ПІВНІЧНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"16" січня 2024 р. Справа№ 910/8570/23

Північний апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючого: Барсук М.А.

суддів: Руденко М.А.

Пономаренка Є.Ю.

при секретарі: Овчинніковій Я.Д.

за участю представників сторін:

від позивача: Жила В.С.;

від відповідача: Сьомочкіна О.С.;

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю "Авіакомпанія Скайап"

на рішення Господарського суду міста Києва від 14.09.2023 року (повний текст складено 27.09.2023)

у справі №910/8570/23 ( суддя Стасюк С.В.)

за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю "Лендгруп"

до Товариства з обмеженою відповідальністю "Авіакомпанія Скайап"

про стягнення 4 287 241,53 грн, -

В С Т А Н О В И В:

Короткий зміст позовних вимог та хід розгляду справи

Товариство з обмеженою відповідальністю "Лендгруп" (надалі по тексту - позивач) звернулось до Господарського суду міста Києва з позовом до Товариства з обмеженою відповідальністю "Авіакомпанія Скайап" (надалі по тексту - відповідач) про стягнення 4 287 241,53 грн., у тому числі 3 827 663,97 грн. інфляційних втрат, 459 577,56 грн. 3 % річних.

Позовні вимоги обґрунтовані неналежним виконанням відповідачем своїх зобов`язань за Договором про поставку авіаційного палива для заправки повітряних суден № 01-11/18-1 від 01.11.2018.

Короткий зміст рішення місцевого господарського суду та мотиви його прийняття

Рішенням Господарського суду міста Києва від 14.09.2023 року позовні вимоги задоволено частково.

Стягнуто з Товариства з обмеженою відповідальністю "Авіакомпанія Скайап" на користь Товариства з обмеженою відповідальністю "Лендгруп" 3 738 190 грн. 33 коп. інфляційних втрат, 425 586 грн. 73 коп. 3 % річних, 62 456 грн. 65 коп. витрат по сплаті судового збору, 127 340 грн. 70 коп. витрат на оплату послуг адвоката.

В решті позовних вимог відмовлено.

В обґрунтування прийнятого рішення суд першої інстанції зазначив, що здійснивши перерахунок заявлених до стягнення 3 % річних та інфляційних втрат, є обґрунтованими позовні вимоги у розмірі 3 738 190,33 грн. інфляційних втрат та 425 586,73 грн. 3 % річних за розрахунком суду.

Також суд першої інстанції вказав, що заявлений позивачем розмір судових витрат доведений, документально обґрунтований та відповідає критерію розумної необхідності таких витрат, а відповідачем не було подано до суду жодних належних та допустимих доказів на підтвердження неспівмірності витрат на професійну правничу допомогу у заявленому розмірі.

Короткий зміст вимог апеляційної скарги та узагальнення її доводів

Не погоджуючись з рішенням суду першої інстанції, Товариство з обмеженою відповідальністю "Авіакомпанія Скайап" звернулось до Північного апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою, в якій просить скасувати рішення Господарського суду міста Києва від 14.09.2023 року у справі №910/8570/23 та ухвалити нове, яким в задоволенні позовних вимог відмовити в повному обсязі.

Доводи апеляційної скарги зводяться до того, що:

- суд першої інстанції не дослідив умов договору, а саме наявність між сторонами правовідносин з комерційного кредитування, за обставин яких підлягає застосуванню пункт 18 розділу Прикінцеві та перехідні положення ЦК України;

- судом першої інстанції невірно здійснено розрахунок інфляційних витрат, а саме не враховано, що базою нарахування може бути лише сума основного боргу, не обтяжена додатковими нарахуваннями;

- позивачем погоджено оплату адвокатом в якості правової допомоги як за фактично надані послуги, так і додаткову премію, що разом удвічі перевищує суму судового збору і додатково до нього становить 131 116,61 грн;

- гонорар, який одночасно існує у двох формах у даній справі, є неспівмірним із складністю справи.

Дії суду апеляційної інстанції щодо розгляду апеляційної скарги по суті

Згідно витягу з протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями, справу №910/8570/23 передано на розгляд колегії суддів у складі: Барсук М.А. - головуюча суддя; судді - Пономаренко Є.Ю., Руденко М.А.

Ухвалою суду від 30.10.2023 відкладено вирішення питання щодо вчинення процесуальних дій, передбачених параграфом 2 глави 1 розділу IV ГПК України, за апеляційною скаргою Товариства з обмеженою відповідальністю "Авіакомпанія Скайап" на рішення Господарського суду міста Києва від 14.09.2023 року у справі №910/8570/23 до надходження матеріалів справи на адресу Північного апеляційного господарського суду.

Ухвалою суду від 13.11.2023 року апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю "Авіакомпанія Скайап" на рішення Господарського суду міста Києва від 14.09.2023 року у справі №910/8570/23 залишено без руху.

При цьому, апелянту було встановлено строк 10 днів з дня вручення ухвали про залишення апеляційної скарги без руху для усунення недоліків шляхом подання доказів направлення копій апеляційної скарги позивачу.

Апелянтом протягом встановленого строку з дня вручення ухвали про залишення апеляційної скарги без руху були усунені недоліки

Ухвалою суду від 04.12.2023 відкрито апеляційне провадження та призначено справу до розгляду на 16.01.2024.

Ухвалою суду від 15.01.2024 судове засідання призначено в режимі відеоконференції.

Позиції учасників справи

22.12.2023 через відділ документального забезпечення суду від позивача надійшов відзив на апеляційну скаргу, в якому останній заперечив проти доводів та вимог апеляційної скарги та рішення суду першої інстанції просив залишити без змін.

Обставини справи, встановлені судом першої інстанції та перевірені судом апеляційної інстанції

01.11.2018 між ТОВ "Лендгруп" (постачальник) до ТОВ "Авіакомпанія Скайап" (покупець) був укладений договір поставки палива № 01-11/18-1 від 01.11.2018 (далі - договір поставки). Відповідно до умов цього договору постачальник зобов`язується у період з дати укладання договору по 31.12.2018 включно поставляти паливо для реактивних двигунів марки ТС-1, РТ або Jet A-1 для заправки повітряних суден покупця, а покупець зобов`язується приймати паливо, поставлене відповідно до цього договору і сплачувати постачальнику вартість палива за ціною, встановленою цим договором (п. 1.1). Умови можливих додаткових поставок палива за цим договором визначаються сторонами шляхом підписання додаткових угод до цього договору (п. 1.2 договору).

З метою визначення зобов`язань сторін щодо поставки палива та встановлення моменту переходу ризиків від однієї сторони до іншої сторони використовують положення Інкотермс 2010 (п. 2.1 договору).

Поставка палива здійснюється на умовах EXW або DAF - Аеропорт заправки. Аеропорт заправки (код ІАТА): ДП МА «Львів» ім. Д. Галицького, КП МА «Київ ім. І. Сікорського», ДП МА «Бориспіль». Умови поставки: заправка палива безпосередньо у паливний бак ПС (п. 2.2 договору поставки, в редакції додаткової угоди № 1 від 23.11.2018).

Право власності на паливо переходить до покупця з моменту оплати партії палива або перетинання паливом бортового заправного штуцера ПС (п. 2.10 договору поставки).

Розрахункова кількість палива, що повинне бути поставлене покупцю в аеропорті заправки в період, визначений у п. 1.1 цього договору, визначається узгодженими письмовими щомісячними заявками (додатками) покупця, які подаються на наступний місяць до 15 числа поточного місяця (п. 3.1.1 договору).

Оплата за паливо здійснюється шляхом безготівкового розрахунку на підставі виставленого рахунку постачальника (п. 3.3.1 договору). Покупець зобов`язаний сплатити вартість палива, що буде поставлене покупцю шляхом попередньої оплати на поточний рахунок постачальника достатньої суми коштів, але не менше суми у розмірі однієї поставки палива, не пізніше трьох банківських (робочих) днів до дня поставки (п. 3.3.2 договору).

Постачальник протягом 5 (п`яти) робочих днів з моменту поставки палива надає покупцю видаткову накладну, а також акт про надання робіт (послуг) по заправці (послуги заправної машини), якщо такі не були включені у вартість палива та/або акт прийому-передачі в 2 (двох) примірниках. У разі відсутності заперечень з боку покупця щодо сум та/або даних зазначених у видатковій накладній та/або акті прийому-передачі, покупець зобов`язаний підписати та скріпити печаткою видаткову накладну та/або акт прийму-передачі в 2 (двох) примірниках протягом 10 (десяти) робочих днів з моменту його отримання і повернути один примірник постачальнику. У разі незгоди покупця з сумами та/або даними, зазначеними у видатковій накладній та/або акті прийому передачі, він повинен направити свої міркування у письмовій формі протягом 10 (десяти) робочих днів з моменту його отримання (п. 3.3.4 договору).

Договір набирає чинності з моменту укладання і діє до 31.12.2018, а в частині взаєморозрахунків - до моменту припинення грошових зобов`язань (п. 8.1).

Рішенням Господарського суду міста Києва від 16.08.2022, залишеним без змін постановою Північного апеляційного господарського суду від 06.12.2022 та постановою Верховного Суду від 21.03.2023, позов Товариства з обмеженою відповідальністю "Лендгруп" до Товариства з обмеженою відповідальністю "Авіакомпанія Скайап" про стягнення заборгованості у загальному розмірі 12 293 509,42 грн у справі № 910/17955/21 задоволено.

Стягнуто з відповідача на користь позивача заборгованість за поставлене паливо у сумі 9 934 308,40 грн., інфляційні втрати у сумі 1 562 278,97 грн., 3% річних у сумі 796 922,05 грн., судовий збір у сумі 184 402,64 грн. та витрати на правничу допомогу у сумі 280 870,19 грн.

Звертаючись до суду із цим позовом позивач зазначає, що оскільки заборгованість за рішенням Господарського суду міста Києва від 16.08.2022 була повністю погашена відповідачем лише 19.05.2023, то він розрахував та просить стягнути з відповідача 3 827 663,97 грн. інфляційних втрат, 459 577,56 грн. 3 % річних.

Суд частково задовольнив позовні вимоги, здійснивши власний розрахунок 3 % річних та інфляційних втрат.

Здійснюючи розподіл витрат на професійну правничу допомогу, суд першої інстанції вказав, що заявлений позивачем розмір судових витрат доведений, документально обґрунтований та відповідає критерію розумної необхідності таких витрат, а відповідачем не було подано до суду жодних належних та допустимих доказів на підтвердження неспівмірності витрат на професійну правничу допомогу у заявленому розмірі.

Однак, колегія суддів частково не погоджується із таким висновком суду першої інстанції з огляду на наступне.

Мотиви та джерела права, з яких виходить суд апеляційної інстанції при прийнятті постанови

Згідно зі статтею 11 Цивільного кодексу України цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки. Підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є договори та інші правочини.

Відповідно до ст. 526 Цивільного кодексу України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог даного Кодексу і інших актів законодавства. Аналогічна за змістом норма міститься у п.1 ст. 193 Господарського кодексу України.

Згідно зі статтею 530 Цивільного кодексу України, якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

Відповідачем зобов`язання з оплати вартості поставленого товару за договорами виконувались неналежним чином, що і стало підставою для звернення позивача до суду з позовними заявами про стягнення з відповідача грошових коштів.

Як вже раніше зазначалось, рішенням Господарського суду міста Києва від 16.08.2022, залишеним без змін постановою Північного апеляційного господарського суду від 06.12.2022 та постановою Верховного Суду від 21.03.2023, позов у справі № 910/17955/21 задоволено. Стягнуто з відповідача на користь позивача заборгованість за поставлене паливо у сумі 9 934 308,40 грн., інфляційні втрати у сумі 1 562 278,97 грн., 3% річних у сумі 796 922,05 грн., судовий збір у сумі 184 402,64 грн. та витрати на правничу допомогу у сумі 280 870,19 грн.

Частиною 4 статті 75 Господарського процесуального кодексу України передбачено, що обставини, встановлені рішенням суду в господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, стосовно якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.

Отже, вказаними вище рішеннями суду, які набрали законної сили, встановлено факт постачання товару за договором про поставку авіаційного палива для заправки повітряних суден № 01-11/18-1 від 01.11.2018, факт настання строку оплати за вказаним договором та факт наявності заборгованості відповідача перед позивачем.

За відсутності інших підстав припинення зобов`язання, передбачених договором або законом, зобов`язання, в тому числі й грошове, припиняється його виконанням, проведеним належним чином (стаття 599 ЦК України).

Саме лише прийняття господарським судом рішення про задоволення вимог кредитора, якщо таке рішення не виконано в установленому законом порядку, не припиняє зобов`язальних відносин сторін і не звільняє боржника від відповідальності за невиконання грошового зобов`язання.

Як вбачається з матеріалів справи, рішення суду у справі № 910/17955/21 фактично було виконано лише 19.05.2023, що підтверджується наявними в матеріалах справи платіжними документами № 3100 від 04.10.2022 на суму 221 163,88 грн, № 3509 від 16.12.2022 на суму 1 923 744,18 грн, № 131 від 01.02.2023 на суму 614 226,28 грн, № 587 від 28.04.2023 на суму 579 246,26 грн, № 608 від 04.05.2023 на суму 42 062,38 грн, № 674 від 19.05.2023 на суму 9 378 339,27 грн та листом приватного виконавця Павлюка Н.В. від 19.05.2023.

Положеннями ст. 611 ЦК передбачено, що в разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом.

Зокрема, статтею 625 ЦК врегульовано правові наслідки порушення грошового зобов`язання, які мають особливості. Так, відповідно до наведеної норми боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання. Боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також 3 % річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Отже, відсутність у боржника грошей у готівковій формі або грошових коштів на його рахунку в банку, і як наслідок, неможливість виконання ним грошового зобов`язання, якщо навіть у цьому немає його провини, не звільняють боржника від відповідальності за прострочення грошового зобов`язання.

Передбачене законом право кредитора вимагати стягнення боргу враховуючи індекс інфляції та відсотків річних є способом захисту майнових прав та інтересів кредитора, сутність яких складається з відшкодування матеріальних втрат кредитора та знецінення грошових коштів внаслідок інфляційних процесів, а також отримання компенсації (плати) від боржника за користування ним грошовими коштами, які належать до сплати кредитору.

Отже, за змістом наведеної норми закону нарахування інфляційних втрат на суму боргу та 3 % річних входять до складу грошового зобов`язання і вважаються особливою мірою відповідальності боржника за прострочення грошового зобов`язання, оскільки виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів унаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації (плати) від боржника за користування останнім утримуваними грошовими коштами, належними до сплати кредиторові.

У контексті статей 524, 533-535, 625 ЦК України грошовим є зобов`язання, яке виражається в грошових одиницях України (грошовому еквіваленті в іноземній валюті чи в іноземній валюті), це таке правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана сплатити гроші на користь другої сторони (кредитора), а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку.

Правовий аналіз положень ст.ст. 526, 599, 611, 625 ЦК України дає підстави для висновку, що наявність судового рішення про стягнення суми боргу за договором, яке боржник не виконав, не припиняє правовідносин сторін цього договору, не звільняє боржника від відповідальності за невиконання грошового зобов`язання та не позбавляє кредитора права на отримання сум, передбачених ст. 625 цього Кодексу, за час прострочення.

Чинне законодавство не пов`язує припинення зобов`язання з постановленням судового рішення чи відкриттям виконавчого провадження з його примусового виконання, а наявність судових актів про стягнення заборгованості не припиняє грошових зобов`язань боржника та не звільняє боржника від відповідальності за невиконання грошового зобов`язання.

Вказане узгоджується із сталою правовою позицією щодо відповідальності боржника за невиконання грошового зобов`язання за рішенням суду, яка викладена постанові Великої Палати Верховного Суду від 08.11.2019 у справі № 127/15672/16-ц (провадження № 14-254цс19) з посиланням на правову позицію Великої Палати Верховного Суду в постановах від 04.07.2018 у справі № 310/11534/13-ц (провадження № 14-154цс18) та від 04.06.2019 у справі № 916/190/18 (провадження № 12-302гс18).

Таким чином, норма статті 625 ЦК України не обмежує права кредитора звернутися до суду за захистом свого права, якщо грошове зобов`язання не виконується й після вирішення судом питання про стягнення основного боргу.

Отже, якщо судове рішення про стягнення з боржника коштів фактично не виконано, кредитор вправі вимагати стягнення з нього в судовому порядку сум інфляційних нарахувань та процентів річних аж до повного виконання грошового зобов`язання.

Апелянт вказує на те, що він звільнений від відповідальності, визначеної ст. 625 ЦК України в силу приписів п. 18 Прикінцевих та перехідних положень ЦК України, оскільки укладений між сторонами договір передбачає відстрочення оплати за товар, що у розумінні приписів ст. 1057 ЦК України відноситься до правової природи комерційного кредиту.

Законом України від 15.03.2022 №2120-ІХ «Про внесення змін до Податкового кодексу України та інших законодавчих актів України щодо дії норм на період дії воєнного стану» розділ "Прикінцеві та перехідні положення" Цивільного кодексу України доповнено, зокрема пунктом 18 такого змісту:

"У період дії в Україні воєнного, надзвичайного стану та у тридцятиденний строк після його припинення або скасування у разі прострочення позичальником виконання грошового зобов`язання за договором, відповідно до якого позичальнику було надано кредит (позику) банком або іншим кредитодавцем (позикодавцем), позичальник звільняється від відповідальності, визначеної статтею 625 цього Кодексу, а також від обов`язку сплати на користь кредитодавця (позикодавця) неустойки (штрафу, пені) за таке прострочення. Установити, що неустойка (штраф, пеня) та інші платежі, сплата яких передбачена відповідними договорами, нараховані включно з 24 лютого 2022 року за прострочення виконання (невиконання, часткове виконання) за такими договорами, підлягають списанню кредитодавцем (позикодавцем).»

Отже, положення п. 18 Прикінцевих та перехідних положень ЦК України стосуються правовідносин, що виникли з договору позики або кредитного договору, за умовами яких позичальнику було надано кредит (позику) банком або іншим кредитодавцем (позикодавцем).

Натомість, предметом договору є поставка авіаційного палива для заправки повітряних суден, а тому на спірні правовідносини не розповсюджуються приписи п.18 Прикінцевих та перехідних положень ЦК України. При цьому, розстрочення платежу за товар не змінює суть правовідносин та не призводить до поширення на них норм законодавства щодо позики.

Колегія суддів також враховує, що в межах справи № 910/17955/21 судами також не було встановлено погодження в укладеному між сторонами договорі правовідносин з комерційного кредиту.

Отже, посилання відповідача на п. 18 Прикінцевих та перехідних положень ЦК України колегія суддів відхиляє.

Доводи апелянта щодо невірно визначеної бази нарахування інфляційних витрат з тієї підстави, що позивачем нараховано втрати від інфляції на суму основного боргу (вартості поставленого палива), збільшеної на суму втрат від інфляції за попередній період прострочення виконання зобов`язань, колегія суддів відхиляє та враховує висновки об`єднаної палати Верховного Суду від 26.06.2020 у справі № 905/21/19 та від 20.11.2020 у справі № 91013071/19, які зазначили наступне.

Законом України "Про індексацію грошових доходів населення" визначено індексацію грошових доходів населення як встановлений законами та іншими нормативно-правовими актами України механізм підвищення грошових доходів населення, що дає можливість частково або повністю відшкодувати подорожчання споживчих товарів і послуг (стаття 1 Закону).

Статтею 2 цього Закону передбачено як об`єкти індексації грошові доходи громадян, одержані ними в гривнях на території України, що не мають разового характеру, перелік яких визначено у частині першій цієї статті; водночас, частиною другою статті 2 цього Закону законодавець передбачив право Кабінету Міністрів України встановлювати інші об`єкти індексації, поряд з тими, що зазначені у частині першій цієї статті.

З метою реалізації Закону України "Про індексацію грошових доходів населення" Кабінет Міністрів України постановою №1078 від 17.07.2003 затвердив Порядок проведення індексації грошових доходів населення (далі - Порядок), пунктом 1 якого передбачено, що цей Порядок визначає правила обчислення індексу споживчих цін для проведення індексації та сум індексації грошових доходів населення. Індекс споживчих цін обчислюється Держстатом і не пізніше 10 числа місяця, що настає за звітним, публікується в офіційних періодичних виданнях. Сума індексації грошових доходів громадян визначається як результат множення грошового доходу, що підлягає індексації, на величину приросту індексу споживчих цін, поділений на 100 відсотків (пункти 1-1, 4 Порядку).

Отже, при розрахунку інфляційних втрат у зв`язку із простроченням боржником виконання грошового зобов`язання до цивільних відносин, за аналогією закону, підлягають застосуванню норми Закону України "Про індексацію грошових доходів населення" та приписи Порядку проведення індексації грошових доходів населення, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України №1078 від 17.07.2003, та Методика розрахунку базового індексу споживчих цін, затверджена наказом Державного комітету статистики України №265 від 27.07.2007.

Порядок індексації грошових коштів для цілей застосування статті 625 ЦК України визначається із застосуванням індексу споживчих цін (індексу інфляції) за офіційними даними Державного комітету статистики України у відповідний місяць прострочення боржника, як результат множення грошового доходу на величину приросту споживчих цін за певний період, поділену на 100 відсотків (абзац п`ятий пункту 4 постанови КМУ №1078).

Така правова позиція викладена у постанові Об`єднаної палати Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 26.06.2020 у справі №905/21/19.

Статтею 625 ЦК України передбачено право особи отримати компенсацію інфляційних збитків за весь період прострочення. Якщо індекс інфляції в окремі періоди є меншим за одиницю та має при цьому економічну характеристику - "дефляція", то це не змінює його правової природи і не може мати наслідком пропуску такого місяця, оскільки протилежне зруйнує послідовність математичного ланцюга розрахунків, визначену Порядком проведення індексації грошових доходів населення, затвердженим постановою КМУ №1078 від 17.07.2003.

При зменшенні суми боргу внаслідок часткового виконання зобов`язання боржником, сума погашення має відніматися не від суми основного боргу, який існував на початок розрахункового місяця, а від суми основного боргу, помноженої на індекс інфляції у цьому місяці (фактичної вартості грошей на кінець розрахункового місяця з урахуванням інфляційних процесів). А подальший розрахунок інфляційних збитків здійснюється з урахуванням саме проіндексованого залишку основного боргу за попередній місяць у тій же послідовності (шляхом перемножування на індекс інфляції за наступний місяць та віднімання конкретної суми погашення боргу у новому розрахунковому місяці). Вказана правова позиція викладена у постанові Верховного Суду у складі об`єднаної палати касаційного господарського суду від 26.06.2020 у справі №905/21/19 та постановах Верховного Суду від 25.08.2020 у справі № 924/534/19 та від 23.09.2021 у справі №924/2/21.

Об`єднана палата Касаційного господарського суду у постанові від 20.11.2020 у справі № 91013071/19 роз`яснила, що сума боргу, внесена за період з 1 до 15 числа включно відповідного місяця, індексується за період з урахуванням цього місяця, а якщо суму внесено з 16 до 31 числа місяця, то розрахунок починається з наступного місяця. За аналогією, якщо погашення заборгованості відбулося з 1 по 15 число включно відповідного місяця - інфляційна складова розраховується без урахування цього місяця, а якщо з 16 до 31 числа місяця - інфляційна складова розраховується з урахуванням цього місяця.

Отже, якщо період прострочення виконання грошового зобов`язання складає неповний місяць, то інфляційна складова враховується або не враховується в залежності від математичного округлення періоду прострочення у неповному місяці.

Методику розрахунку інфляційних втрат за неповний місяць прострочення виконання грошового зобов`язання доцільно відобразити, виходячи з математичного підходу до округлення днів у календарному місяці, упродовж якого мало місце прострочення, а саме:

- час прострочення у неповному місяці більше півмісяця (> 15 днів) = 1 (один) місяць, тому за такий неповний місяць нараховується індекс інфляції на суму боргу;

- час прострочення у неповному місяці менше або дорівнює половині місяця (від 1, включно з 15 днями) = 0 (нуль), тому за такий неповний місяць інфляційна складова боргу не враховується.

Колегія суддів, перевіривши здійснений судом першої інстанції розрахунок інфляційних втрат за період з 01.10.2021 по 30.04.2023 та 3 % річних за період з 01.11.2021 по 18.04.2023, встановила, що він був здійснений з урахуванням висновків об`єднаної палати Верховного Суду, викладених у постановах від 26.06.2020 у справі № 905/21/19 та від 20.11.2020 у справі № 91013071/19.

Посилання апелянта на правові позиції Верховного Суду, викладені у постановах від 11.07.2023 у справі № 903/486/22, від 22.11.2022 у справі № 904/5899/21, від 09.11.2022 у справі № 904/5899/21, від 14.01.2022 у справі № 9024/532/19, колегія суддів відхиляє, оскільки у даних справах судами не досліджувалось питання здійснення нарахування втрат від інфляції на суму основного боргу, збільшеної на суму втрат від інфляції за попередній період прострочення виконання зобов`язань.

Крім того колегія суддів враховує, що господарський процесуальний закон визначає процесуальні механізми забезпечення єдності судової практики, що полягають у використанні спеціальної процедури відступу від висновків щодо застосування норм права, викладених у раніше постановлених рішеннях Верховного Суду. Логіка побудови й мета існування цих процесуальних механізмів указує на те, що з метою застосування норм права в подібних правовідносинах за наявності протилежних правових висновків суду касаційної інстанції необхідно виходити з того, що висновки, які містяться в судових рішеннях судової палати Касаційного господарського суду, мають перевагу над висновками колегії суддів, висновки об`єднаної палати Касаційного господарського суду - над висновками палати чи колегії суддів цього суду, а висновки Великої Палати Верховного Суду - над висновками об`єднаної палати, судової палати й колегії суддів Касаційного господарського суду (постанови Верховного Суду від 25.06.2019 у справі №911/1418/17, від 15.01.2020 у справі №914/261/18, від 12.02.2020 у справі №916/2259/18, від 19.04.2023 у справі №909/615/15).

А тому, судом першої інстанції вірно застосовано норми матеріального права (ст. 625 ЦК України) з урахуванням правових позицій, викладених об`єднаною палатою Верховного Суду у постановах від 26.06.2020 у справі № 905/21/19 та від 20.11.2020 у справі № 91013071/19.

Враховуючи вищевикладене, суд першої інстанції правомірно задовольнив позовні вимоги в частині стягнення з відповідача на користь позивача 3 738 190,33 грн. інфляційних втрат та 425 586,73 грн. 3 % річних.

Стосовно заявлених до стягнення витрат на професійну правничу допомогу у сумі 131 116,61 грн. колегія суддів зазначає наступне.

Відповідно до ст. 123 ГПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати: 1) на професійну правничу допомогу; 2) пов`язані із залученням свідків, спеціалістів, перекладачів, експертів та проведенням експертизи; 3) пов`язані з витребуванням доказів, проведенням огляду доказів за їх місцезнаходженням, забезпеченням доказів; 4) пов`язані з вчиненням інших процесуальних дій, необхідних для розгляду справи або підготовки до її розгляду.

Згідно з ст. 126 Господарського процесуального кодексу України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи витрати на професійну правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на професійну правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу професійну правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката, визначається згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.

Для визначення розміру витрат на професійну правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги (ч. 3 ст. 126 Господарського процесуального кодексу України).

Частиною 8 ст. 129 Господарського процесуального кодексу України визначено, що розмір судових витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду, за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву. У разі неподання відповідних доказів протягом встановленого строку така заява залишається без розгляду.

На підтвердження понесених судових витрат позивач долучив до матеріалів справи Договір про надання правової допомоги (юридичних послуг) № 19/10/21 від 19.10.2021, укладеного ТОВ «Лендгруп» з адвокатом Жилою В. С.; Додаток № 3 до Договору від 19.04.2023.

Відповідно до п. 2.1.1 додатку № 3 від 19.04.2023 сторони встановили мінімальну вартість правової допомоги: підготовка правових (процесуальних) документів у судовій справі - від 1 200,00 грн за кожен документ; підготовка та участь у одному судовому засіданні по справі у суді першої інстанції - 5 000,00 грн.

Також за успішне представництво інтересів клієнта адвокату сплачується премія (винагорода) у розмірі 2 % від суми, що стягнута за рішенням суду на користь клієнта (п. 2.2 додатку № 3 до договору).

Позивачем також надано Акти приймання-передачі наданих послуг № 1/3 від 30.06.2023, № 2/3 від 18.08.2023, № 3/3в від 18.08.2023, № 4/3 від 01.09.2023, № 5/3в від 01.09.2023, посадочні документи, описи наданих послуг, звіт про понесені витрати (із зазначенням детального переліку наданих адвокатом послуг та витраченого адвокатом часу).

На підтвердження сплати наданих послуг позивачем долучено до матеріалів справи інформаційне повідомлення про зарахування коштів № 132 від 11.07.2023 на суму 20 600,00 грн., платіжна інструкція № 132 від 11.07.2023, № 193 від 06.09.2023.

Дослідивши зазначені докази, колегія суддів вважає їх достатніми для підтвердження факту понесення відповідачем витрат на професійну правничу допомогу адвоката.

Суд першої інстанції в оскаржуваному рішенні зазначив, що заявлений позивачем розмір судових витрат доведений, документально обґрунтований та відповідає критерію розумної необхідності таких витрат, а відповідачем не було подано до суду жодних належних та допустимих доказів на підтвердження неспівмірності витрат на професійну правничу допомогу у заявленому розмірі.

Водночас, колегія суддів не погоджується із таким висновком суду першої інстанції та враховує, що відповідно до ч. 3 ст. 126 ГПК України розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.

Для встановлення розумного розміру наданих послуг адвоката слід надати належну правову оцінку договору у сукупності з іншими доказами, складністю справи та виконання адвокатом робіт (наданих послуг), витраченим часом на виконання відповідних робіт, обсягом наданих послуг та виконання робіт, ціною позову та (або) значення справи. Суд зобов`язаний оцінити рівень адвокатських витрат, що мають бути присуджені з урахуванням того, чи були такі витрати понесені фактично та чи була їх сума обґрунтованою.

Як зауважила Велика Палата Верховного Суду у справі № 755/9215/15-ц, Верховний Суд у справі № 905/1795/18, у справі № 922/2685/19, нормами процесуального законодавства передбачено основні критерії визначення та розподілу судових витрат такі, як їх дійсність, обґрунтованість, розумність і співмірність відповідно до ціни позову, з урахуванням складності та значення справи для сторін.

Суд не зобов`язаний присуджувати стороні, на користь якої відбулося рішення, всі його витрати на адвоката, якщо, керуючись принципами справедливості та верховенством права, встановить, що розмір гонорару, визначений стороною та його адвокатом, є завищеним щодо іншої сторони спору, зважаючи на складність справи, витрачений адвокатом час, та неспіврозмірним у порівнянні з ринковими цінами адвокатських послуг.

При вирішенні питання розподілу витрат на професійну правничу допомогу в цій справі суд також враховує висновки, викладені у постанові Великої Палати Верховного Суду від 12.05.2020 у справі № 904/4507/18 та постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Касаційного господарського суду від 15.06.2021 у справі № 912/1025/20, згідно з якими для суду не є обов`язковими зобов`язання, які склалися між адвокатом та клієнтом на підставі укладеного ними договору в контексті вирішення питання про розподіл судових витрат і вирішуючи останнє, суд повинен оцінювати витрати, що мають бути компенсовані за рахунок іншої сторони, ураховуючи як те, чи були вони фактично понесені, так і їх необхідність.

Крім того Верховний Суд неодноразово висловлював правову позицію стосовно того, що вирішуючи питання про розподіл судових витрат, суд має враховувати, що розмір відшкодування судових витрат, не пов`язаних зі сплатою судового збору, повинен бути співрозмірним з ціною позову, тобто не має бути явно завищеним порівняно з ціною позову. Також судом мають бути враховані критерії об`єктивного визначення розміру суми послуг адвоката. У зв`язку з цим суд з урахуванням конкретних обставин, зокрема ціни позову, може обмежити такий розмір з огляду на розумну необхідність судових витрат для конкретної справи. При визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін.

Ті самі критерії застосовує Європейський суд з прав людини, присуджуючи судові витрати на підставі статті 41 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод. Зокрема, згідно з практикою Європейського суду з прав людини заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їхній розмір - обґрунтованим (рішення у справі "East/West Alliance Limited" проти України"). У рішенні Європейського суду з прав людини у справі "Лавентс проти Латвії" зазначено, що відшкодовуються лише витрати, які мають розумний розмір.

Колегією суддів під час вирішення питання розподілу витрат на правову допомогу враховано категорію справи, яка є нескладною, так як в межах даної справи відбулось донарахування 3 % річних та інфляційних втрат за наявності рішення, в якому було стягнуто суму основного боргу.

Колегія суддів також враховує, що судова практика у даних спорах є сталою, великої кількості законів та підзаконних актів, які підлягають дослідженню адвокатом і застосуванню спірні правовідносини не передбачають.

З огляду на викладене вище, колегія суддів дійшла до висновку, що судовий розгляд не вимагав великого обсягу роботи та надання тієї кількості пояснень, що були надані представником позивача.

Крім того, позивач заявив до стягнення з відповідача витрати, пов`язані із наданням правничої допомоги (прибуттям адвоката у судові засідання), в сумі 4 771,78 грн. На підтвердження понесених витрат в цій частині позивач надав проїзні документи за напрямками слідування поїздів Львів-Київ/Київ-Львів, пов`язаних із прибуттям адвоката Жили В. С. у судові засідання.

Водночас, колегія суддів вважає, що заявлені витрати такій сумі є завищеними, з огляду на відсутність обґрунтованої необхідності переїзду адвоката на відстань 500 км. у вагонах класу люкс (м`який вагон) на кожне із судових засідань, враховуючи наявність у вільному продажу проїзних квитків у вагонах нижчого класу (купейний, І та ІІ класів, плацкартний).

Щодо додаткової винагороди за позитивний результат (гонорару успіху) у розмірі 85 744,83 грн, колегія суддів враховує правову позицію Великої Палати Верховного Суду, викладену у постанові від 12.05.2020 у справі № 904/4507/18, згідно якої з урахуванням практики ЄСПЛ не є обов`язковими для суду зобов`язання, які склалися між адвокатом та клієнтом, зокрема у випадку укладення ними договору, що передбачає сплату адвокату «гонорару успіху», у контексті вирішення питання про розподіл судових витрат.

У рішенні ЄСПЛ від 23.01.2014 у справі "East/West Alliance Limited" проти України" (заява №19336/04) зазначено, що заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їхній розмір - обґрунтованим (пункт 268).

У зазначеному рішенні ЄСПЛ також підкреслено, що угода, за якою клієнт адвоката погоджується сплатити в якості гонорару певний відсоток від суми, яку присудить позивачу суд - у разі якщо така сума буде присуджена та внаслідок якої виникають зобов`язання виключно між адвокатом та його клієнтом, не може бути обов`язковою для Суду, який повинен оцінити рівень судових та інших витрат, що мають бути присуджені з урахуванням того, чи були такі витрати понесені фактично, але й також - чи була їх сума обґрунтованою (пункт 269).

За наявності угод, які передбачають "гонорар успіху", ЄСПЛ керується саме наведеними вище критеріями при присудженні судових та інших витрат, зокрема, у рішенні від 22.02.2005 у справі "Пакдемірлі проти Туреччини" (Pakdemirli v. Turkey, заява № 35839/97) суд також, незважаючи на укладену між сторонами угоду, яка передбачала "гонорар успіху" на суму 6 672,9 євро, однак, на думку суду, визначала зобов`язання лише між заявником та його адвокатом, присудив 3 000 євро як компенсацію не лише судових, але й інших витрат (§ 70-72).

У рішенні (щодо справедливої сатисфакції) від 19.10.2000 у справі "Іатрідіс проти Греції" (Iatridis v. Greece, заява №31107/96) Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ) вирішував питання обов`язковості для цього суду угоди, укладеної заявником зі своїм адвокатом стосовно плати за надані послуги, що співставна з "гонораром успіху". ЄСПЛ указав, що йдеться про договір, відповідно до якого клієнт погоджується сплатити адвокату як гонорар відповідний відсоток суми, якщо така буде присуджена клієнту судом. Такі угоди, якщо вони є юридично дійсними, можуть підтверджувати, що у заявника дійсно виник обов`язок заплатити відповідну суму гонорару своєму адвокатові. Однак, угоди такого роду, зважаючи на зобов`язання, що виникли лише між адвокатом і клієнтом, не можуть зобов`язувати суд, який має оцінювати судові та інші витрати не лише через те, що вони дійсно понесені, але й ураховуючи також те, чи були вони розумними (§ 55).

Тому не є обов`язковими для суду зобов`язання, які склалися між адвокатом та клієнтом, зокрема у випадку укладення ними договору, що передбачає сплату адвокату "гонорару успіху", у контексті вирішення питання про розподіл судових витрат. Вирішуючи останнє, суд повинен оцінювати витрати, що мають бути компенсовані за рахунок іншої сторони, ураховуючи не тільки те, чи були вони фактично понесені, але і оцінювати їх необхідність та неминучість.

Зазначені висновки узгоджуються із висновками, викладеними в постановах Великої Палати Верховного Суду від 08.06.2021 у справі № 550/936/18, від 04.06.2019 та додатковій постанові від 12.09.2019 у справі № 9901/350/18, а також у постановах Верховного Суду від 12.05.2020 у справі № 904/4507/18, від 26.05.2020 у справі № 908/299/18.

Ключовим критерієм під час розгляду питання щодо можливості стягнення «гонорару успіху», у справі яка розглядається, є розумність заявлених витрат. Тобто розмір відповідної суми має бути обґрунтованим. Крім того, підлягає оцінці необхідність саме такого розміру витрат.

Водночас, заявлений до стягнення розмір «гонорару успіху» є неспіврозмірним із виконаною позивачем роботою у суді першої інстанції, з огляду на специфіку спору та подані сторонами докази. Крім того, позивачем не доведено саме необхідності розміру таких витрат при подачі даного позову до суду та представництва інтересів позивача адвокатом.

Колегія суддів у вказаному вище контексті також враховує, що в межах справи № 910/17955/21, предметом якої було стягнення основної заборгованості за договором поставки палива № 01-11/18-1 від 01.11.2018, з відповідача, окрім сум основного боргу та відповідних нарахувань, було стягнуто 275 870,19 грн. витрат на професійну правничу допомогу (з яких: 30 000,00 грн. - правнича допомога; 245 870,19 грн. - «гонорар успіху») та витрати, пов`язані із наданням такої допомоги, в сумі 5 000,00 грн., що разом складає 280 870,19 грн.

А тому, оскільки за вирішення справи про стягнення суми основного боргу по договору поставки палива № 01-11/18-1 від 01.11.2018 з відповідача на користь позивача вже було стягнуто 245 870,19 грн. витрат на «гонорар успіху», враховуючи, що в межах даного спору розглядаються позовні вимоги щодо донарахувань 3 % річних та інфляційних втрат, колегія суддів вважає, що заявлені до стягнення з відповідача 85 744,83 грн додаткових витрат «гонорару успіху» не відповідають критерію розумності, адже такі витрати не мають характеру необхідних, не співрозміріні із виконаною роботою в суді першої інстанції, а їх відшкодування за відсутності достатнього обґрунтування з огляду на обставини цієї справи матиме надмірний характер.

Вказане узгоджується із правовою позицією Верховного Суду, викладеною у додатковій постанові від 27.09.2022 у справі № 910/3547/21, від 08.03.2023 у справі № 873/52/22.

А тому, з огляду на викладене вище, колегія суддів зазначає, що витрати позивача на професійну правничу допомогу у загальному розмірі 131 116,61 грн (які складаються із фактичних витрат на надання правової допомоги, витрат, пов`язаних із наданням правничої допомоги та суми «гонорару успіху») не є співмірними із складністю предмету спору, у зв`язку з чим витрачання часу на надання послуг, зазначених у актах приймання-передачі наданих послуг, не є виправданим, а нарахування суми «гонорару успіху» у відповідному розмірі не відповідає принципам пропорційності до предмету спору та справедливості.

З цих підстав колегія суддів, враховуючи подане клопотання відповідача про зменшення розміру судових витрат, керуючись вимогами щодо співмірності, обґрунтованості, розумності, справедливості та пропорційності, дійшла до висновку, що з відповідача на користь позивача підлягає стягненню 45 371,78 грн понесених витрат на професійну правничу допомогу (з урахуванням приписів ч. 4 ст. 129 ГПК України).

Висновки суду апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги

Відповідно до ст. 269 ГПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права.

Відповідно до ч. 1 ст. 277 ГПК України передбачено, що підставою для скасування або зміни рішення місцевого господарського суду є неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи; недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи.

За таких обставин, апеляційна скарга Товариства з обмеженою відповідальністю "Авіакомпанія Скайап" підлягає частковому задоволенню, а рішення Господарського суду міста Києва від 14.09.2023 у справі № 910/8570/23 - зміні в частині розподілу витрат на професійну правничу допомогу.

Згідно із ст. 129 ГПК України, судовий збір за подання апеляційної скарги покладаються на відповідача, з огляду на зміну рішення лише в частині розподілу судових витрат.

Керуючись ст.ст. 74, 129, 269, 275, 277, 281 - 284 Господарського процесуального кодексу України, Північний апеляційний господарський суд, -

П О С Т А Н О В И В :

1. Апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю "Авіакомпанія Скайап" на рішення Господарського суду міста Києва від 14.09.2023 у справі № 910/8570/23 задовольнити частково.

2. Рішення Господарського суду міста Києва від 14.09.2023 у справі № 910/8570/23 змінити в частині суми витрат на оплату послуг адвоката, виклавши пункт 2 резолютивної частини рішення в наступній редакції:

«Стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю "Авіакомпанія Скайап" (02121, місто Київ, Харківське шосе, будинок 201-203, літера 2А ідентифікаційний код 41403314) на користь Товариства з обмеженою відповідальністю "Лендгруп" (80533, Львівська область, Золочівський район, село Теребежі, Буська Тг, вул. Бригадна, буд 15, ідентифікаційний код 39814366) 3 738 190 грн. 33 коп. інфляційних втрат, 425 586 грн. 73 коп. 3 % річних, 62 456 грн. 65 коп. витрат по сплаті судового збору, 45 371 грн. 78 коп. витрат на оплату послуг адвоката.»

3. В решті рішення Господарського суду міста Києва від 14.09.2023 у справі № 910/8570/23 залишити без змін.

4. Витрати зі сплати судового збору за подачу апеляційної скарги покласти на апелянта.

5. Матеріали справи № 910/8570/23 повернути до місцевого господарського суду.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку протягом двадцяти днів з дня складання її повного тексту.

Повний текст постанови складено 29.01.2024

Головуючий суддя М.А. Барсук

Судді М.А. Руденко

Є.Ю. Пономаренко