ПІВНІЧНО-ЗАХІДНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

30 січня 2024 року Справа №924/937/23

Північно-західний апеляційний господарський суд у складі колегії:

Головуючий суддя Мельник О.В.

суддя Гудак А.В.

суддя Олексюк Г.Є.

секретар судового засідання Стафійчук К.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу Селянського (фермерського) господарства "Вікторія" на рішення Господарського суду Хмельницької області від 21.11.2023 (суддя Музика М.В., повний текст рішення складено 23.11.2023)

за позовом Селянського (фермерського) господарства "Вікторія"

до 1) Товариства з обмеженою відповідальністю "Бав Актив"

2) Товариства з обмеженою відповідальністю "Молодіжний ХХІ"

3) Товариства з обмеженою відповідальністю "Білозем Плюс"

4) Головного управління Держгеокадастру у Хмельницькій області

про усунення перешкод у користуванні земельною ділянкою

за участю представників:

позивача - Ткачука Б.М.,

відповідача-1 - Савченко О.В.,

відповідача-2 - не з`явився

відповідача-3 - не з`явився,

відповідача-4 - не з`явився

ВСТАНОВИВ:

Рішенням Господарського суду Хмельницької області від 21.11.2023 в задоволенні позову відмовлено.

В обґрунтування свого рішення, господарський суд вказав, що застосування ст.391 ЦК України, на яку посилається позивач, є безпідставним, позаяк лише після відновлення у позивача статусу володільця спірних земельних ділянок шляхом внесення відповідних записів до державного реєстру про право власності, СФГ "Вікторія" може ставити питання про захист прав від порушень, які не пов`язані із позбавленням його володіння спірною земельною ділянкою (зокрема, заявляти негаторний позов).

Відтак, суд першої інстанції, враховуючи правові висновки Великої Палати Верховного Суду, дійшов висновку, що позивачем обрано неналежний спосіб захисту порушеного права, оскільки за встановлених обставин того, що останній не є володільцем спірних земельних ділянок, але як власник має право володіння ними, захист порушеного СФГ "Вікторія" права має відбуватися шляхом подачі позову про витребування земельних ділянок з володіння кінцевого набувача.

Враховуючи, що обрання позивачем неналежного способу захисту своїх прав є самостійною підставою для відмови у позові, суд відмовив СФГ "Вікторія" у задоволенні позову. При цьому, зауважив, що позивач не позбавлений права у встановленому законом порядку звернутися до суду за захистом порушеного права шляхом подачі віндикаційного позову.

Не погоджуючись з прийнятим рішенням, позивач звернувся з апеляційною скаргою, в якій просить оскаржуване рішення скасувати та прийняти нове рішення, яким позовні вимоги задоволити.

Апелянт, зокрема, вказує, що оскільки СФГ "Вікторія" належить право постійного користування земельною ділянкою загальною площею 49,57 га, яке не оспорюється та не є скасованим, позивачем вірно обраний спосіб захисту порушеного права шляхом скасування рішень державної реєстрації земельних ділянок за кадастровими номерами та скасування державної реєстрації права власності новоутворених земельних ділянок.

Вважає, що господарським судом в оскаржуваному рішенні, всебічно не було враховано та досліджено обставини справи, які призвели до порушення права на володіння земельною ділянкою позивача, цим самим суд вдався до надмірного формалізму не застосувавши законодавчих положень, які на його думку не вірно були застосовані позивачем при захисті порушеного права та у свою чергу не застосував законодавчих положень, які на думку суду могли б бути застосовані у даній справі та спрямовані на усунення перешкод у користуванні земельною ділянкою позивача, оскільки у процесуальному законодавстві діє принцип "jura novit curia" ("суд знає закони").

Скаржник також зазначає, що незгода суду з наведеним у позовній заяві правовим обґрунтуванням щодо спірних правовідносин не є підставою для відмови в позові, оскільки згідно з принципом jura novit curia неправильна юридична кваліфікація позивачем і відповідачами спірних правовідносин не звільняє суд від обов`язку застосувати для вирішення спору належні приписи юридичних норм.

Таким чином, визначення способу захисту є правом позивача, у той час як встановлення обґрунтованості позову є обов`язком суду, який виконується під час розгляду справи. У такий спосіб здійснюється "право на суд", яке відповідно включає не тільки право ініціювати провадження, але й право отримати "вирішення" спору судом.

У відповідності до ст.263 ГПК України відповідач-1 подав відзив на апеляційну скаргу, у якому заперечує проти заявлених селянським (фермерським) господарством "Вікторія" за змістом апеляційної скарги вимог, зокрема, вказує на неналежність обраного позивачем способу захисту, а також на те, що заявлені позовні вимоги про скасування речових прав жодним чином не відновлюють права позивача за умови доведення їх порушення. Просить оскаржуване рішення залишити без змін, апеляційну скаргу позивача - без задоволення.

Відповідач-4, Головне управління Держгеокадастру у Хмельницькій області, також подав відзив на апеляційну скаргу, згідно якого просить відмовити у її задоволенні, а рішення Господарського суду Хмельницької області від 21.11.2023 - залишити без змін.

У судове засідання, що відбулося 30.01.2024 року, ТОВ "Молодіжний ХХІ", ТОВ "Білозем Плюс", Головне управління Держгеокадастру у Хмельницькій області не забезпечили явку повноважних представників, хоча належним чином повідомлялись про дату, час та місце проведення судового засідання (т.2, а.с.85, 87, 95-100), про причини неявки суд не повідомили.

Відповідно до ч.1 ст.202 Господарського процесуального кодексу України (далі - ГПК України) неявка у судове засідання будь-якого учасника справи за умови, що його належним чином повідомлено про дату, час і місце цього засідання, не перешкоджає розгляду справи по суті, крім випадків, визначених цією статтею.

Якщо учасник справи або його представник були належним чином повідомлені про судове засідання, суд розглядає справу за відсутності такого учасника справи у разі: неявки в судове засідання учасника справи (його представника) без поважних причин або без повідомлення причин неявки (ч.3 ст.202 ГПК України).

Враховуючи те, що судом вчинено всі необхідні дії для належного повідомлення учасників справи про день, час та місце розгляду справи, колегія суддів вважає за можливе розглянути справу в даному судовому засіданні за наявними у справі матеріалами.

Відповідно до ч. 1, 4 ст.269 ГПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції у межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права.

Розглянувши апеляційну скаргу в межах вимог та доводів наведених в них, відзиви на апеляційну скаргу, вивчивши матеріали справи, наявні в ній докази, перевіривши юридичну оцінку обставин справи та повноту їх встановлення місцевим господарським судом, дослідивши правильність застосування судом першої інстанції при винесенні оскаржуваного рішення норм матеріального та процесуального права, колегія суддів Північно-західного апеляційного господарського суду дійшла наступного висновку.

Як вірно встановлено судом першої інстанції та вбачається з матеріалів справи, у 1992 році фермерському господарству Мельника С.С. видано Державний акт на право користування землею серії Б №042484, що зареєстрований у Книзі записів державних актів на право користування землею за №1, у межах згідно з планом землекористування для ведення селянського (фермерського) господарства площею 50,0 га: ділянка №1 площею 49,57 га та ділянка № 2 площею 0,43 га (т.1, а.с.16-19).

Згідно з висновком судового експерта №25/22 від 02.09.2022 (т.1, а.с.20-53), земельні ділянки з кадастровими номерами: :02:012:0004; :02:012:0005; :02:012:0006; :02:012:0007; :02:012:0008; :02:012:0009; :02:012:0010; :02:012:0011; :02:012:0012; :02:012:0013; :02:012:0014; :02:012:0015; :02:012:0016; :02:012:0017; :02:012:0018; :02:012:0019; :02:012:0020; :02:012:0021; :02:012:0022; :02:012:0023; :02:012:0024; 820682000:02:012:0025; :02:012:0026; :02:012:0027 накладаються на земельну ділянку площею 49,57 га, яка перебуває у постійному користуванні СФГ "Вікторія" на підставі державного акта на право користування землею Б № 042484 від 1992 року.

Відповідно до інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна, спірні земельні ділянки перебувають у приватній власності ТОВ "Бав Актив" на підставі актів приймання-передачі від 18.01.2022 року, номери 86, 87; дата державної реєстрації права власності 25.01.2022 року, 31.01.2022 року, 01.02.2022 року (т.1, а.с.54-99).

Також вказані земельні ділянки передані в оренду ТОВ "Молодіжний ХХІ" згідно договору від 06.05.2020 року (дата реєстрації права оренди 15.05.2020 року, 18.05.2020 року) та суборенду ТОВ "Білозем Плюс" згідно договору суборенди від 15.10.2020 року (дата реєстрації права суборенди - 19.10.2020 року, 20.10.2020 року, 23.10.2020 року).

Постановою Хмельницького апеляційного суду від 12.01.2023 року у справі №670/217/20, яка залишена без змін постановою Верховного Суду від 10.07.2023 року позов СФГ "Вікторія" до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ТОВ "Молодіжний ХХІ" про витребування земельної ділянки з чужого незаконного володіння, задоволено (т.1, а.с.100-109).

Витребувано з незаконного володіння ОСОБА_1 на користь СФГ "Вікторія" 23 земельних ділянки сільськогосподарського призначення для ведення особистого селянського господарства з кадастровими номерами :02:012:0004; :02:012:0005; :02:012:0006; :02:012:0007; :02:012:0008; :02:012:0009; :02:012:0010; :02:012:0011; :02:012:0012; :02:012:0013; :02:012:0014; :02:012:0015; :02:012:0016; :02:012:0017; :02:012:0018; :02:012:0019; :02:012:0020; :02:012:0021; :02:012:0022; :02:012:0023; :02:012:0024; :02:012:0026; :02:012:0027, що розташовані за межами населених пунктів на території Грим`яцької сільської ради Хмельницького району Хмельницької області.

Витребувано з незаконного володіння ОСОБА_2 на користь СФГ "Вікторія" земельну ділянку сільськогосподарського призначення для ведення особистого селянського господарства кадастровий номер: :02:012:0025, що розташована за межами населених пунктів на території Грим`яцької сільської ради Хмельницького району Хмельницької області.

Суди дійшли висновку про доведеність факту накладення спірних земельних ділянок на земельну ділянку, що перебуває у постійному користуванні СФГ "Вікторія", а тому ці земельні ділянки вибули з користування їх законного володільця поза волею СФГ "Вікторія" та надані наказами ГУ Держгеокадастру у власність іншим особам з порушенням вимог чинного законодавства, зокрема, ч.5 ст.116 ЗК України та поза межами наданих йому ч.4 ст.122 ЗК України повноважень, з огляду на що подальше набуття у власність ОСОБА_1 та ОСОБА_2 земельних ділянок є незаконним.

Враховуючи передачу ОСОБА_1 спірних земельних ділянок до статутного капіталу ТОВ "Бав Актив", а також в подальшому передачу їх в оренду ТОВ "Молодіжний ХХІ" та суборенду ТОВ "Білозем Плюс", позивач звернувся з даним позовом до суду про усунення перешкод у користуванні земельною ділянкою.

Аналізуючи встановлені обставини справи та надаючи їм оцінку в процесі апеляційного перегляду справи, колегія суддів вважає за необхідне зазначити наступне.

Статтею 15 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України) встановлено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.

За ч.1 ст.4 ГПК України право на звернення до господарського суду в установленому цим Кодексом порядку гарантується. Ніхто не може бути позбавлений права на розгляд його справи у господарському суді, до юрисдикції якого вона віднесена законом.

Реалізовуючи передбачене ст.55 Конституції України, ст.4 ГПК України право на судовий захист, особа, звертаючись до суду, вказує в позові власне суб`єктивне уявлення про порушене право чи охоронюваний інтерес та спосіб його захисту.

Згідно ст. 16 ЦК України, положення якої кореспондуються зі ст.20 Господарського кодексу України (далі - ГК України) , кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Частина 2 ст.16 ЦК України визначає способи захисту цивільних прав та інтересів.

Способи захисту цивільного права чи інтересу - це визначені законом матеріально-правові заходи охоронного характеру, за допомогою яких проводиться поновлення (визнання) порушених (оспорюваних) прав, інтересів і вплив на правопорушника.

Колегія суддів звертає увагу, що зазвичай суб`єкт порушеного права може скористатися не будь-яким, а цілком конкретним способом захисту свого права. Інакше кажучи, - це дії, спрямовані на попередження порушення або на відновлення порушеного, невизнаного, оспорюваного цивільного права чи інтересу. Такі способи мають бути доступними й ефективними (п.14 постанови Великої Палати Верховного Суду від 29.05.2019 у справі №310/11024/15-ц).

При цьому, зазвичай належний і ефективний спосіб захисту - саме той, який спрямований на ті правові наслідки, які захищають право.

Питання належності та ефективності обраного позивачем способу захисту порушеного права або законного інтересу підлягає вирішенню судами після повного встановлення усіх фактичних обставин справи, а також після з`ясування того, чи існує у позивача право або законний інтерес та чи має місце його порушення, невизнання або оспорювання відповідачем (близька за змістом правова позиція висловлена Верховним Судом у постанові від 17.06.2020 у справі № 922/2529/19).

Таким чином, як вірно зауважив суд першої інстанції, суд зобов`язаний з`ясувати характер спірних правовідносин (предмет і підстави позову), чи існує у позивача право або законний інтерес; якщо так, то чи має місце його порушення, невизнання або оспорювання відповідачем; якщо так, то чи підлягає право або законний інтерес захисту і чи буде такий захист належним/ефективний за допомогою того способу, який визначено відповідно до викладеної в позові вимоги.

У даній справі позивач звернувся з позовом про усунення перешкод у користуванні земельною ділянкою площею 49,57 га, яка належить йому на праві постійного користування, шляхом скасування державної реєстрації земельних ділянок права власності на них ТОВ "Бав Актив" та рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень стосовно права оренди та суборенди на земельні ділянки в порядку статті 391 ЦК України, тобто позивач заявив негаторний позов.

Серед способів захисту майнових прав цивільне законодавство виокремлює, зокрема, витребування майна з чужого незаконного володіння у порядку ст.387-388 ЦК України (віндикаційний позов) й усунення перешкод у здійсненні права користування та розпорядження майном згідно зі статтею 391 ЦК України (негаторний позов).

Негаторний позов - це вимога власника про усунення перешкод. Негаторний позов подається з метою усунення перешкод у здійсненні власником права користування та розпоряджання своїм майном, тобто припинення неправомірних дій, не пов`язаних з порушенням володіння. Негаторний позов може вчинятися тоді, коли майно не вибуває з володіння власника, тобто при порушенні насамперед таких правомочностей власника, як користування та розпорядження своїм майном. Належним відповідачем у негаторному позові є особа, яка перешкоджає власнику користуватися та розпоряджатися своїм майном.

Віндикацією є передбачений законом основний речово-правовий спосіб захисту цивільних прав та інтересів власника майна або особи, яка має речове право на майно (титульний володілець), який полягає у відновленні становища, що існувало до порушення, шляхом повернення об`єкта права власності у володіння власника (титульного володільця) з метою відновлення права використання власником усього комплексу правомочностей.

Визначальним критерієм для розмежування віндикаційного та негаторного позовів є відсутність або наявність у позивача володіння майном; відсутність або наявність в особи володіння нерухомим майном визначається, виходячи з принципу реєстраційного підтвердження володіння; особа, до якої перейшло право власності на об`єкт нерухомості, набуває щодо нього всі правомочності власника, включаючи право володіння (п.72 постанови Великої Палати Верховного Суду від 23.11.2021 у справі №359/3373/16-ц).

Водночас, колегія суддів зауважує, що факт володіння нерухомим майном за загальним правилом можна підтвердити, зокрема, державною реєстрацією права власності на це майно у встановленому законом порядку (принцип реєстраційного підтвердження володіння).

Цей фактичний стан володіння слід відрізняти від права володіння, яке належить власникові (ч.1 ст.317 ЦК України) незалежно від того, є він фактичним володільцем майна, чи ні. Тому власник не втрачає право володіння нерухомим майном у зв`язку з державною реєстрацією права власності за іншою особою, якщо остання не набула права власності. Натомість ця особа внаслідок реєстрації за нею права власності на нерухоме майно стає фактичним володільцем останнього, але не набуває право володіння, допоки право власності зберігається за попереднім володільцем.

Заволодіння нерухомим майном шляхом державної реєстрації права власності на нього ще не означає, що такий володілець набув право власності (права володіння, користування та розпорядження) на це майно. Власник, якого незаконно позбавили володіння нерухомим майном шляхом державної реєстрації права власності на це майно за іншою особою, не втрачає право володіння нерухомим майном. Така інша особа внаслідок державної реєстрації за нею права власності на нерухоме майно стає його фактичним володільцем (бо про неї є відповідний запис у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно). Але не набуває право володіння на відповідне майно, оскільки воно, будучи складовою права власності, і далі належить власникові. Саме тому він має право витребувати своє майно від особи, яка незаконно, без відповідної правової підстави, ним заволоділа (п.64 постанови Великої Палати Верховного Суду від 23.11.2021 року у справі № 359/3373/16-ц).

Метою позову про витребування майна є забезпечення введення власника-позивача у володіння майном, якого він був незаконно позбавлений. У випадку нерухомого майна означене введення полягає у внесенні запису (відомостей) про державну реєстрацію за позивачем права власності на відповідне майно. Зміст такого позову полягає у внесенні до відповідного державного реєстру запису (відомостей) про право власності держави на цю ділянку. Такий запис засвідчуватиме, що позивач як власник спірної земельної ділянки відновив володіння останньою.

У постанові від 21.08.2019 у справі №911/3681/17 Велика Палата Верховного Суду звертала увагу, що власник з дотриманням вимог ст.388 ЦК України може витребувати належне йому майно від особи, яка є останнім його набувачем, незалежно від того, скільки разів це майно було відчужене до того, як воно потрапило у володіння останнього набувача. Для такого витребування оспорювання рішень органів державної влади чи місцевого самоврядування, ланцюгу договорів, інших правочинів щодо спірного майна і документів, що посвідчують відповідне право, не є ефективним способом захисту права власника.

Пред`явлення власником нерухомого майна вимоги про скасування рішень, записів про державну реєстрацію права власності на це майно за незаконним володільцем не є необхідним для ефективного відновлення його права (постанова Великої Палати Верховного Суду від 02.11.2021 у справі № 925/1351/19).

У разі задоволення позовної вимоги про витребування нерухомого майна з чужого володіння суд витребує це майно від відповідача, який незаконно ним володіє, на користь позбавленого володіння позивача-власника. Таке рішення суду є підставою для внесення до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно запису (відомостей) про державну реєстрацію за позивачем (у спірних правовідносинах - за державою) права власності на нерухоме майно, зареєстроване у цьому реєстрі за відповідачем.

Із матеріалів справи вбачається, що фактичним володільцем спірних земельних ділянок згідно реєстраційного підтвердження володіння є ТОВ "Бав Актив".

Відтак, враховуючи викладене, а також зважаючи на підстави та зміст позову, характер спірних правовідносин, приймаючи до уваги, що СФГ "Вікторія" не є володільцем спірних земельних ділянок, але як титульний власник має право володіння ними, колегія суддів дійшла висновку, що позивачем обрано неналежний та неефективний спосіб захисту порушеного права, оскільки він не призведе до відновлення порушених прав останнього.

Отже, захист порушеного СФГ "Вікторія" права має відбуватися шляхом подачі позову про витребування земельних ділянок з володіння кінцевого набувача.

При цьому, як вірно зазначив суд першої інстанції, лише після відновлення у позивача статусу володільця спірних земельних ділянок шляхом внесення відповідних записів до державного реєстру про право власності, СФГ "Вікторія" може ставити питання про захист прав від порушень, які не пов`язані із позбавленням його володіння спірною земельною ділянкою (зокрема, заявляти негаторний позов у порядку ст.391 ЦК України).

Обрання позивачем неналежного способу захисту своїх прав є самостійною підставою для відмови у позові (аналогічний правовий висновок викладено у постановах Великої Палати Верховного Суду від 19.01.2021 у справі №916/1415/19, від 22.06.2021 року у справі №200/606/18).

З огляду на вказане, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про відмову у задоволенні позову СФГ "Вікторія" з підстав обрання неналежного способу захисту.

Водночас, суд звертає увагу, що позивач дійсно не позбавлений права у встановленому законом порядку звернутися до суду за захистом порушеного права шляхом подачі віндикаційного позову.

Доводи апелянта про те, що з віндикаційним позовом може звертатись лише власник майна, не приймаються апеляційним судом, оскільки СФГ "Вікторія" належить право постійного користування земельною ділянкою площею 49,57 га згідно державного акта Б№042484 від 1992 року, а тому у відповідності до ч.1 ст.92 Земельного кодексу України позивач наділений правом володіння і користування щодо вказаної земельної ділянки. Відтак, позивач як постійний землекористувач є титульним володільцем, з огляду на що достатньою правовою підставою для звернення про витребування майна є наявність Державного акта на право постійного користування землею, що узгоджується з положеннями ст.ст. 396,387 ЦК України.

Щодо посилання скаржника про незастосування господарським судом принципу "суд знає закони", колегія суддів вважає за необхідне вказати наступне.

У процесуальному законодавстві діє принцип "jura novit curia" ("суд знає закони"), який полягає в тому, що: 1) суд знає право; 2) суд самостійно здійснює пошук правових норм щодо спору безвідносно до посилання сторін; 3) суд самостійно застосовує право до фактичних обставин спору (da mihi factum, dabo tibi jus). При вирішенні спору суд в межах своїх процесуальних функціональних повноважень та в межах позовних вимог встановлює зміст (правову природу, права та обов`язки ін.) правовідносин сторін, які випливають із встановлених обставин, та визначає правову норму, яка підлягає застосуванню до цих правовідносин.

Таким чином, суд виявляє активну роль, самостійно надаючи юридичну кваліфікацію спірним правовідносинам, обираючи та застосовуючи до них належні норми права після повного та всебічного з`ясування обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх позовних вимог і заперечень, підтверджених доказами, дослідженими у судовому засіданні.

Отже, обов`язок надати правову кваліфікацію відносинам сторін, виходячи з фактів, установлених під час розгляду справи, та визначити, яка правова норма підлягає застосуванню для вирішення спору, покладено саме на суд, що є складовою класичного принципу "jura novit curia" (такий висновок викладено в постанові Великої Палати Верховного Суду від 15.06.2021 у справі № 904/5726/19).

При цьому, колегія суддів враховує що позовна заява обов`язково повинна містити предмет позову та підстави позову, зокрема, предмет позову - це певна матеріально-правова вимога позивача до відповідача, стосовно якої позивач просить прийняти судове рішення, яке опосередковується відповідним способом захисту прав або інтересів.

Підстави позову - це обставини, якими позивач обґрунтовує свої вимоги щодо захисту права та охоронюваного законом інтересу. Водночас, правові підстави позову - це зазначена в позовній заяві нормативно-правова кваліфікація обставин, якими позивач обґрунтовує свої вимоги.

Зважаючи на викладене, колегія суддів звертає увагу, що згідно принципу "суд знає закони" суд надає правову кваліфікацію відносинам сторін, виходячи з фактів, установлених під час розгляду справи, а також визначає, яка конкретна правова норма підлягає застосуванню для вирішення спору, однак в межах позовних вимог сформованих самим же позивачем.

Натомість, суд не наділений правом змінювати предмет позову, тобто матеріально-правову вимогу позивача до відповідача, стосовно якої позивач просить прийняти судове рішення, оскільки це порушуватиме принцип змагальності та рівності сторін, а також право на справедливий суд. Відтак, доводи апеляційної скарги щодо надмірного формалізму господарського суду при прийнятті рішення та незастосування принципу "суд знає закони" не заслуговують на увагу.

Крім того, зважаючи на те, що обрання позивачем неналежного способу захисту прав є самостійною і достатньою підставою для відмови у позові, то аргументи сторін, які стосуються суті спору, а також відповідні твердження учасників справи, викладені ними у апеляційній скарзі та відзивах на неї, не приймаються апеляційним судом до уваги, оскільки неправильно обраний спосіб захисту зумовлює прийняття рішення про відмову в задоволенні позову незалежно від інших встановлених судом обставин.

У силу приписів ч.1 ст.276 ГПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Отже, зазначені в апеляційній скарзі доводи не знайшли свого підтвердження під час перегляду оскаржуваного рішення судом апеляційної інстанції, апелянт не подав жодних належних та допустимих доказів на підтвердження власних доводів, які могли б бути прийняті та досліджені судом апеляційної інстанції в розумінні ст.73, 76-79, 86 ГПК України.

Судова колегія вважає, що суд першої інстанції на підставі сукупності досліджених доказів повно з`ясував обставини справи і дав їм правильну юридичну оцінку. Порушень чи неправильного застосування норм матеріального чи процесуального права при розгляді спору судом першої інстанції, судовою колегією не встановлено, тому мотиви, з яких подана апеляційна скарга не можуть бути підставою для скасування прийнятого у справі рішення, а наведені в ній доводи ґрунтуються на помилковому тлумаченні скаржником норм матеріального та процесуального права та зводяться до переоцінки встановлених судом першої інстанції обставин справи.

Оскільки відсутні підстави для скасування рішення суду першої інстанції, судовий збір за подачу апеляційної скарги покладається на скаржника згідно ст.129 ГПК України.

Керуючись ст.269, 270, 273, 275, 276, 281-284 Господарського процесуального кодексу України, Північно-західний апеляційний господарський суд

ПОСТАНОВИВ:

Рішення Господарського суду Хмельницької області від 21.11.2023 у справі №924/937/23 залишити без змін, апеляційну скаргу Селянського (фермерського) господарства "Вікторія" - без задоволення.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена безпосередньо до Верховного Суду у порядку та строк, передбачений ст.286-291 Господарського процесуального кодексу України.

Повний текст постанови складений "02" лютого 2024 р.

Головуючий суддя Мельник О.В.

Суддя Гудак А.В.

Суддя Олексюк Г.Є.