ЗАХІДНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
_________________________________________________________________________________________________________
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"23" січня 2024 р. Справа №914/3287/22

Західний апеляційний господарський суд в складі колегії:

головуючого - судді Кравчук Н.М.

суддів Малех І.Б.

Скрипчук О.С.

секретар судового засідання Михайлишин С.В.

розглянувши апеляційну скаргу ОСОБА_1 (вх. № ЗАГС 01-05/2883/23 від 11.03.2023)

на рішення Господарського суду Львівської області від 03.08.2023 (суддя Трускавецький В.П. повний текст рішення складено 15.08.2023)

у справі № 914/3287/22

за позовом Акціонерного товариства акціонерний-комерційний банк Львів (надалі АТ АКБ Львів), м. Львів

до відповідача 1: ОСОБА_1 , с. Судова Вишня, Львівська область;

до відповідача 2: ОСОБА_2 , с. Гостинцеве, Львівська область

про звернення стягнення на предмет іпотеки.

за участі представників учасників справи:

від позивача: Вертас М.М.

від відповідача-1: Посікіра Р.Р., Попов Д.І.

від відповідача-2: не з`явився

ВСТАНОВИВ:

АТ АКБ Львів звернулося до Господарського суду Львівської області з позовом до відповідача 1: ОСОБА_1 та відповідача-2: ОСОБА_2 про звернення стягнення на предмет іпотеки, у якому просить в рахунок погашення кредитної заборгованості, що складає 1138789,90 грн (з яких: 433715,12 грн - заборгованість по кредиту; 444783,33 грн - заборгованість по відсотках; 17200,00 грн - заборгованість по щомісячній комісії за період з листопада 2015 року по грудень 2022 року включно; 95024,40 грн - заборгованість по пені за період з 01.02.2016 по 16.03.2020 включно; 112252,09 грн - інфляційне збільшення та 35814,96 грн - 3 відсотки річних від простроченої суми згідно з ст. 625 ЦК України) звернути стягнення на предмет іпотеки - нежитлову будівлю, реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 24 та земельну ділянку з кадастровим номером :09:003:0867, які згідно з рішення Мостиського районного суду Львівської області від 07.11.2022 у справі № 448/1054/22 належать ОСОБА_1 і на час звернення з цим позовом зареєстровані за ОСОБА_2 . Спосіб реалізації предмета іпотеки визначити шляхом проведення електронного аукціону за початковою ціною на рівні звичайних цін на такий вид майна.

Рішенням Господарського суду Львівської області від 03.08.2023 у справі № 914/3287/22 позовні вимоги задоволено повністю. В рахунок погашення кредитної заборгованості перед АТ АКБ банк Львів по генеральному договору кредитної лінії № 03/06-164 від 28.05.2014 із змінами і доповненнями, що складає 1138789,90 (з яких: 433719,12 грн заборгованість по кредиту; 444783,33 грн - заборгованість по відсотках; 17200,00 грн - заборгованість по щомісячній комісії за період з листопада 2015 року по грудень 2022 року; 95024,40 грн - нарахована пеня за період з 01.02.2016 по 16.03.2020; 112252,09 грн - інфляційні втрати та 35814,96 грн 3 відсотки річних) звернуто стягнення на предмет іпотеки, а саме: нерухоме майно - нежитлову будівлю, реєстраційний номер об?єкта нерухомого майна 24, загальною площею 198,2 кв.м., що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 та земельну ділянку з кадастровим номером :09:003:0867, реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 24, площею 0,008 га, яка знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , що згідно з рішенням Мостиського районного суду Львівської області від 07.11.2022 по справі № 448/1054/22 належить ОСОБА_1 і на час звернення з цим позовом зареєстроване в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно за ОСОБА_2 . Спосіб реалізації предмета іпотеки визначено шляхом проведення електронного аукціону за початковою ціною на рівні звичайних цін на такий вид майна, на підставі оцінки, проведеної суб?єктом оціночної діяльності/незалежним експертом на стадії оцінки майна під час проведення виконавчих дій. Стягнуто з ОСОБА_1 на користь АТ АКБ Львів 8540,92 грн відшкодування витрат на оплату судового збору. Стягнуто з ОСОБА_2 8540,92 грн відшкодування витрат на оплату судового збору.

Ухвалюючи дане рішення, місцевий господарський суд встановив, що матеріалами справи підтверджується невиконання відповідачем-1 обов`язку з повернення кредитних коштів, станом на дату винесення рішення відповідачем-1 не подано доказів сплати суми заборгованості. Також суд, з огляду на преюдиційні факти, встановлені у рішенні Мостиського районного суду Львівської області від 21.07.2021 у справі № 448/51/18, дійшов висновку, що оскільки банком не надано належних доказів надіслання вимог про дострокове погашення кредиту позичальнику, то, відповідно, строк виконання зобов`язань за основним договором встановлено до 27.05.2021 включно.

Враховуючи, що позасудове звернення стягнення на предмет іпотеки, розпочате банком, не відбулось, а тому і іпотека, запис про припинення якої було внесено за наслідками цієї процедури, кінцеві результати якої скасовані судом, по своїй суті не припинялась, незважаючи на те, що у відповідному реєстрі певний час немає запису про неї, суд погодився із доводами позивача, що іпотека є дійсною.

Також суд першої інстанції зазначив, що оскільки позивач обрав захист не шляхом задоволення вимог іпотекодержателя у позасудовому порядку, а у вигляді звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом продажу предмета іпотеки на прилюдних торгах за рішенням суду, то відсутні підстави для твердження відповідача- 1 про те, що він обрав неналежний спосіб захисту. Суд дійшов висновку, що даний спосіб захисту є ефективним, адже строк виконання основного зобов`язання закінчився, позичальник борг не повернув, а позовна вимога про визнання права іпотекодержателя не відновить порушених прав, зокрема, не матиме наслідком повернення банку коштів за видачу кредиту.

Здійснивши перевірку правильності здійснених позивачем розрахунків, суд встановив, що заявлена сума 1 138789,90 грн розрахована у відповідності до умов кредитного договору та ст. 625 ЦК України (з якої: 433 715,12 грн- заборгованість по кредиту; 444 783,33 грн - заборгованість по відсотках; 17 200,00 грн - заборгованість по щомісячній комісії за період з листопада 2015 року по грудень 2022 року включно; 95 024,40 грн - нарахована пеня за період з 01.02.2016 по 16.03.2020 включно; 112 252,09 грн - інфляційне збільшення, 35 814,96 грн - 3 відсотки річних). Суд визнав їх обґрунтованими, відтак, дійшов висновку, що заявлені позовні вимоги підлягають до задоволення.

Щодо заявленого відповідачем-1 твердження про пропущення строку позовної давності для звернення до суду із даним позовом, то місцевий господарський суд, з посиланням на ст. 264 ЦК України, вказав, що з огляду на те, що відповідач-1, звернувшись до суду із позовом про визнання протиправними та скасування державної реєстрації прав та їх обтяжень (справа № 448/51/18) вчинив дії, що свідчать про визнання ним своїх прав та обов`язків як за основним (кредитним) так і за додатковим (забезпечувальним) зобов`язаннями. Відповідно вказане свідчить про переривання позовної давності, та як наслідок початок нового строку з 04.04.2022 - з набранням рішення суду законної сили. А відтак, позивач звернувся до суду із даним позовом в межах строку позовної давності.

Не погоджуючись з вказаним судовим рішенням, ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу, в якій зазначає, що судом першої інстанції було порушено норми матеріального та процесуального права, не враховано надані ним докази та аргументи, судове рішення винесено з неповним з`ясуванням усіх обставин справи. Зокрема, скаржник зазначає, що перш ніж звертатися до суду із даним позовом банк у відповідності до ст. 35 Закону України «Про іпотеку» та п. 5.1 договору іпотеки повинен був надіслати боржнику письмову вимогу про усунення порушення основного зобов`язання. Однак, таких дій банк не вчинив. Також апелянт вважає, що іпотека є припиненою з 06.02.2017, оскільки банк зареєстрував за собою право власності, а 23.02.2017 відчужив об`єкт іпотеки відповідачу-2 за відплатним договором купівлі-продажу. Окрім того, стверджує, що банк звернувся до суду із неналежним способом захисту. В даному випадку, якщо банк вважає, що іпотека є та залишається чинною, належним способом захисту було б звернення з вимогою про визнання права іпотекодержателя стосовно іпотечного майна. Після набрання чинності рішення суду, у разі задоволення позову, до державного реєстру іпотек вноситься запис про іпотекодержателя, автоматично такий запис не поновлюється.

Апелянт звертає увагу, що у позовній заяві позивач вказує, що перший непогашений платіж по основній сумі кредиту виник 01.01.2016, а по процентах 31.08.2015, відтак, вважає, що саме з цього моменту банк був обізнаний про порушення своїх прав і з цього моменту почався відлік строку позовної давності. Натомість судом першої інстанції не було перевірено розрахунок заборгованості з врахуванням строку позовної давності по кожному окремому платежу. Також суд не дав оцінки тому, що банк надіслав боржнику лист-вимогу про дострокове погашення кредиту, яку ОСОБА_1 отримав 18.11.2015, чим змінив строк повернення кредиту, а тому строк позовної давності закінчився 19.12.2018. Відтак, позов про звернення стягнення на предмет іпотеки подано поза межами строку позовної давності.

В судовому засіданні представники скаржника доводи апеляційної скарги підтримали повністю. На підтвердження своїх доводів 06.11.2023 долучили до матеріалів справи додаткові письмові пояснення (зареєстровані в канцелярії суду за вх№ 01-04/7504/23 від 20.11.2023, вх№ 01-04/7510/23 від 20.11.2023, вх№ 01-04/540/24 від 23.01.2024) та заяви №№1,2,3,4,5 про врахування висновків Верховного Суду щодо спірних правовідносин (зареєстровані в канцелярії суду за вх№ 01-04/7243/23, вх№ 01-04/7245/23, вх№ 01-04/7247/23, вх№ 01-04/7249/23, вх№ 01-04/311/24 від 15.01.2024 та за вх№ 01-04/539/24 від 23.01.2024).

Представник позивача в судовому засіданні проти доводів скаржника заперечив з підстав, викладених у відзиві на апеляційну скаргу (зареєстрований в канцелярії суду за вх№ 01-04/6655/23 від 09.10.2023), просить суд оскаржуване рішення суду першої інстанції залишити без змін, а апеляційну скаргу без задоволення. На підтвердження свої доводів долучив до матеріалів справи клопотання про врахування письмових пояснень щодо спростування доводів апелянта (зареєстроване в канцелярії суду за вх№ 01-04/7932/23 від 05.12.2023), а також письмові пояснення з покликанням на правові висновки Верховного Суду щодо правомірності застосування до даних правовідносин ст. 625 ЦК України (зареєстровані в канцелярії суду за вх№ 01-04/434/24 від 18.01.2024).

Відповідач-2 відзиву на апеляційну скаргу не подав, явку уповноваженого представника в судові засідання не забезпечив.

За змістом ч.12 ст.270 ГПК України неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.

Слід зазначити, що Західний апеляційний господарський суд неодноразово відкладав розгляд апеляційної скарги з метою забезпечення принципу змагальності судового процесу та рівності його учасників перед законом і судом, враховуючу незабезпечення учасниками справи явки уповноважених представників у судові засідання. Вказуючи при цьому, що участь представників сторін в судовому засіданні визначається на їх власний розсуд; неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.

У відповідності до ст. 197 ГПК України учасники справи не були позбавлені права взяти участь у судовому засіданні в режимі відеоконференції у приміщенні суду, а також поза межами приміщення суду з використанням власних технічних засобів.

Однак, відповідач-2 правом на участь у судовому засіданні в режимі відеоконференції, а також поза межами приміщення суду з використанням власних технічних засобів не скористався.

Виходячи зі ст. 129 Конституції України, ст. 2 ГПК України, своєчасний розгляд справи є одним із завдань судочинства, що відповідає положенням ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод щодо права кожного на справедливий розгляд його справи у продовж розумного строку незалежним і безстороннім судом.

Зважаючи на те, що явка представників учасників справи обов`язковою не визнавалась, матеріали справи є достатніми для перевірки правильності застосування судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, колегія суддів вважає за можливе розглянути справу № 914/3287/22 за відсутності відповідача-2, запобігаючи, одночасно, безпідставному затягуванню розгляду спору та сприяючи своєчасному поновленню порушеного права.

Встановивши обставини справи, вивчивши апеляційну скаргу, здійснивши оцінку доказів, що містяться в матеріалах справи, заслухавши учасників справи, Західний апеляційний господарський суд встановив таке.

28.05.2014 між АТ АКБ Львів (банк) та ФОП Макарухою Р.М. (позичальник) укладено генеральний договір кредитної лінії № 03/06-164 (надалі кредитний договір). За умовами цього кредитного договору банк зобов`язується відкрити позичальнику невідновлювальну кредитну лінію з максимальним лімітом заборгованості, в межах якої надавати йому кредити у розмірі та на умовах, обумовлених цим договором та додатковими договорами до нього, а позичальник зобов`язується повернути кредити, сплатити проценти та комісії за користування ними, а також сплатити інші платежі, передбачені цим договором. Максимальний ліміт заборгованості за кредитною лінією та валюта кредитування 400 000,00 грн, процентна ставка 27 відсотків річних. Строк дії кредитної лінії включно до 27.05.2021 (а.с. 38-46 том І).

Додатковим договором № 1 до генерального договору кредитної лінії № 03/06-164 від 28.05.2014 в межах максимального ліміту заборгованості за відкритою кредитною лінією, банк надає позичальнику кредит у розмірі 194 000,00 грн. Кредит надається на строк до 27.05.2021 включно, за передбаченим графіком погашення. позичальник зобов`язується сплачувати банку проценти у розмірі 27 відсотків річних, порядок і сплата яких визначений у генеральному договорі кредитної лінії (а.с. 47-49 том І).

Додатковим договором № 2 від 05.06.2014 до кредитного договору в межах максимального ліміту заборгованості за кредитною лінією, банк надає позичальнику кредит у розмірі 200 000,00 грн. Кредит надається на строк до 27.05.2021 включно, за погодженим графіком. Позичальник зобов`язується сплачувати банку проценти у розмірі 27 відсотків річних, порядок і сплата яких визначений у кредитному договорі (а.с. 50-52 том І).

Згідно з меморіальним ордером від 28.05.2014 позичальнику надано 194 000,00 грн, згідно з меморіальним ордером від 05.06.2014 позичальнику надано 200 000,00 грн (а.с. 56 том І).

Додатковим договором №3 від 17.06.2015 до кредитного договору викладено п. 2.1.1. розділу 2 в наступній редакції: Максимальний ліміт заборгованості за кредитною лінією та валюта кредитування 434 000,00 грн (дане збільшення пов`язане із приєднанням прострочених відсотків в сумі 26 074,46 грн до основної суми боргу та погашення зобов`язань по овердрафту № 2014/12/0171 від 05.06.2014 ,укладеного між банком та ОСОБА_1 у розмірі 30 000,00 грн. Викладено п. 1 додаткового договору № 1 від 28.05.2014 у наступній редакції: В межах максимального ліміту заборгованості за відкритою кредитною лінією, банк надає позичальнику кредит у розмірі 434 000,00 грн. Кредит надається на строк до 27.05.2021 включно, з наступним графіком погашення (а.с. 53-55 том І).

28.05.2014 між АТ АКБ Львів (іпотекодержатель) та ОСОБА_1 (іпотекодавець) укладено договір іпотеки згідно з умовами якого забезпечуються вимоги іпотекодержателя, що випливають з умов кредитного договору та додатків до нього, якщо такі є чи будуть укладені в майбутньому (надалі основне зобов`язання). Іпотекодавець з метою забезпечення виконання зобов`язань позичальника перед іпотекодержателем, викладених у основному зобов`язанні, передає в іпотеку належне йому на праві приватної власності нерухоме майно, а саме: - нежитлову будівлю, що знаходиться в АДРЕСА_1 , нежитлова будівля знаходиться на земельній ділянці площею 0,008 га, яка знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 та належить іпотекодавцю на праві власності на підставі договору купівлі-продажу земельної ділянки несільськогосподарського призначення посвідченого Кубарою О. С., (надалі - предмет іпотеки). Заставна вартість нежитлової будівлі визначається сторонами в сумі 579 456,45 грн. Заставна вартість земельної ділянки визначається сторонами в сумі 5 600,00 грн (а.с. 57-64 том І).

Пунктом 5.4 договору іпотеки передбачено, що звернення стягнення на предмет іпотеки за цим договором на розсуд іпотекодержателя може здійснюватись на підставі: - рішення суду; - виконавчого напису нотаріуса; - згідно з договором про задоволення вимог іпотекодержателя викладеним в розділі 6 (п. 6.1, 6.2, 6.3) цього договору шляхом задоволення вимог іпотекодержателя.

12.11.2015 банк звернувся до ОСОБА_1 із листом-вимогою № 1099/0-12 про сплату заборгованості по відсотках у розмірі 24 858,99 грн, яка сформована станом на 12.11.2015. У випадку невиконання вимоги банк розпочне процедуру примусового стягнення заборгованості, в т.ч. за рахунок звернення стягнення на предмет іпотеки. Вказану вимогу отримано Макарухою 18.11.2015, що підтверджується повідомленням про вручення поштового відправлення (а.с. 58-59 том ІІ).

Листом № 1177/0-12 від 08.12.2015 банк повторно повідомив ОСОБА_1 , що станом на 08.12.2015 заборгованість становить 468 332,70 грн, в т.ч. 433 715,12 грн строкова заборгованість, 34 617,58 грн прострочена заборгованість за нарахованими процентами. В зв`язку з чим, банк вимагає у 30 денний термін з дати отримання вимоги повністю погасити заборгованість. У випадку невиконання вимоги банк розпочне процедуру примусового стягнення заборгованості, в т.ч. за рахунок звернення стягнення на предмет іпотеки (а.с. 111 том І, а.с. 60-61 том ІІ). Вказану вимогу отримано ОСОБА_3 12.12.2015, що підтверджується повідомленням про вручення поштового відправлення.

Як стверджує банк, з 01.01.2016 позичальник повністю перестав виконувати зобов`язання з повернення кредиту та інших платежів за кредитним договором (розрахунок заборгованості а.с. 19-20 том І).

18.03.2016 банк листом № 150/0-12 повідомив ОСОБА_1 та ОСОБА_4 , що заборгованість позичальника за кредитним договором станом на 18.03.2016 складає 498 916,01 грн, в т.ч. строкова заборгованість 425 035,87 грн, прострочена заборгованість за кредитом 8 679,25 грн, прострочена заборгованість за процентами 64 200,89 грн та прострочена заборгованість по комісії за управління кредитом 1 000,00 грн. А відтак, банк вимагає у 30 денний термін з дати отримання цієї вимоги повністю погасити заборгованість у розмірі 498 916,01 грн. У випадку невиконання цієї вимоги банк розпочне процедуру примусового стягнення всієї заборгованості, в т.ч. за рахунок звернення стягнення на предмет іпотеки. До матеріалів справи долучено повідомлення про вручення поштового відправлення у якому зазначено, що ОСОБА_3 отримав повідомлення 24.03.2016 (а.с. 113-114 том І).

Оскільки ОСОБА_1 вищенаведені вимоги банку щодо дострокового повернення кредитних коштів не виконав, банк 24.01.2017 прийняв рішення про звернення стягнення на предмет іпотеки у спосіб набуття права власності, в рахунок повного погашення заборгованості ФОП Макарухи Р.М. за генеральним договором кредитної лінії № 03/06-164 від 28.05.2014, що підтверджується протоколом засідання правління банку (а.с. 63 том ІІ).

01.02.2017 банк листом № 59/0-24 повідомив ОСОБА_1 про те, що в рахунок повного погашення заборгованості, банком звернуто стягнення на предмет іпотеки (нежитлову будівлю та земельну ділянку) (а.с. 64-65 том ІІ).

Згідно Витягів з державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності, банком 06.02.2017 зареєстровано право власності на предмет іпотеки (нежитлову будівлю та земельну ділянку) (а.с. 66-69 том ІІ).

23.02.2017 банк на підставі договору купівлі-продажу № 1149 відчужив спірний предмет іпотеки Кур М.С. 23.02.2017 зареєстровано права власності на нежитлову будівлю та земельну ділянку за ОСОБА_2 (а.с. 70-73 том ІІ).

ОСОБА_5 , не погоджуючись з такими діями банку щодо звернення стягнення на предмет іпотеки у спосіб набуття права власності на предмет іпотеки (нежитлову будівлю та земельну ділянку), звернувся 18.01.2018 до Мостиського районного суду Львівської області із позовом до ПАТ АКБ Львів про визнання протиправним та скасування рішень про державну реєстрацію прав та їх обтяжень.

21.04.2021 рішенням Мостиського районного суду Львівської області у справі № 448/51/18 скасовано рішення приватного нотаріуса Львівського міського нотаріального округу Новосад О. П. про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, індексний номер 33732617 від 06.02.2017 щодо державної реєстрації права власності за ПАТ АКБ Львів на земельну ділянку з цільовим призначенням: для будівництва та обслуговування будівель торгівлі, для реконструкції котельні під магазин, кадастровий номер :09:003:0867, реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 24, площею 0,008 га, яка знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 з припиненням права власності ПАТ АКБ Львів на дану земельну ділянку. Скасовано рішення приватного нотаріуса Львівського міського нотаріального округу Новосад О. П. про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, індексний номер 33732096 від 06.02.2017 щодо державної реєстрації права власності за ПАТ АКБ Львів на нежитлову будівлю, реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 24, загальною площею 198,2 кв.м., яка знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 з припиненням права власності ПАТ АКБ Львів на дану нежитлову будівлю (а.с. 65-84 том І).

Зі змісту вказаного рішення вбачається, що підставами для задоволення позову стало, зокрема те, що в порушення ч.3 ст. 37 Закону України «Про іпотеку» матеріали реєстраційної справи не містять висновку про оцінку предмета іпотеки суб`єктом оціночної діяльності; не містять будь-яких даних про існуючу заборгованість ОСОБА_1 перед ПАТ АКБ «Львів» на день прийняття рішення про державну реєстрацію права власності (01.02.2017), що може бути підставою для звернення стягнення на предмет іпотеки; в матеріалах реєстраційної справи наявний лист банку від 18.03.2016 про розмір заборгованості ОСОБА_1 перед ПАТ АКБ «Львів», однак, такий розмір заборгованості розрахований станом лише на 18.03.2016, а не на 01.02.2017. Суд також вказав, що ПАТ АКБ Львів не надано належних доказів, що підтверджують наявність факту завершення 30-денного строку з моменту отримання іпотекодавцем та боржником письмової вимоги іпотекодержателя, оскільки, як вважає суд, в матеріалах справи відсутні належні докази направлення вимоги про усунення порушення основного зобов`язання іпотекодавцю ОСОБА_1 з описом вкладення. Порушення процедури звернення стягнення на предмет іпотеки у позасудовому порядку стало підставою для скасування рішень державного реєстратора про реєстрацію за ПАТ АКБ «Львів» права власності на спірне нерухоме майно.

Постановою Львівського апеляційного суду від 04.04.2022 рішення Мостиського районного суду Львівської області від 21.07.2021 у справі № 448/51/18 залишено без змін (а.с. 85-93 том І).

Рішенням Мостиського районного суду Львівської області від 07.11.2022 у справі № 448/1054/21 витребувано з володіння ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 майно: - земельну ділянку з цільовим призначенням: для будівництва та обслуговування будівель торгівлі, для реконструкції котельні під магазин, кадастровий номер :09:003:0867, реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 24, зальною площею 0,008 га, яка знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 ; - нежитлову будівлю загальною площею 198,2 кв.м., яка знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 24, право власності на які зареєстровані за ОСОБА_2 на підставі договору купівлі-продажу від 23.02.2017, зареєстрованого в реєстрі за № 1149 приватним нотаріусом Львівського міського нотаріального округу Новосад О.П. Рішення набрало законної сили 20.12.2022 (а.с. 94-105 том І).

За змістом п. 1 ч.1 ст. 2 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» державна реєстрація речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень - це офіційне визнання і підтвердження державою фактів набуття, зміни або припинення речових прав на нерухоме майно, обтяжень таких прав шляхом внесення відповідних відомостей до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно.

Відповідно до сталої практики Верховного Суду рішення суду про витребування нерухомого майна із чужого незаконного володіння, є підставою для внесення відповідного запису до Державного реєстру прав.

Водночас згідно з інформацією з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна станом на 12.12.2022 власником земельної ділянки кадастровий номер :09:003:0867, реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 24, зальною площею 0,008 га, яка знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 та нежитлової будівлі загальною площею 198,2 кв.м., яка знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 24 є ОСОБА_6 (а.с. 107, 108 том І).

Станом на момент розгляду даної справи, в матеріалах справи відсутні докази здійснення державної реєстрації права власності на спірне нерухоме майно за ОСОБА_1 .

Наведені вище обставини стали підставою звернення банку до суду із позовом до ОСОБА_1 про звернення стягнення на предмет іпотеки, визначення способу реалізації предмета іпотеки шляхом проведення електронного аукціону за початковою ціною на рівні звичайних цін на такий вид майна, на підставі оцінки, проведеної суб`єктом оціночної діяльності/незалежним експертом на стадії оцінки майна під час проведення виконавчих дій.

При винесенні постанови колегія суддів керувалася таким.

Відповідно до ст. 11 ЦК України однією з підстав виникнення зобов`язань, є, зокрема, договори та інші правочини.

Як зазначалося вище, між сторонами виникли правовідносини на підставі генерального договору кредитної лінії № 03/06-164 від 28.05.2014 та договору іпотеки від 28.05.2014.

Зважаючи на встановлену ст. 204 ЦК і не спростовану при вирішенні цієї справи в порядку ст. 215 ЦК презумпцію правомірності укладених між сторонами договорів, відповідно ці договори у розумінні статей 11, 509 ЦК України і статей 173, 174 ГК України є підставою для виникнення та існування обумовлених такими договорами прав і обов`язків сторін.

За кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти. До відносин за кредитним договором застосовуються положення параграфа 1 цієї глави, якщо інше не встановлено цим параграфом і не випливає із суті кредитного договору (ч.1, ч.2 ст. 1054 ЦК України).

Матеріалами справи підтверджується факт надання ФОП Макарусі Р.М. 434 000,00 грн (з врахуванням змін внесених додатковим договором №3 від 17.06.2015 до кредитного договору) (а.с. 56 том І). Даний факт отримання зазначених коштів не заперечується і самим Макарухою Р.М.

Частиною 1 ст. 1049 ЦК України передбачено, що позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Якщо договором не встановлений строк повернення позики або цей строк визначений моментом пред`явлення вимоги, позика має бути повернена позичальником протягом тридцяти днів від дня пред`явлення позикодавцем вимоги про це, якщо інше не встановлено договором.

Однак, ФОП Макаруха Р.М. свої зобов`язання щодо повернення грошових коштів в розмірі та в строки, визначені кредитним договором, виконав неналежним чином. Доказів повернення кредитних коштів суду не надав, в матеріалах справи такі відсутні.

Як зазначалося вище, виконання ФОП Макарухою Р.М. кредитних зобов`язань за кредитним договором було забезпечено іпотекою, шляхом укладення відповідного правочину.

Іпотека - вид забезпечення виконання зобов`язання нерухомим майном (неподільним об`єктом незавершеного будівництва, майбутнім об`єктом нерухомості), що залишається у володінні і користуванні іпотекодавця, згідно з яким іпотекодержатель має право в разі невиконання боржником забезпеченого іпотекою зобов`язання задовольнити свої вимоги за рахунок предмета іпотеки переважно перед іншими кредиторами такого боржника у порядку, встановленому цим Законом (абз.4 ст. 1 Закону України «Про Іпотеку»).

У разі порушення іпотекодавцем обов`язків, встановлених іпотечним договором, іпотекодержатель має право вимагати дострокового виконання основного зобов`язання, а в разі його невиконання - звернути стягнення на предмет іпотеки, якщо інше не передбачено законом (ч.1 ст. 12 Закону України «Про Іпотеку»). Аналогічне правило передбачене у ч.2 ст. 590 ЦК України.

Відповідно до ч.1, ч.3, ст. 33 Закону України «Про Іпотеку» (в редакції чинної на момент виникнення спірних правовідносин) у разі невиконання або неналежного виконання боржником основного зобов`язання іпотекодержатель вправі задовольнити свої вимоги за основним зобов`язанням шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки, якщо інше не передбачено законом. Право іпотекодержателя на звернення стягнення на предмет іпотеки також виникає з підстав, встановлених статтею 12 цього Закону. Звернення стягнення на предмет іпотеки здійснюється на підставі рішення суду, виконавчого напису нотаріуса або згідно з договором про задоволення вимог іпотекодержателя.

Пунктом 5.4 договору іпотеки сторони погодили, звернення стягнення на предмет іпотеки за цим договором на розсуд іпотекодержателя може здійснюватись на підставі: - рішення суду; - виконавчого напису нотаріуса; - згідно з договором про задоволення вимог іпотекодержателя.

Приписами ч.1 ст. 36 Закону України «Про іпотеку» визначено, що сторони іпотечного договору можуть вирішити питання про звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом позасудового врегулювання на підставі договору.

Статтею 37 Закону України «Про іпотеку» врегульовані питання передачі іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки.

Іпотекодержатель може задовольнити забезпечену іпотекою вимогу шляхом набуття права власності на предмет іпотеки. Правовою підставою для реєстрації права власності іпотекодержателя на нерухоме майно, яке є предметом іпотеки, є договір про задоволення вимог іпотекодержателя або відповідне застереження в іпотечному договорі, яке прирівнюється до такого договору за своїми правовими наслідками та передбачає передачу іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки в рахунок виконання основного зобов`язання (ч.1 ст. 37 Закону України «Про іпотеку» у редакції, чинній на момент укладення договору).

У пункті 6.2 (6.2.1) іпотечного договору від 28.05.2014 сторони погодили іпотечне застереження, відповідно до якого передбачено право іпотекодержателя при зверненні стягнення на предмет іпотеки отримати на праві власності предмет іпотеки в рахунок виконання основного зобов`язання.

У зв`язку з неналежним виконанням ФОП Макарухою Р.М. кредитних зобов`язань, 01.02.2017 банк звернув стягнення на предмети іпотеки в позасудовому порядку шляхом набуття їх у власність.

Отже, банк вчинив дії, спрямовані на набуття права власності на нерухоме майно в позасудовому порядку на підставі іпотечного договору, укладеного з Макарухою Р.М. Державний реєстратор (приватний нотаріус Львівського міського нотаріального округу Новосад О.П.) у встановленому Законом № 1952-IV порядку 06.02.2017 здійснив реєстраційну дію (виконав визначену законом технічну функцію) щодо державної реєстрації права власності на нерухоме майно за банком.

Водночас, з матеріалів справи вбачається, що рішенням Мостиського районного суду Львівської області від 21.04.2021 у справі № 448/51/18, яке залишено без змін постановою Львівського апеляційного суду від 04.04.2022, скасовано рішення приватного нотаріуса Львівського міського нотаріального округу Новосад О.П. про державну реєстрацію прав та їх обтяжень від 06.02.2017 щодо державної реєстрації права власності за ПАТ АКБ Львів на земельну ділянку та на нежитлову будівлю, які є предметом договору іпотеки від 28.05.2014.

За змістом ч.2 ст. 26 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» у разі скасування на підставі рішення суду рішення про державну реєстрацію прав, документів, на підставі яких проведено державну реєстрацію прав, скасування записів про проведену державну реєстрацію прав, а також у випадку, передбаченому підпунктом «а» п. 2 ч.6 ст. 37 цього Закону, до Державного реєстру прав вноситься запис про скасування державної реєстрації прав.

Велика Палата Верховного Суду у п. 115 постанови від 21.12.2022 у справі № 914/2350/18 (914/608/20) вказала, що задоволення такого позову призводить до внесення державним реєстратором до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно відомостей про речове право позивача на спірне нерухоме майно. Це відновлює становище, яке існувало до прийняття державним реєстратором оспорюваного рішення.

Згідно з ч.1 ст. 17 Закону України «Про іпотеку» іпотека припиняється у разі: припинення основного зобов`язання або закінчення строку дії іпотечного договору; реалізації предмета іпотеки відповідно до цього Закону; набуття іпотекодержателем права власності на предмет іпотеки; визнання іпотечного договору недійсним; знищення (втрати) переданої в іпотеку будівлі (споруди), якщо іпотекодавець не відновив її. Якщо предметом іпотечного договору є земельна ділянка і розташована на ній будівля (споруда), в разі знищення (втрати) будівлі (споруди) іпотека земельної ділянки не припиняється; з інших підстав, передбачених цим Законом.

У спірних правовідносинах виникла ситуація, коли іпотека припинилась у зв`язку з набуттям банком права власності на предмет іпотеки, але в подальшому рішенням суду було скасовано державну реєстрацію права власності спірного майна за банком. Таким чином, з огляду на правовий висновок Великої Палати Верховного Суду від 21.12.2022 у справі № 914/2350/18 (914/608/20), ОСОБА_1 відновив становище (відновив своє право власності на предмет іпотеки), яке існувало до реєстрації за банком права власності на нерухоме майно, яке є предметом спірного договору іпотеки.

Велика Палата Верховного Суду у постанові від 15.06.2021 у справі №922/2416/17, зокрема, виснувала, що виключення відомостей про право іпотеки з відповідного Державного реєстру, зокрема на підставі судового рішення, не впливає на чинність іпотеки. Скасування того судового рішення, що мало наслідком внесення до Державного реєстру іпотек запису про припинення іпотеки, не відновлює дію останньої, оскільки іпотека зберігає чинність незалежно від відсутності певний час відомостей про неї у відповідному державному реєстрі.

Об`єднана палата Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду у справі № 922/1995/17 зазначила, «що у постанові Верховного Суду від 07.05.2019 у справі № 926/3371/17, висновок в якій став підставою для передачі справи на розгляд об`єднаної палати, зазначено, що, виходячи зі змісту статті 17 Закону України "Про іпотеку" та умов укладеного між сторонами договору іпотеки, колегія суддів визнала помилковими висновки судів попередніх інстанцій щодо припинення договору іпотеки у зв`язку із здійсненням державної реєстрації припиненн,я іпотеки, оскільки вилучення обтяжень про іпотеку та заборону на відчуження не тягне припинення договору іпотеки.

За змістом частини 1 статті 4 Закону України "Про іпотеку" (у редакції, чинній як на час укладення договору іпотеки АТ "УкрСиббанк" від 10.07.2007, так і на час укладення договору іпотеки АТ "МегаБанк" від 12.09.2008 із ОСОБА_1 ) обтяження нерухомого майна іпотекою підлягає державній реєстрації в порядку, встановленому законодавством. У разі недотримання цієї умови іпотечний договір є дійсним, але вимога іпотекодержателя не набуває пріоритету відносно зареєстрованих прав чи вимог інших осіб на передане в іпотеку нерухоме майно.

Отже, висновок Верховного Суду, викладений у постанові від 07.05.2019 у справі № 926/3371/17 стосовно дійсності договору іпотеки у разі нездійснення державної реєстрації обтяження нерухомого майна іпотекою (або вилучення такого запису) відповідає положенням законодавства, водночас не свідчить про наявність в особи статусу іпотекодержателя у разі відсутності запису про державну реєстрацію обтяження нерухомого майна іпотекою, а вимога такої особи не має пріоритету відносно зареєстрованих прав, тому відсутні підстави для відступу від правового висновку, викладеного Верховним Судом у зазначеній постанові.

Разом з тим у постанові Верховного Суду від 07.05.2019 у справі № 926/3371/17 акцентовано увагу на тому, що виходячи із загальних засад змагальності сторін, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Тобто, при зверненні з позовом про звернення стягнення на предмет іпотеки за іпотечним договором на позивача покладений тягар доведення обставин наявності заборгованості за кредитним договором у зв`язку з його не виконанням. Натомість відповідач повинен довести саме свої заперечення проти доводів позивача. Належне дослідження доказів та встановлення обставин дійсності заборгованості за спірним кредитним договором має першочергове значення для вирішення питання про можливість звернення стягнення на предмет іпотеки.».

Висновок щодо того, що законодавство не пов`язує вилучення записів про іпотеку та обтяження з державного реєстру з підставами для припинення договору іпотеки або правовідносин за ним, вказаний також у постанові Верховного Суду від 20.07.2023 у справі № 922/3804/20.

Беручи до уваги вищенаведене колегія суддів погоджується з висновком місцевого господарського суду про те, що оскільки позасудове звернення стягнення на предмет іпотеки розпочате банком не відбулось, а тому іпотека, запис про припинення якої було внесено за наслідками цієї процедури, кінцеві результати якої скасовані судом, по своїй суті не припинялась, незважаючи на те, що у відповідному реєстрі певний час не має запису про неї.

Оскільки стаття 17 Закону України "Про іпотеку" не визначає такої підстави для припинення іпотеки, як нездійснення державної реєстрації обтяження нерухомого майна іпотекою (або вилучення такого запису), а відповідач-1 не надав жодних інших належних та допустимих доказів наявності обставин, з настанням яких законодавство пов`язує припинення іпотеки, то суд погоджується із доводами позивача, що іпотека є дійсною, а протилежні доводи скаржника визнаються судом безпідставними.

Не заслуговує на увагу суду і твердження скаржника про припинення дії іпотечного договору, у зв`язку із відчуженням банком спірного майна ОСОБА_2 на підставі договору купівлі-продажу від 23.02.2017 (а.с. 72-73 том ІІ). Оскільки матеріалами справи підтверджується, що після скасування судом державної реєстрації права власності за ПАТ АКБ Львів на предмет іпотеки (нерухоме майно), ПАТ АКБ Львів повернув ОСОБА_2 грошові кошти, сплачені на підставі договору купівлі продажу від 23.02.2017. Даний факт не заперечується і самою ОСОБА_2 (а.с. 168-169 том ІІ).

Щодо реєстрації спірного нерухомого майна, яке є предметом договору іпотеки від 28.05.2014, за ОСОБА_2 , то суд апеляційної інстанції зазначає, що хоча згідно даних Державного реєстру прав станом на 26.01.2023 спірне нерухоме майне зареєстроване за ОСОБА_6 (а.с. 74-76 том ІІ), однак, звертає увагу на те, що рішенням Мостиського районного суду Львівської області від 07.11.2022 у справі № 448/1054/21 витребувано з володіння ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 вказане вище майно. Рішення набрало законної сили 20.12.2022 (а.с. 94-105 том І).

Рішення суду про витребування нерухомого майна із чужого незаконного володіння, є підставою для внесення відповідного запису до Державного реєстру прав згідно вимог Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» саме за заявою ОСОБА_1 , а не ОСОБА_2 .

Водночас, станом на момент розгляду даної справи, в матеріалах справи відсутні докази здійснення державної реєстрації права власності на спірне нерухоме майно за ОСОБА_1 . Тобто, ОСОБА_1 рішення Мостиського районного суду Львівської області від 07.11.2022 у справі № 448/1054/21 не виконано.

Передача іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки відповідно до статей 36, 37 Закону України «Про іпотеку» є способом позасудового врегулювання, який здійснюється за згодою сторін без звернення до суду на підставі застереження в іпотечному договорі або в окремому договорі, укладеному сторонами в порядку досудового врегулювання. Застереження в договорі про задоволення вимог іпотекодержателя шляхом набуття права власності на предмет іпотеки - це виключно позасудовий спосіб урегулювання спору, який сторони встановлюють самостійно в договорі.

При цьому позивач не позбавлений відповідно до положень статей 38, 39 ЦК України можливості звернутися до суду з позовом про звернення стягнення на предмет іпотеки в інший спосіб, ніж набуття права власності на нього, якщо це передбачено договором.

Пунктом 5.4 договору іпотеки від 28.05.2014 сторони погодили умову звернення стягнення на предмет іпотеки, зокрема на підставі рішення суду.

Щодо твердження скаржника про те, що позивачем, перед зверненням до суду із даним позовом, не було надіслано вимогу про усунення порушення, як це передбачено ст. 35 Закону України «Про іпотеку», то колегія суддів зазначає таке.

Приписами ч.1 ст. 35 Закону України» передбачено, що у разі порушення основного зобов`язання та/або умов іпотечного договору іпотекодержатель надсилає іпотекодавцю та боржнику, якщо він є відмінним від іпотекодавця, письмову вимогу про усунення порушення. В цьому документі зазначається стислий зміст порушених зобов`язань, вимога про виконання порушеного зобов`язання у не менш ніж тридцятиденний строк та попередження про звернення стягнення на предмет іпотеки у разі невиконання цієї вимоги. Якщо протягом встановленого строку вимога іпотекодержателя залишається без задоволення, іпотекодержатель вправі прийняти рішення про звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом позасудового врегулювання на підставі договору.

Водночас, колегія суддів звертає увагу на ч.2 вказаної 35 статті Закону, згідно з якою положення частини першої цієї статті не є перешкодою для реалізації права іпотекодержателя звернутись у будь-який час за захистом своїх порушених прав до суду у встановленому законом порядку.

Вимога, встановлена частиною першою цієї статті, не перешкоджає іпотекодержателю здійснювати свої права, визначені цим Законом та/або іпотечним договором, без попереднього повідомлення іпотекодавця, якщо викликана таким повідомленням затримка може спричинити знищення, пошкодження чи втрату предмета іпотеки (ч.3 ст. 35 Закону).

У постановах Великої Палати Верховного Суду від 29.05.2019 у справі №310/11024/15-ц (пункт 63), від 12.06.2019 у справі № 205/578/14-ц (пункт 36) вказано, що визначена у ч.1 ст.35 Закону України «Про іпотеку» процедура подання іпотекодержателем вимоги про усунення порушення основного зобов`язання та/або умов іпотечного договору (яка передує прийняттю іпотекодержателем рішення про звернення стягнення на предмет іпотеки у позасудовий спосіб на підставі договору) не є перешкодою для реалізації іпотекодержателем права звернутись у будь-який час за захистом його порушених прав до суду з вимогами: 1) про звернення стягнення на предмет іпотеки у спосіб його реалізації шляхом проведення прилюдних торгів (статті 41 - 47 Закону № 898-IV) - незалежно від того, які способи задоволення вимог іпотекодержателя сторони передбачили у відповідному договорі (в іпотечному застереженні); 2) про звернення стягнення на предмет іпотеки у спосіб продажу предмета іпотеки іпотекодержателем будь-якій особі-покупцеві (стаття 38 Закону № 898-IV), - якщо у відповідному договорі (в іпотечному застереженні) сторони цей спосіб задоволення вимог іпотекодержателя, встановлений статтею 38 Закону № 898-IV, не погодили, а передбачили тільки можливість передання іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки в рахунок виконання основного зобов`язання у порядку, встановленому статтею 37 Закону № 898-IV.

Отже, недотримання позивачем передбаченої ст. 35 Закону № 898-IV процедури подання вимоги про усунення порушень умов кредитного договору та договору іпотеки не є перешкодою для звернення до суду з вимогою про звернення стягнення на предмет іпотеки, зокрема шляхом проведення прилюдних торгів. Тому, ще з моменту настання строку виконання основного зобов`язання у кредитора виникає право на звернення до суду із таким позовом.

Тобто, вказана у ч.1 ст. 35 Закону процедура стосується звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом позасудового врегулювання на підставі договору та не стосуються процедури судового способу звернення стягнення на предмет іпотеки. А відтак, доводи скаржника про недотримання процедури у даній ситуації, колегія суддів визнає безпідставними.

Суд апеляційної інстанції вважає також безпідставними твердження скаржника про те, що банк обрав неналежний спосіб захисту, оскільки банк обрав захист не шляхом задоволення вимог іпотекодержателя у позасудовому порядку, а у вигляді звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом продажу предмета іпотеки на прилюдних торгах за рішенням суду. Суд зазначає, що даний спосіб захисту буде ефективним, адже строк виконання основного зобов`язання закінчився, позичальник борг не повернув, а позовна вимога про визнання права іпотекодержателя не відновить порушених прав, зокрема, не матиме наслідком повернення банку коштів за видачу кредиту.

Покликання відповідача-1 на висновки Верховного Суду, викладених, зокрема у постановах Великої Палати Верховного Суду у справі № 906/1026/22, № 922/2416/17, у постановах Верховного Суду від 05.01.2024 у справі № 761/11950/20, від 11.10.2023 у справі №904/3986/20, від 12.04.2022 у справ № 921/744/19, від 07.05.2019 у справ №926/3371/17, які на думку скаржника мають буди враховані судом апеляційної інстанції при оцінці окремих обставин даної справи щодо належного способу захисту у спірних правовідносинах, а саме щодо визнання права іпотекодержателя, колегія суддів вважає безпідставним та зазначає таке.

Оскільки у зазначених справах, на які посилається скаржник, порівняно зі справою, яка переглядається, є різні предмети спору та, відповідно, встановлено інші фактичні обставини, отже правовідносини не є подібними (не релеватними). Висновки щодо застосування норм права, були прийняті за іншої, ніж у даній справі, фактично-доказової бази, тобто за інших обставин і за іншими поданими сторонами доказами, у залежності від яких (обставин і доказів) і прийнято судові рішення. Зокрема, дані справи стосувалися набуття добросовісним набувачем іпотечного майна, яке не було зареєстроване в реєстрі відомостей про права інших осіб на нерухоме майно або їх обтяжень особа, і така особа покладалася на ці відомості, тобто, не знала і не могла знати про існування таких прав чи обтяжень. В таких категоріях спору, Верховний Суд звернув увагу, що при вирішенні таких спорів необхідно враховувати наявність чи відсутність обставин, які можуть свідчити про недобросовісність набувача майна, придбаного за відсутності в державному реєстрі відомостей про обтяження.

Відповідно доводи скаржника, наведені в апеляційній скарзі про те, що між учасниками даної справи № 914/3287/22 фактично існує спір щодо відсутності або наявності права іпотекодержателя, та відсутність у державному реєстрі речових прав на нерухоме майно будь-яких записів про обтяження майна іпотекою, суд визнає помилковим, оскільки як зазначалося вище, предметом даного спору є звернення стягнення на іпотечне майно на підставі рішення суду у зв`язку з невиконанням боржником своїх зобов`язань за кредитним договором. І в такій категорії справ суду слід встановити обставини щодо наявності чи відсутності заборгованості за основним кредитним договором.

Тому подання позову про звернення стягнення на предмет іпотеки спрямований на захист права кредитора на належне виконання боржником основного зобов`язання за кредитним договором.

З огляду на відмінності встановлених судами фактичних обставин, зазначених справ, від обставин справи № 914/3287/22, що мали істотне значення для їх вирішення, колегія суддів відхиляє доводи скаржника про врахування вказаної вище практики Верховного Суду у даній справі.

Приписами ч.1 ст. 39 Закону України «Про іпотеку» встановлено, що у разі задоволення судом позову про звернення стягнення на предмет іпотеки в рішенні суду зазначаються, зокрема: загальний розмір вимог та всі його складові, що підлягають сплаті іпотекодержателю з вартості предмета іпотеки.

Пунктом 3.1.4 договору іпотеки закріплено, що іпотекодержатель має право у випадку невиконання іпотекодавцем та/або позичальником зобов`язань за цим та/або за кредитним договором, достроково звернути стягнення на предмет іпотеки в порядку, передбаченому розділом 5 цього договору, та за рахунок вирученої від реалізації предмета іпотеки суми, переважно перед іншими кредиторами, задовольнити в повному обсязі свою вимогу, що визначена на момент фактичного задоволення, включаючи повернення суми кредиту, сплату процентів, неустойки, відшкодування збитків, завданих порушенням зобов`язання, необхідних витрат на утримання заставленого майна, а також витрат, пов`язаних з реалізацією предмета іпотеки.

Як вбачається з розрахунку заборгованості, позивач просить за рахунок іпотечного майна погасити кредитну заборгованість на загальну суму 1 138 789,90 грн, з яких: - 433 715,12 грн - заборгованість по кредиту; - 444 783,33 грн - заборгованість по відсотках; - 17 200,00 грн - заборгованість по щомісячній комісії за період з листопада 2015 року по грудень 2022 року включно; - 95 024,40 грн - заборгованість по пені за період з 01.02.2016 по 16.03.2020 включно; - 112 252,09 грн - інфляційне збільшення та 35 814,96 грн - 3 % річних від простроченої суми згідно із ст. 625 ЦК України (а.с. 19-37 том І).

В апеляційній скарзі скаржник зазначає про сплату ним частини боргу, проте банком при здійсненні розрахунку заборгованості таких оплат ФОП Макарухою Р.М. на погашення кредиту та відсотків згідно договору №03/06-164 від 28.05.2014 не було враховано.

Чк вбачається з матеріалів справи, відповідачем-1 долучено до матеріалів справи як доказ погашення кредиту квитанції про сплату грошових коштів на загальну суму 126 773,49 грн (а.с. 146-154 том ІІ). Однак, як зазначалося вище, з метою реструктуризації кредитної заборгованості позичальника, 17.06.2015 між банком та ФОП Макарухою Р.М. було укладено додатковий договір №3 до кредитного договору, яким викладено п. 2.1.1 розділу 2 в наступній редакції: Максимальний ліміт заборгованості за кредитною лінією та валюта кредитування 434 000,00 грн (дане збільшення пов`язане із приєднанням прострочених відсотків в сумі 26'074,46 грн до основної суми боргу та погашення зобов`язань по овердрафту № 2014/12/0171 від 05.06.2014, укладеного між банком та Макарухою Р.М. у розмірі 30 000,00 грн. У п.4 додаткового договору №3 викладено графік погашення кредиту в новій редакції (а.с. 53-55 том І).

Квитанції про погашення кредиту, які долучив відповідач-1 до справи, стосуються періоду , який передував проведенню реструктуризації, до дати укладення додаткового договору №3 - до 17.06.2015. Відповідно, кожна внесена ФОП Макарухою P.M. зазначена в квитанції сума зараховувалася на погашення заборгованості по кредитному договору по першому і по другому траншу, в порядку, що погоджений в п. 5.7 кредитного договору. Як доказ наведеного, банком долучено до матеріалів справи розрахунок заборгованості по другому траншу на суму 200 тис.грн (що був виданий на підставі додаткового договору №2 і був погашений в результаті реструктуризації, шляхом приєднання до заборгованості по першому траншу); виписки по всіх рахунках на яких обліковується кредитний договір та виписки про зарахування платежів по кожній наданій відповідочем-1 квитанції (а.с. 171-208 том ІІ).

Крім того, квитанції №46093 та №88704 не стосуються кредитного зобов`язання по генеральному договору, за яким звертається стягнення у даній справі, оскільки отримувачем сплачених коштів вказано ПАТ «Платинум банк» (а.с. 14-150 том ІІ).

Також квитанція від 29.05.2015 на суму 1 898,49 грн (а.с. 151 том ІІ) стосується іншого кредитного договору Макарухи P.M., як фізичної особи, на підтвердження чого банком долучено виписку по рахунку (а.с. 206 том ІІ), а також наявність такого зобов`язання підтверджує п.1 додаткового договору №3, в якому вказано погашення зобов`язань по овердрафту № 2014/12/0171 від 05.06.2014, укладеного між банком та Макарухою Р.М. у розмірі 30 000,00 грн.

Відтак, з огляду на наведене, суд вважає безпідставними твердження скаржника про неврахування банком усіх оплат, здійснених на погашення кредиту ФОП Макарухою Р.М.

Зі змісту кредитного договору вбачається, що кредит надається на строк до 27.05.2021 включно, з наступним графіком погашення .... по тілу і по процентах.

Відповідно до графіка погашення кредиту, оформленого додатком № 3 кредитного договору з 01.01.2016, позичальник мав вносити щомісячні платежі на погашення тіла кредиту (а.с. 53-55 том І). Однак, як вбачається з розрахунку заборгованості по кредиту, жодних платежів з 01.01.2016 Макарухою Р.М. здійснено не було (а.с. 19-20 том І). Відтак, як стверджує позивач, станом на 19.12.2022 (момент подання позову) непогашена прострочена заборгованість по тілу кредиту за період з 01.01.2016 по 27.05.2021 складає 433 783,33 грн.

Відповідно до ч.1 ст. 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики.

У п. 4.2 кредитного договору зазначено, що проценти за користування кредитом нараховуються щомісячно на суму заборгованості по кредиту за методом факт/360 (фактична кількість днів у місяці, але умовно 360 днів у році), за ставкою, визначеною у п. 2.1.3 цього додатково договору з моменту видачі кредиту до терміну, вказаному у додатковому договорі до генерального договору кредитної лінії.

Згідно з розрахунком заборгованості за кредитним договором банк нарахував заборгованість по нарахованих та несплачених в строк процентах за період з 31.08.2015 по 27.05.2021 по кредиту у розмірі 444 783,33 грн (а.с. 19-20 том І).

Пунктом 2 додаткового договору № 3 до кредитного договору встановлено, що за управління кредитною лінією позичальник сплачує 200,00 грн щомісячно. Так, позивачем нараховано заборгованість по щомісячній комісії за період з листопада 2015 року по грудень 2022 року в сумі 17 200,00 грн (а.с. 19-20 том І).

Пунктом 7.1 кредитного договору сторони погоджено, що за невиконання/несвоєчасне виконання грошових зобов`язань (повернення кредту/кредтів) оплати процентів, комісій, інших платежів за цим договором) банк вправі вимагати в позичальника сплату пені: за зобов`язання у національній валюті - в розмірі подвійної облікової ставки НБУ, що діяла у період прострочки, за весь день прострочки.

Нарахування штрафних санкцій за прострочення виконання зобов`язання, якщо інше не встановлено законом або договором, припиняється через шість місяців від дня, коли зобов`язання мало бути виконано (ч.6 ст. 232 ГК України).

Згідно з розрахунком, позивачем нараховано пеню на кожен окремий прострочений платіж в межах 6 місяців по основному боргу, процентах та комісії, яка становить 95 024,40 грн за період з 01.02.2016 по 16.03.2020 (а.с. 19-23 том І).

У ч.1 ст. 1050 ЦК України вказано, що якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов`язаний сплатити грошову суму відповідно до статті 625 цього Кодексу.

Частиною 2 ст. 625 ЦК України передбачено, що боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

У зв`язку з порушенням відповідачем грошового зобов`язання, позивачем нараховано 112 252,09 грн інфляційних втрат та 35 814,96 грн 3% річних (а.с. 24-37 том І).

Суд першої інстанції, задовольняючи позовні вимоги, встановив, що заборгованість за кредитним договором залишається непогашеною і боржник не оспорював цього факту. Факт заборгованості в розмірі 1 138 789,90 грн, а також підстави, якими обумовлена така заборгованість, не спростована відповідачем-1 альтернативний розрахунок заборгованості, забезпеченої іпотечним договором, останнім не подано.

Також суд, застосовуючи ст. 75 ГПК України, зазначив, що вважає доведеними обставини, встановлені рішенням Мостиського районного суду Львівської області від 21.07.2021 у справі № 448/51/18 про те, що банком не надано належних доказів надіслання вимоги про дострокове погашення кредиту позичальнику. Відповідно, у даному випадку, відсутні підстави для твердження про зміну строку виконання основного зобов`язання. А відтак, укладений з боржником кредитний договір містить кінцевий строк кредитування, а саме, до 27.05.2021 включно. Окрім того, генеральним договором кредитної лінії у п. 7.5 сторони дійшли згоди, що строк позовної давності для стягнення неустойки (штрафу, пені) за цим договором, прирівнюється до строку позовної давності, встановленої законом для основної вимоги за цим договором. Також суд першої інстанції зазначив, що через звернення ОСОБА_1 з позовом до банку про скасування державної реєстрації права власності (справа № 448/51/18) відбулося переривання позовної давності, оскільки боржник вчинив дії, що свідчать про визнання ним своїх прав та обов`язків як за основним (кредитним) так і за додатковим (забезпечувальним) зобов`язаннями, початок нового строку обліковується з 04.04.2022 року (з набранням рішення суду законної сили), то відповідно місцевий господарський суд констатував, що позов подано в межах строку позовної давності.

Однак, суд апеляційної інстанції вважає, що судом першої інстанції не вірно було визначено суму заборгованості по кредитному договору, з огляду на таке.

Згідно з ч.1 ст. 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Статтею 525 ЦК України передбачено, що одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом.

Відповідно до статті 629 ЦК України договір є обов`язковим для виконання сторонами.

Пунктом 2.7 генерального договору кредитної лінії № 03/06-164 від 28.05.2014 сторони погодили право банку вимагати дострокового повернення кредиту у випадку невиконання/неналежного виконання позичальником своїх зобов`язань передбачених цим договором.

У ст. 1052 ЦК України вказано, що у разі невиконання позичальником обов`язків, встановлених договором позики, щодо забезпечення повернення позики, а також у разі втрати забезпечення виконання зобов`язання або погіршення його умов за обставин, за які позикодавець не несе відповідальності, позикодавець має право вимагати від позичальника дострокового повернення позики та сплати процентів, належних йому відповідно до статті 1048 цього Кодексу, якщо інше не встановлено договором.

Припис абз.2 ч.1 ст. 1048 ЦК України про щомісячну виплату процентів до дня повернення позики у разі відсутності іншої домовленості сторін може бути застосований лише у межах погодженого сторонами договору строку надання позики (тобто за період правомірного користування нею). Після спливу такого строку чи у разі пред`явлення до позичальника вимоги згідно з ч.2 ст. 1050 ЦК України право позикодавця нараховувати проценти за позикою припиняється. Права та інтереси позикодавця в охоронних правовідносинах (тобто за період прострочення виконання грошового зобов`язання) забезпечує ч.2 ст. 625 ЦК України, яка регламентує наслідки прострочення виконання грошового зобов`язання.

Згідно з частинами першою і другою ст. 7 Закону України «Про іпотеку» за рахунок предмета іпотеки іпотекодержатель має право задовольнити свою вимогу за основним зобов`язанням у повному обсязі або в частині, встановленій іпотечним договором, що визначена на час виконання цієї вимоги, включаючи сплату процентів, неустойки, основної суми боргу та будь-якого збільшення цієї суми, яке було прямо передбачене умовами договору, що обумовлює основне зобов`язання. Якщо вимога за основним зобов`язанням підлягає виконанню у грошовій формі, розмір цієї вимоги визначається на підставі іпотечного договору або договору, що обумовлює основне зобов`язання, у чітко встановленій сумі чи шляхом надання критеріїв, які дозволяють встановити розмір цієї вимоги на конкретний час протягом строку дії основного зобов`язання.

Звернення банку з позовом з вимогою про дострокове стягнення кредиту незалежно від способу такого стягнення змінює порядок, умови і строк дії кредитного договору. На час звернення з таким позовом (заявою) вважається, що настав строк виконання договору в повному обсязі.

Право кредитодавця нараховувати передбачені кредитним договором платежі припиняється після спливу визначеного цим договором строку кредитування чи у разі пред`явлення до позичальника вимоги згідно з ч.2 ст. 1050 ЦК України.

Разом з тим, як встановлено апеляційним господарським судом, АТ АКБ «Львів» скористався своїм правом вимоги дострокового повернення всієї суми кредиту та нарахованих відсотків за кредитним договором, та таким чином змінив умови основного зобов`язання щодо строку дії договору, періодичності платежів та порядку сплати процентів за користування кредитними коштами, тобто настав строк виконання договору у повному обсязі.

Так, як вбачається з матеріалів справи, банк звертався до ОСОБА_1 із вимогою від 12.11.2015 вих№ 1099/0-12 про погашення простроченої заборгованості в сумі 24 858,99 грн (а.с. 58-59 том ІІ) та досудовими вимогами від 08.12.2015 вих№ 1177/0-12 і від 18.03.2016 вих№ 150/0-12 про дострокове виконання позичальником зобов`язань за кредитним договором (а.с. 60-62 том ІІ).

Згідно з вимогою від 08.12.2015 вих№ 1177/0-12 банк вимагав достроково повернути весь борг, включно із залишком за кредитом, у межах 30 календарних днів з дати її отримання, який станом на 08.12.2015 становить 468 332,70 грн, в т.ч. 433 715,12 грн строкова заборгованість, 34 617,58 грн прострочена заборгованість за нарахованими процентами. Банк попередив позичальника, що у разі невиконання вимоги буде розпочата процедура звернення стягнення на предмет іпотеки.

Аналогічного змісту була надіслана вимога від 18.03.2016 вих № 150/0-12, проте, з уточнюючою сумою боргу станом на 18.03.2016, яка складає 498 916,01 грн, в т.ч. строкова заборгованість 425 035,87 грн, прострочена заборгованість за кредитом 8 679,25 грн, прострочена заборгованість за процентами 64 200,89 грн та прострочена заборгованість по комісії за управління кредитом 1 000,00 грн.

Оскільки з вимогою про дострокове стягнення усієї суми заборгованості за кредитним договором позивач звернувся у грудні 2015 (факт отримання вказаної вимоги підтверджується матеріалами справи та не заперечується ОСОБА_1 ), то колегія суддів вважає, що саме з цього часу (13.01.2016 з врахуванням тридцятиденного терміну з дати отримання) настав строк виконання зобов`язань за кредитним договором у повному обсязі та саме з цього часу позивач мав право звернути стягнення на предмет іпотеки.

Пред`явлення кредитором вимоги про дострокове виконання зобов`язань за кредитним договором фактично змінює порядок, умови і строк дії кредитного договору (правовий висновок Великої Палати Верховного Суду викладений у постанові від 28.03.2018 у справі № 444/9519/12).

Відповідно дострокова вимога про повернення кредиту зумовила зміну строку дії спірного кредитного договору з 13.01.2016 (отримана ОСОБА_1 12.12.2015), а тому подальше нарахування процентів, комісії та неустойки за таким договором є неправомірним.

Колегія суддів вважає висновок суду першої інстанції необгрунтованим щодо недоведення факту надіслання банком боржнику вимоги про дострокове погашення кредиту, посилаючись, при цьому на ст.75 ПК України, оскільки наявність/відсутність відповідної вимоги має ключове значення для правильного вирішення спору у даній справі.

Крім того, звільнення від доказування, навіть у разі наявності преюдиційних обставин встановлених у рішенні суду, не може мати абсолютного характеру і не може сприйматися судом як неможливість спростування під час судового розгляду обставин, які зазначені в іншому судовому рішенні. Господарські суди не повинні сприймати як обов`язкові висновки щодо фактичних обставин справи, наведені у чинних судових рішеннях у інших справах. Для спростування преюдиційних обставин, передбачених ст.75 ГПК України, учасник господарського процесу, який ці обставини заперечує, повинен подати суду належні та допустимі докази. Ці докази повинні бути оцінені судом, що розглядає справу, у загальному порядку за правилами встановленими Господарського процесуального кодексу України. Якщо суд дійде висновку про те, що обставини у справі, що розглядається, є інакшими, ніж установлені під час розгляду іншої господарської справи, то справу належить вирішити відповідно до тих обставин, які встановлені безпосередньо судом, який розглядає справу. Отже, господарський суд під час розгляду конкретної справи на підставі встановлених ним обставин (у тому числі з урахуванням преюдиційних обставин) повинен самостійно оцінювати обставини (факти), які є предметом судового розгляду та ухвалити рішення з відповідним застосуванням необхідних матеріально-правових норм (відповідний правовий висновок викладено у постановах Верховного Суду від 20.03.2020 у справі № 910/2360/19, від 23.08.2022 у справі №910/6459/21).

Так колегія суддів, проаналізувавши зміст рішення Мостиського районного суду Львівської області від 21.07.2021 та постанову Львівського апеляційного суду від 04.04.2022 у справі № 448/51/18, зазначає, що дійсно під час розгляду вказаної справи ОСОБА_1 заперечувався факт отримання будь-яких вимог від банку про дострокове повернення кредиту. Натомість банк, стверджував про направлення боржнику вимог від 12.11.2015 вих№ 1099/0-12, від 08.12.2015 вих№ 1177/0-12 та від 18.03.2016 вих№ 150/0-12. Разом з тим, суд в межах справи № 448/51/18 надавав оцінку лише вимозі від 18.03.2016 вих№ 150/0-12, і зробив висновок, що в матеріалах справи відсутні належні докази направлення вимоги про усунення порушення основного зобов`язання іпотекодавцю ОСОБА_1 з описом вкладення.

Тобто, дострокова вимога про сплату усієї суми заборгованості по кредиту від 08.12.2015 вих№ 1177/0-12 не була предметом розгляду у справі № 448/51/18, будь яких обставин щодо надіслання банком та отримання її боржником судом не встановлювалося. А відтак, в даному випадку щодо неї не застосовується ч. 4 ст. 75 ГПК України.

В матеріалах справи № 914/3287/22 наявні вимоги від 12.11.2015 вих№ 1099/0-12, від 08.12.2015 вих№ 1177/0-12 та від 18.03.2016 вих№ 150/0-12, які долучені до матеріалів справи самим боржником.

Відтак, суд апеляційної інстанції приходить до висновку, що обставини щодо надіслання/не надіслання досудових вимог у справі № 914/3287/22, є інакшими, ніж установлені під час розгляду справи № 448/51/18, відповідно справу належить вирішити відповідно до тих обставин, які будуть встановлені безпосередньо судом, який розглядає справу № 914/3287/22.

З огляду на встановлені вище обставини, апеляційна інстанція вважає, що позивачем безпідставно нараховано відсотки, щомісячну комісію та пеню в межах строку дії договору, а саме до 27.05.2021, оскільки, як зазначалося вище, після пред`явлення банком вимоги було змінено порядок, умови і строк дії кредитного договору. Строк виконання договору в повному обсязі настав 13.01.2016, право кредитодавця нараховувати передбачені кредитним договором платежі припинилося з моменту надіслання вимоги.

Як встановлено судом апеляційної інстанції, банк згідно вимоги від 08.12.2015 вих№ 1177/0-12 вимагав повністю погасити заборгованість за кредитним договором в розмірі 468 332,70 грн, , в т.ч. 433 715,12 грн строкова заборгованість, 34 617,58 грн прострочена заборгованість за нарахованими процентами, яка виникла станом на 08.12.2015.

Таким чином, колегія суддів позовні вимоги визнає обґрунтованими на суму заборгованості в розмірі 468 332,70 грн, з яких 433 715,12 грн - заборгованість по кредиту та 34 617,58 грн заборгованість по відсоткам. В решті суми заявленого боргу (410 165,75 грн заборговані по відсоткам, 17 200,00 грн заборгованості по щомісячній комісії, 95 024,40 грн заборгованості по пені) слід відмовити в зв`язку з їх безпідставністю.

Щодо нарахованих 112 252,09 грн - інфляційного збільшення та 35 814,96 грн - 3 % річних від простроченої суми на підставі ст. 625 ЦК України, то з огляду на те, що права та інтереси позикодавця в охоронних правовідносинах (тобто за період прострочення виконання грошового зобов`язання) забезпечує ч.2 ст. 625 ЦК України, яка регламентує наслідки прострочення виконання грошового зобов`язання, відповідно, суд погоджується з позицією позивача щодо правомірності застосування ст. 625 ЦК України до спірних правовідносин. Протилежні доводи скаржника вважає необґрунтованими.

Разом з тим, апеляційний господарський суд зауважує, що суду надано право перевірити розрахунки позивача та, у випадку виявлення у таких розрахунках помилок, - здійснити власний розрахунок виходячи з розмірів простроченої заборгованості та періоду за який позивач проводить відповідні нарахування, проте, суд не наділений правом виконати за позивача такий розрахунок та самостійно визначити суму та періоди прострочення.

Колегією апеляційного господарського суду арифметично перевірено зазначений розрахунок заборгованості інфляційних та 3% річних, за результатом чого вважає, що заявлена сума не підлягає до задоволення, оскільки позивачем в основу розрахунку покладені платежі, право нарахування яких у позивача було припинено у зв`язку з направленням дострокової вимоги про сплату кредитної заборгованості.

Натомість самостійно здійснити власний розрахунок, виходячи із суми 468 332,70 грн заборгованості, суд немає правових підстав, оскільки такі вимоги позивачем не заявлялися.

З огляду на встановлені обставини, враховуючи настання строку виконання зобов`язань за кредитним договором , та відповідно невиконання таких зобов`язань з боку ОСОБА_1 , суд апеляційної інстанції дійшов висновку, що вимоги АТ АКБ «Львів» про звернення стягнення на предмет іпотеки є обґрунтованими на суму 468 332,70 грн, які підлягають сплаті іпотекодержателю з вартості предмета іпотеки.

Водночас, відповідачем-1 заявлено заяву застосування строку позовної давності (а.с. 34-42 том ІІ). Зокрема, заявник зазначає, що позивачу як кредитору було відомо про невиконання позичальником своїх зобов`язань за кредитним договором, починаючи з липня 2015 року. У позовній заяві банк вказує, що перший прострочений платіж по тілу кредиту припадає на 01.01.2016, тобто, останній був обізнаний про порушення своїх прав саме з 01.01.2016. Вважає, що рішення Мостиського районного суду Львівської області у справі № 448/51/18 не перериває позовну давність, а відтак, позовна давність сливла 01.01.2019. Натомість позов подано лише у грудні 2022, тобто, поза межами строку позовної давності. Також відповідач-1 стверджує, що оскільки банк у листопаді 2015 року надіслав дострокову вимогу про повернення усієї заборгованості, чим змінив строки та порядок повернення кредитних коштів, то саме з цього моменту має відлік строку позовної давності. Таким чином, на думку заявника, банк міг звернутися до суду із даним позовом у період з грудня 2015 по грудень 2018 року. А відтак, оскільки позов подано у грудні 2022 року, то пропуск строку звернення до суду є підставою для відмови у задоволенні позовних вимог.

За змістом ч.1 ст.261 ЦК позовна давність застосовується лише за наявності порушення права особи. Якщо буде встановлено, що право або охоронюваний законом інтерес особи порушені, але позовна давність спливла і про це зроблено заяву іншою стороною у справі, суд відмовляє в позові у зв`язку зі спливом позовної давності - за відсутності наведених позивачем поважних причин її пропущення.

Банк у заяві щодо позовної давності (а.с. 215-218 том ІІ) в обґрунтування поважності причин пропуску позовної давності посилався на те, що про існування права на звернення стягнення на предмет іпотеки за іпотечним договором він дізнався лише 04.04.2022 - в момент набрання законної сили рішення Мостиського районного суду Львівської області у справі №448/51/18 про скасування реєстрації права власності за банком на предмет іпотеки (нежитлове приміщення та земельна ділянка) відповідно до іпотечного застереження в іпотечному договорі. Лише після набрання законної сили судовим рішенням, яким скасовано відповідний запис та рішення реєстратора, банк мав усі підстави вважати, що його право, як іпотекодержателя за іпотечним договором від 28.05.2014 може бути не захищено і, як наслідок, порушено.

Відповідно до ст.256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки (ст.257 ЦК України).

Абзацами 1-2 ч.5 ст.261 ЦК України передбачено, що за зобов`язаннями з визначеним строком виконання перебіг позовної давності починається зі спливом строку виконання. За зобов`язаннями, строк виконання яких не визначений або визначений моментом вимоги, перебіг позовної давності починається від дня, коли у кредитора виникає право пред`явити вимогу про виконання зобов`язання.

Відповідно до ч.1 ст.509 ЦК України зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від вчинення певної дії (негативне зобов`язання), а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку.

Відповідно до ст.264 ЦК України Перебіг позовної давності переривається вчиненням особою дії, що свідчить про визнання нею свого боргу або іншого обов`язку. Позовна давність переривається у разі пред`явлення особою позову до одного із кількох боржників, а також якщо предметом позову є лише частина вимоги, право на яку має позивач. Після переривання перебіг позовної давності починається заново. Час, що минув до переривання перебігу позовної давності, до нового строку не зараховується.

Місцевий господарський суду встановив, що укладений з боржником кредитний договір містить кінцевий строк кредитування, а саме, до 27.05.2021.

Суд дійшов висновку, що саме від дати, коли відповідно до укладеного кредитного договору кредитне зобов`язання мало бути повністю погашеним, має обліковуватися початок перебігу позовної давності щодо вимоги кредитора до іпотекодавця. Оскільки через звернення ОСОБА_1 з позовом до банку про скасування державної реєстрації права власності відбулося переривання позовної давності, то позов подано в межах строку позовної давності.

Проаналізувавши вищенаведене, суд апеляційної інстанції зазначає таке.

У постанові Верховного Суду від 18.08.2021 у справі №201/15310/16 вказано, вимога про звернення стягнення на предмет іпотеки "піддається" впливу позовної давності. На неї поширюється загальна позовна давність тривалістю у три роки. На вимогу про звернення стягнення на предмет іпотеки поширюються всі правила щодо позовної давності (початок перебігу, зупинення, переривання, наслідки спливу тощо).

Європейський суд з прав людини наголошував, що механізм застосування позовної давності повинен бути достатньо гнучким, тобто, як правило, він мусить допускати можливість зупинення, переривання та поновлення строку позовної давності, а також корелювати із суб`єктивним фактором, а саме - обізнаністю потенційного позивача про факт порушення його права (пункти 62, 66 рішення від 20.12.2007 у справі "Фінікарідов проти Кіпру").

Пред`явлення кредитором вимоги про повне дострокове погашення заборгованості за кредитом змінює строк виконання зобов`язання та зумовлює перебіг позовної давності.

Суд апеляційної інстанції погоджується з твердженнями відповідача-1, що право задовольнити забезпечені іпотекою вимоги за рахунок предмета іпотеки виникло в кредитора у зв`язку з невиконанням боржником вимоги про дострокове повернення кредиту в повному обсязі. При цьому таке право згідно з умовами укладеного кредитного договору виникає через тридцять календарних днів з дати одержання позичальником відповідної вимоги та за умови її невиконання. Позивач міг пред`явити позов до іпотекодавця протягом трьох років, починаючи від дати невиконання боржником забезпеченого іпотекою зобов`язання (тридцять перший день після отримання вимоги про дострокове повернення кредиту в повному обсязі).

Так, за наслідками розгляду даної справи судом встановлено, що початок перебігу позовної давності розпочався з моменту отримання ОСОБА_1 дострокової вимоги № 1177/0-12 від 08.12.2015 про сплату усієї заборгованості за кредитним договором в розмір 468 332,70 грн, а саме з 13.01.2016 (з врахуванням тридцятиденного терміну виконання вимоги з дати отримання 12.12.2015).

Водночас, судом встановлено, що 18.01.2018 ОСОБА_1 (іпотекодавець) звернувся до Мостиського районного суду Львівської області з позовом до суду до ПАТ АКБ «Львів» (іпотекодержатель) про визнання протиправними та скасування рішень про державну реєстрацію прав та обтяжень щодо реєстрації за банком права власності на предмет іпотеки (нежитлове приміщення та земельну ділянку), у зв`язку з недотриманням банком вимог Закону України «Про іпотеку» та умов іпотечного договору від 28.05.2014 під час реєстрації за собою права власності (справа №448/51/18 а.с. 65-93 том І). В межах цієї справи встановлено, що ПАТ АКБ «Львів» (іпотекодержатель) у позасудовому порядку зареєстрував за собою право власності на предмет іпотеки (нежитлове приміщення та земельну ділянку) 01.02.2017.

Тобто, колегія суддів зазначає, що банк звернув стягнення на предмет іпотеки шляхом визнання права власності у позасудовому порядку з дотриманням строків позовної давності (з січня 2016 року по лютий 2017 року).

Пред`явлення позову до суду - це реалізація позивачем права на звернення до суду за вирішенням наявного між сторонами спору. Саме із цією процесуальною дією пов`язується початок процесу у справі і переривається перебіг позовної давності.

У постанові Верховного Суду від 07.06.2018 у справі №668/8830/15-ц вказано, що правила переривання перебігу позовної давності застосовуються судом незалежно від наявності чи відсутності відповідного клопотання сторін у справі, якщо в останніх є докази, що підтверджують факт такого переривання.

А відтак, апеляційна інстанція погоджується з висновком суду першої інстанції, що у зв`язку з поданням 18.01.2018 ОСОБА_1 позову до ПАТ АКБ «Львів» у справі №448/51/18 мало місце переривання перебігу позовної давності відповідно до ст.264 ЦК України, оскільки боржник вчинив дії, що свідчать про визнання ним своїх прав та обов`язків як за основним (кредитним) так і за додатковим (забезпечувальним) зобов`язаннями.

Суб`єктивне цивільне право (право вимоги) банку відновилося з 04.04.2022 (з моменту набрання законної сили рішенням суду про скасування позасудового звернення стягнення) і саме з цього моменту (початку перебігу позовної давності) банк міг звернутися з позовом про звернення стягнення на предмет іпотеки у судовому порядку Подібний правовий висновок викладено у постановах Верховного суду від 13.07.2022 у справі № 911/1850/18, від 07.12.2023 у справі № 306/1350/21).

Посилання відповідача-1 на те, що банк міг звернутися до суду з позовом про стягнення заборгованості за кредитним договором або звернення стягнення на предмет іпотеки у період з січня 2016 по січень 2019, колегія суддів вважає безпідставним, оскільки, як зазначалося вище, з лютого 2017 року по квітень 2022 року банк був власником предмету іпотеки, судова справа №448/51/18 розглядалася з січня 2018 року квітень 2022 року. Тобто, у період з 01.02.2017 (момент реєстрації права власності за банком) по 04.04.2022 (під час розгляду справи № 448/51/18) у банку не було правових підстав звертатися до суду, так як на цей час вимоги по кредитному зобов`язанню ФОП Макарухи Р.М. були повністю задоволені у позасудовому порядку за рахунок іпотечного майна.

Таким чином, заява відповідача-1 про застосування наслідків спливу позовної давності до даних позовних вимог позивача не підлягає задоволенню, оскільки звернення позивача з даним позовом відбулось у межах позовної давності.

Відповідно до частин 3, 4 статті 13 ГПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом; кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних з вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.

Принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин справи. Цей принцип передбачає покладення тягаря доказування на сторони.

Кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень (ч. 1 ст. 74 ГПК кодексу України).

У ст. 79 ГПК України визначено, що наявність обставини, на яку сторона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, вважається доведеною, якщо докази, надані на підтвердження такої обставини, є більш вірогідними, ніж докази, надані на її спростування. Питання про вірогідність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.

Тлумачення змісту цієї статті свідчить, що нею покладено на суд обов`язок оцінювати докази, обставини справи з огляду на їх вірогідність, яка дозволяє дійти висновку, що факти, які розглядаються скоріше були (мали місце), аніж не були.

Зважаючи на викладене, за результатами дослідження та оцінки за правилами статті 86 ГПК України зібраних у справі доказів та обставин у сукупності, з урахуванням ст.ст. 2, 13, 14, 76-79 ГПК України, колегія суддів вважає, що надані позивачем докази на підтвердження своїх доводів є більш вірогідними та достатніми для стягнення 468 332,70 грн кредитної заборгованості за рахунок іпотечного майна. В свою чергу відповідачем-1 належними та допустимим доказами не спростовано кредитної заборгованості в розмірі 468 332,70 грн.

З огляду на викладене, суд апеляційної інстанції вважає, що рішення місцевого господарського суду слід частково скасувати, а апеляційну скаргу частково задоволити.

У відповідності до п.2 ч.1 ст. 129 ГПК України судовий збір покладається у спорах, що виникають при виконанні договорів та з інших підстав, - на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

За результатами вирішення даного спору, судом встановлено, що даний спір виник внаслідок неправильних дій відповідача-1, а тому суд, на підставі ч.9 ст. 129 ГПК України покладає на відповідач-1 сплату судового збору пропорційно до задоволених позовних вимог.

Керуючись, ст.ст. 269, 275, 276, 282, 284 Господарського процесуального кодексу України, Західний апеляційний господарський суд

ПОСТАНОВИВ:

1. Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задоволити частково.

2. Рішення Господарського суду Львівської області від 03.08.2023 у справі № 914/3287/22 скасувати частково. Позов задовольнити частково.

Звернути стягнення на предмет іпотеки в рахунок погашення кредитної заборгованості перед Акціонерним товариством Акціонерно-комерційний банк «Львів» по Генеральному договору кредитної лінії № 03/06-164 від 28.05.2014 із змінами і доповненнями, що складає 468 332,70 грн (з яких: 433 715,12 грн - заборгованість по кредиту; 34 617,58 грн - заборгованість по відсотках), а саме: нерухоме майно - нежитлову будівлю, реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 24, загальною площею 198,2 кв.м., що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 та земельну ділянку з кадастровим номером :09:003:0867, реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 24, площею 0,008 га, яка знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , що згідно з рішенням Мостиського районного суду Львівської області від 07.11.2022 по справі № 448/1054/22 належить ОСОБА_1 ( АДРЕСА_2 , реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_1 ) і на час звернення з цим позовом зареєстроване в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно за ОСОБА_2 ((81332, Львівська область, Мостиський район, село Гостинцеве, реєстраційний номер картки платника податків НОМЕР_2 ). В позовних вимогах щодо звернення стягнення в решті суми - відмовити.

Пункт 3 рішення Господарського суду Львівської області від 03.08.2023 -

залишити без змін.

3. Стягнути з Акціонерного товариства Акціонерно-комерційний банк «Львів» (79008, місто Львів, вулиця Сербська, будинок 1, ідентифікаційний код 09801546) на користь ОСОБА_1 ( АДРЕСА_2 , реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_1 ) 10 536,08 грн відшкодування витрат на оплату судового збору за подання апеляційної скарги.

4. Стягнути з ОСОБА_1 ( АДРЕСА_2 , реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_1 ) на користь Акціонерного товариства Акціонерно-комерційний банк «Львів» (79008, місто Львів, вулиця Сербська, будинок 1, ідентифікаційний код 09801546) 7 024,05 грн - відшкодування витрат на оплату судового збору за подання позовної заяви.

5. Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку в строки, передбаченні ст.ст.287-288 ГПК України.

6. Справу повернути до Господарського суду Львівської області.

Веб-адреса Єдиного державного реєстру судових рішень, розміщена на офіційному веб-порталі судової влади України в мережі Інтернет: http://reyestr.court.gov.ua/.

Повний текст складено 31.01.2024.

Головуючий суддя Н.М.Кравчук

судді І.Б.Малех

О.С.Скрипчук