони, на користь якої ухвалене судове рішення (пункт 12 частини 3 статті 2 зазначеного Кодексу ). Метою впровадження цього принципу є забезпечення особі можливості; ефективно захистити свої права в суді, ефективно захиститись у разі подання до неї необґрунтованого позову, а також стимулювання сторін до досудового вирішення спору.

Згідно зі ст. 26 Закону України "Про адвокатуру та адвокатську діяльність" адвокатська діяльність здійснюється на підставі договору про надання правової допомоги.

Документами, що посвідчують повноваження адвоката на надання правової допомоги, можуть бути: 1) договір про надання правової допомоги; 2) довіреність; 3) ордер; 4) доручення органу (установи), уповноваженого законом на надання безоплатної правової допомоги.

Договір про надання правової допомоги - це домовленість, за якою одна сторона (адвокат, адвокатське бюро, адвокатське об`єднання) зобов`язується здійснити захист, представництво або надати інші види правової допомоги другій стороні (клієнту) на умовах і в порядку, що визначені договором, а клієнт зобов`язується оплатити надання правової допомоги та фактичні витрати, необхідні для виконання договору (п. 4 ч. 1 ст. 1 Закону України "Про адвокатуру та адвокатську діяльність").

Згідно з ч. 8 ст. 129 ГПК України розмір судових витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо).

На підтвердження понесених витрат на правничу допомогу відповідача надано: ордер серії АХ №1154066 від 10.10.2023; свідоцтво про право на зайняття адвокатською діяльністю № 958 від 20.05.2011; договір про надання професійної правничої допомоги від 20.10.2023, яким було передбачено оплату правничої допомоги з приводу розгляду справи № 922/4073/23 в суді першої інстанції у фіксованому розмірі 40000,00 грн.

Дослідивши зазначені докази, суд вважає їх достатніми для підтвердження факту надання адвокатом професійної правничої допомоги.

Згідно з ч. 1, 2 ст. 126 ГПК України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави.

За результатами розгляду справи витрати на професійну правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на професійну правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу професійну правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката, визначається згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.

Відповідно до ч. 3 ст. 126 ГПК України для визначення розміру витрат на професійну правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.

Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи (ч. 4 ст. 126 ГПК України).

У разі недотримання вимог частини четвертої статті 126 ГПК України суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на професійну правничу допомогу адвоката, які підлягають розподілу між сторонами (ч. 5 ст. 126 ГПК України).

Обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами (ч. 6 ст. 126 ГПК України).

Загальне правило розподілу судових витрат визначене у частині 4 статті 129 ГПК України, згідно приписів якої інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються: 1) у разі задоволення позову - на відповідача; 2) у разі відмови в позові - на позивача; 3) у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Разом із тим, у частині 5 статті 129 ГПК України визначено критерії, керуючись якими суд (за клопотанням сторони або з власної ініціативи) може відступити від вказаного загального правила при вирішенні питання про розподіл витрат на правову допомогу та не розподіляти такі витрати повністю або частково на сторону, не на користь якої ухвалено рішення, а натомість покласти їх на сторону, на користь якої ухвалено рішення.

Зокрема, відповідно до частини 5 статті 129 ГПК України під час вирішення питання про розподіл судових витрат суд враховує: 1) чи пов`язані ці витрати з розглядом справи; 2) чи є розмір таких витрат обґрунтованим та пропорційним до предмета спору, з урахуванням ціни позову, значення справи для сторін, у тому числі чи міг результат її вирішення вплинути на репутацію сторони або чи викликала справа публічний інтерес; 3) поведінку сторони під час розгляду справи, що призвела до затягування розгляду справи, зокрема, подання стороною явно необґрунтованих заяв і клопотань, безпідставне твердження або заперечення стороною певних обставин, які мають значення для справи, безпідставне завищення позивачем позовних вимог тощо; 4) дії сторони щодо досудового вирішення спору та щодо врегулювання спору мирним шляхом під час розгляду справи, стадію розгляду справи, на якій такі дії вчинялись.

Склад та розмір витрат, пов`язаних з оплатою правової допомоги, входить до предмета доказування у справі. На підтвердження цих обставин суду повинні бути надані договір про надання правової допомоги (договір доручення, договір про надання юридичних послуг та ін.), документи, що свідчать про оплату гонорару та інших витрат, пов`язаних із наданням правової допомоги, оформлені у встановленому законом порядку (квитанція до прибуткового касового ордера, платіжне доручення або інший банківський документ, касові чеки, посвідчення про відрядження).

Разом з цим, витрати на надану професійну правничу допомогу у разі підтвердження обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості підлягають розподілу за результатами розгляду справи незалежно від того, чи їх уже фактично сплачено стороною/третьою особою чи тільки має бути сплачено (п. 1 ч. 2 ст. 126 ГПК України). Така правова позиція викладена Об`єднаною палатою Верховного Суду у складі суддів Касаційного господарського суду у постанові від 03.10.2019 у справі №922/445/19, Верховним Судом у складі колегії суддів Касаційного господарського суду у постанові від 05.11.2019 у справі № 908/2348/18.

При визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру з огляду на конкретні обставини справи та фінансового стану обох сторін (пункт 21 додаткової постанови Великої Палати Верховного Суду від 19.02.2020 у справі № 755/9215/15-ц, пункт 5.40 постанови Великої Палати Верховного Суду від 12.05.2020 у справі № 904/4507/18).

Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ), присуджуючи судові витрати на підставі статті 41 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, застосовує аналогічний підхід та вказує, що заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, якщо вони були фактичними і неминучими, а їхній розмір - обґрунтованим (див. mutatis mutandis рішення ЄСПЛ у справі "East/West Alliance Limited" проти України" від 23 січня 2014 року (East/West Alliance Limited v. Ukraine, заява № 19336/04, § 268)).

Аналіз наведених норм статті 126 ГПК України, а також статті 129 цього Кодексу дає підстави для висновку, що для вирішення питання про розподіл судових витрат суд має враховувати: складність справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); час, витрачений адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); обсяг наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; пов`язаність цих витрат із розглядом справи; обґрунтованість витрат та їх пропорційність предмету спору; ціну позову, значення справи для сторін; вплив результату її вирішення на репутацію сторін, публічний інтерес справи; поведінку сторони під час розгляду справи (зловживання стороною чи її представником процесуальними правами тощо); дії сторони щодо досудового врегулювання справи та врегулювання спору мирним шляхом.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 16.11.2022 у справі №922/1964/21 зауважено, що не є обов`язковими для суду зобов`язання, які склалися між адвокатом та клієнтом у контексті вирішення питання про розподіл судових витрат. Вирішуючи останнє, суд повинен оцінювати витрати, що мають бути компенсовані за рахунок іншої сторони, ураховуючи як те, чи були вони фактично понесені, так і оцінювати їх необхідність. Подібний висновок викладений і у пункті 5.44 постанови Великої Палати Верховного Суду від 12.05.2020 у справі N 904/4507/18.

З урахуванням положень наведених норм та зазначених фактичних обставин справи, керуючись у тому числі такими критеріями, як обґрунтованість та пропорційність до предмета спору, а також враховуючи критерій розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи, суд дійшов висновку про зменшення розміру витрат відповідача на професійну правничу допомогу до 20000,00грн.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст. 124, 129 Конституції України, ст.ст. 4, 11, 12, 13, 73, 74, 76-80, 86, 91, 123, 126, 129, 232, 233, 236, 237, 238, 240, 241 Господарського процесуального кодексу України, суд

ВИРІШИВ:

В задоволенні позову відмовити повністю.

Стягнути з Акціонерного товариства "Укрпошта" (01001, м. Київ, вул. Хрещатик, 22, ) на користь Фізичної особи-підприємця Маценко Сергія Юрійовича ( АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_1 ) витрати на професійну правничу допомогу у розмірі 20000,00 грн.

Видати наказ після набрання рішенням законної сили.

Рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Рішення господарського суду може бути оскаржене безпосередньо до Східного апеляційного господарського суду протягом двадцяти днів з дня складання повного рішення.

УЧАСНИКИ СПРАВИ:

Позивач: Акціонерне товариство "Укрпошта" (01001, м. Київ, вул. Хрещатик, 22, ).

Відповідач: Фізична особа-підприємець Маценко Сергій Юрійович ( АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_1 ).

Повне рішення складено "01" лютого 2024 р.

Суддя А.М. Буракова

Справа № 922/4073/23