ПІВНІЧНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"22" січня 2024 р. Справа№ 910/3609/22

Північний апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючого: Шаптали Є.Ю.

суддів: Тищенко А.І.

Яковлєва М.Л.

без повідомлення (виклику) учасників справи

розглянувши апеляційну скаргу Державного підприємства завод "Арсенал"

на рішення Господарського суду міста Києва від 13.07.2023 у справі №910/3609/22 (суддя Г.П. Бондаренко-Легких)

за позовом Казенного підприємства спеціального приладобудування "Арсенал"

до Державного підприємства завод "Арсенал"

про стягнення заборгованості у розмірі 737 735, 89 грн

ВСТАНОВИВ:

До Господарського суду міста Києва надійшла позовна заява Казенного підприємства спеціального приладобудування «Арсенал» до Державного підприємства завод «Арсенал» про стягнення заборгованості - відшкодування витрат з охорони та пропускного режиму у сумі 737 735, 89 грн.

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що відповідач порушив взяті на себе зобов`язання, не здійснив своєчасну оплату наданих позивачем послуг з організації охорони периметрової зони і об`єктів та здійснення пропускного режиму, що призвело до виникнення заборгованості.

Рішенням Господарського суду міста Києва від 13.07.2023 у справі №910/3609/22 позов Казенного підприємства спеціального приладобудування «Арсенал» задоволено частково.

Стягнуто з Державного підприємства завод «Арсенал» на користь Казенного підприємства спеціального приладобудування «Арсенал» заборгованість по Договору №112-07 від 01.09.2013 у сумі 562 361 грн 13 коп., 3% річних у сумі 39 627 грн 03 коп., інфляційні збитки у розмірі 135 113 грн 18 коп. та витрати зі сплати судового збору в розмірі 11 066 грн 04 коп.

У задоволенні решти позовних вимог про стягнення 634,55 грн інфляційних збитків відмовлено.

Суд дійшов висновку про обґрунтованість позовних вимог, правильність розрахунку позивачем 3% річних, однак, здійснивши перерахунок інфляційних втрат, суд визнав його неправильним, а вимогу про стягнення інфляційних втрат задоволено судом частково - у сумі 135 113, 18 грн.

Не погодившись з прийнятим рішенням суду першої інстанції, Державного підприємства завод «Арсенал» звернулось до Північного апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою, у якій просить рішення Господарського суду міста Києва від 13.07.2023 у справі №910/3609/22 скасувати частково та ухвалити нове рішення, яким звільнити скаржника від відповідальності за порушення зобов`язання під час дії обставин непереборної сили та відмовити позивачу в задоволенні пені, інфляційних втрат та 3% річних, нарахованих з 24.02.2022; зменшити розмір загальної суми інфляційних втрат та 3% річних в два рази (на 50%); рішення в частині вимог про стягнення з відповідача на користь позивача основного боргу в сумі 562 361,13 грн залишити в силі.

Узагальнені доводи апеляційної скарги:

- наявні правові підстави для застосування ч. 2 ст. 218 ГК України та ст. 617 ЦПК України та p. 7 Договору щодо звільнення Відповідача від відповідальності за порушення зобов`язань за Договором під час дії обставин непереборної сили (з 24.02.2022) та неправильне застосування судом відповідних норм матеріального права, що відповідно до п. 4 ч. 1 ст. 277 ГПК України є підставою для скасування рішення суду;

- з огляду на майновий стан відповідача, наявність війни в Україні, відсутність збитку позивача, відповідач вважає, що нараховані позивачем інфляційні втрати та 3% річних підлягають зменшенню.

01.08.2023 безпосередньо до Північного апеляційного господарського суду надійшла апеляційна скарга Державного підприємства завод «Арсенал» на рішення Господарського суду міста Києва від 13.07.2023 у справі №910/3609/22.

Відповідно до протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 01.08.2023 апеляційну скаргу передано на розгляд колегії суддів у наступному складі: головуючий суддя - Шаптала Є. Ю., судді: Станік С.Р., Гончаров С.А.

Розпорядженням керівника апарату Північного апеляційного господарського суду № 09.1-08/2846/23 від 07.08.2023, у зв`язку з перебуванням судді Станіка С.Р. у відпустці, призначено повторний автоматизований розподіл справи.

Відповідно до Витягу з протоколу повторного автоматизованого розподілу судової справи між суддями Північного апеляційного господарського суду від 07.08.2023 матеріали справи, разом з апеляційною скаргою передано на розгляд колегії суддів у складі: головуючий суддя - Шаптала Є. Ю., судді: Гончаров С.А., Тищенко О.В.

На час надходження апеляційної скарги матеріали справи №910/3609/22 на адресу Північного апеляційного господарського суду не надходили, у зв`язку з чим ухвалою від 07.08.2023 відкладено вирішення питання щодо апеляційної скарги Державного підприємства завод «Арсенал» на рішення Господарського суду міста Києва від 13.07.2023 у справі №910/3609/22 до надходження матеріалів справи на адресу Північного апеляційного господарського суду; доручено Господарському суду міста Києва надіслати матеріали справи №910/3609/22 на адресу Північного апеляційного господарського суду.

16.08.2023 до суду апеляційної інстанції надійшли матеріали вказаної справи.

Ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 21.08.2023 відкрито апеляційне провадження за апеляційною скаргою Державного підприємства завод «Арсенал» на рішення Господарського суду міста Києва від 13.07.2023 у справі №910/3609/22, розгляд якої вирішено здійснювати у порядку письмового провадження без повідомлення учасників справи.

14.09.2023 до канцелярії суду від Казенного підприємства спеціального приладобудування «Арсенал» надійшов відзив на апеляційну скаргу, у якому позивач заперечив проти доводів апеляційної скарги, яку просить суд залишити без задоволення, а оскаржуване рішення суду без змін.

Узагальнені доводи відзиву на апеляційну скаргу:

- відповідач намагаючись уникнути відповідальності за прострочення оплати за договором, а тому звільнення відповідача від відповідальності за тривале порушення господарського зобов`язання є неприпустимим.

Розпорядженням керівника апарату Північного апеляційного господарського суду № 09.1-08/4249/23 від 17.10.2023, у зв`язку з перебуванням суддів Тищенко О.В. та Гончарова С.А. у відрядженні, призначено повторний автоматизований розподіл справи.

Відповідно до витягу з протоколу повторного автоматизованого розподілу судової справи між суддями Північного апеляційного господарського суду від 17.10.2023 матеріали справи, разом з апеляційною скаргою передано на розгляд колегії суддів у складі: головуючий суддя - Шаптала Є. Ю., судді: Тищенко А.І. Яковлєв М.Л.

Ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 17.10.2023 апеляційну скаргу Державного підприємства завод «Арсенал» на рішення Господарського суду міста Києва від 13.07.2023 у справі №910/3609/22 прийнято до свого провадження колегією суддів у визначеному складі.

Відповідно до ч. ч. 1, 3 ст. 270 Господарського процесуального кодексу України (надалі - ГПК України) у суді апеляційної інстанції справи переглядаються за правилами розгляду справ у порядку спрощеного позовного провадження з урахуванням особливостей, передбачених у цій главі. Розгляд справ у суді апеляційної інстанції здійснюється у судовому засіданні з повідомленням учасників справи, крім випадків, передбачених частиною десятою цієї статті та частиною другою статті 271 цього Кодексу.

Так, згідно з ч. 13 ст. 8 ГПК України розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.

Відповідно до ч. 3 ст. 12 ГПК України спрощене позовне провадження призначене для розгляду малозначних справ, справ незначної складності та інших справ, для яких пріоритетним є швидке вирішення справи.

Згідно з ч. 5 ст. 252 ГПК України суд розглядає справу в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи за наявними у справі матеріалами, за відсутності клопотання будь-якої із сторін про інше. За клопотанням однієї із сторін або з власної ініціативи суду розгляд справи проводиться в судовому засіданні з повідомленням (викликом) сторін.

Колегія суддів дійшла висновку про необхідність вийти за межі граничного процесуального строку розгляду даної справи, здійснивши її розгляд у розумний строк, застосувавши ст.ст. 2, 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, ст. 3 Конституції України та ст.ст. 2, 11 ГПК України.

Суд апеляційної інстанції, розглянувши наявні матеріали, обговоривши доводи апеляційної скарги, перевіривши юридичну оцінку фактичних обставин даної господарської справи та повноту їх встановлення, дослідивши правильність застосування судом першої інстанції норм процесуального та матеріального права приходить до висновку про те, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Як встановлено судом першої інстанції та вбачається з матеріалів справи, 01.09.2013 між Казенним підприємством спеціального приладобудування «Арсенал» та Державним підприємством завод «Арсенал» укладено договір №112-07 про відшкодування витрат КП СПБ «Арсенал» з охорони та пропускного режиму (далі - Договір).

Предметом Договору є організація позивачем охорони периметрової зони і об`єктів відповідача та здійснення пропускного режиму.

Відповідно до пункту 1.2. Договору у порядку та на умовах визначених Договором відповідач зобов`язався відшкодувати позивачу витрати з охорони території ДП завод «Арсенал» протягом визначеного в Договору строку, в тому числі забезпечення контролю технічними засобами, згідно наведеного переліку:

- контроль периметру та приміщень (згідно Додатку 2) технічними засобами охорони;

- контроль проходження особового складу на контрольно-пропускних пунктах;

- контроль пропускного режиму з оформленням дозволів на ввіз та вивіз матеріальних цінностей.

Пункт 1.5. - охорона об`єктів та пропускний режим ДП завод «Арсенал» здійснюється цілодобово протягом терміну, вказаного в п. 5.1 Договору, за адресою: м. Київ, вул. Московська, 8.

Відповідно до п.2.2 позивач має право отримувати відшкодування витрат з контролю об`єктів та здійснення пропускного режиму в розмірах і строки, передбачені Договором.

За умовами п. 2.3. Договору відповідач зобов`язався своєчасно і в повному обсязі здійснювати відшкодування витрат за Договором.

Вартість відшкодування витрат з контролю об`єктів та здійснення пропускного режиму визначена у Протоколі погодження договірної ціни (Додаток №1).

Відповідно до п. 3.2. відповідач щомісячно до 10-го числа місяця наступного за звітним, відшкодовує позивачу грошову суму на підставі отриманого від позивача рахунку-фактури шляхом перерахування вказаної суми на поточний рахунок позивача.

Здавання виконаних робіт з охорони позивачем та приймання їх результатів відповідачем оформлюється актом приймання-передачі виконаних робіт, який підписується щомісячно повноваженими представниками сторін (п. 3.3. Договору).

Відповідно до п. 3.5. підписання акту приймання-передачі виконаних робіт представником відповідача є підтвердженням відсутності претензій з його сторони.

П. 3.6. - у випадку неповернення відповідачем підписаного акту приймання-передачі виконаних робіт чи ненадання обґрунтованих заперечень вважається, що роботи виконані позивачем в повному обсязі та прийняті відповідачем без зауважень та акти приймання-передачі виконаних робіт вважаються підписаними в односторонньому порядку, а рахунок підлягає обов`язковій оплаті.

За змістом п. 4.2. Договору за кожний день прострочення оплати за Договором відповідач сплачує позивачу пеню у розмірі 15% від суми простроченого платежу за кожний день прострочення.

Відповідно до п. 5.1. Договір вважається укладеним і набирає чинність з моменту його підписання сторонами та скріплення печатками сторін.

Договір діє з моменту підписання на термін 12-ти місяців.

Якщо жодна зі сторін не менше ніж за 15 днів до закінчення строку чинності Договору письмово не заявить про його припинення, термін дії Договору буде продовжений на термін, встановлений п. 5.2. Договору.

Кількість разів продовження договору не обмежується (п.п. 5.2, 5.3).

Протоколом погодження договірної ціни на відшкодування витрат, який є Додатком №1 до Договору, сторонами погоджено що вартість витрат за місяць складатиме 14 400, 00 грн.

10.05.2017 між сторонами укладено Додаткову угоду №2 до Договору якою додаток 1 до Договору від 01.09.2013 №112-07 викладено в редакції Додатка №1 до даної Додаткової угоди №2.

Додатком 1 до Додаткової угоди №2 сторони визначили, що вартість відшкодування витрат в місяць становить 62 484, 57 грн. (Протокол погодження договірної ціни на відшкодування витрат.

Протоколом розбіжностей до Додаткової угоди №2 до Договору погоджено, що умови Додаткової угоди №2 застосовуються до відносин між сторонами, які виникли до її укладення, а саме з 01.07.2017, відповідно до ч. 3 ст. 631 Цивільного кодексу України.

01.09.2018 між сторонами підписано Додаткову угоду №3 до Договору якою сторони погодили пункт 5.3 договору змінити та викласти в наступній редакції: «Якщо жодна зі Сторін не менше ніж за 15 днів до закінчення строку чинності Договору письмово не заявить про його припинення, термії дії Договору продовжується на кожен наступний календарний місяць. Кількість разів продовження терміну дії Договору не обмежується».

01.11.2019 між сторонами підписано Додаткову угоду №4 до Договору, якою внесено зміни до розділу 7 Договору в частині місцезнаходження та реквізитів сторін.

На виконання умов Договору позивачем було виставлено та направлено відповідачеві рахунки-фактури та акти прийому-здачі виконаних робіт за червень 2019 року, а також з вересня 2019 року по квітень 2020 року, які підписані сторонами без зауважень та заперечень.

Відповідно до акту від 27.06.2019 №06/19-11207 прийому-здачі виконаних робіт за червень 2019, вартість робіт становить 62 484, 57 грн. (рахунок-фактура №10093 від 24.06.2019).

Відповідно до акту від 15.10.2019 №09/19-11207 прийому-здачі виконаних робіт за вересень 2019, вартість робіт становить 62 484, 57 грн. (рахунок-фактура №10154 від 25.09.2019).

Відповідно до акту від 31.10.2019 №10/19-11207 прийому-здачі виконаних робіт за жовтень 2019, вартість робіт становить 62 484, 57 грн. (рахунок-фактура №10175 від 25.10.2019).

Відповідно до акту від 29.11.2019 №11/19-11207 прийому-здачі виконаних робіт за листопад 2019, вартість робіт становить 62 484, 57 грн (рахунок-фактура №10195 від 26.11.2019).

Відповідно до акту від 28.12.2019 №12/19-11207 прийому-здачі виконаних робіт за грудень 2019, вартість робіт становить 62 484, 57 грн (рахунок-фактура №10208 від 06.12.2019).

Відповідно до акту від 31.01.2020 №01/20-11207 прийому-здачі виконаних робіт за січень 2020, вартість робіт становить 62 484, 57 грн (рахунок-фактура №10004 від 27.01.2020).

Відповідно до акту від 15.05.2020 №02/20-11207 прийому-здачі виконаних робіт за лютий 2020, вартість робіт становить 62 484, 57 грн. (рахунок-фактура №10019 від 19.02.2020).

Відповідно до акту від 15.05.2020 №03/20-11207 прийому-здачі виконаних робіт за березень 2020, вартість робіт становить 62 484, 57 грн (рахунок-фактура №10035 від 16.03.2020).

Відповідно до акту від 15.05.2020 прийому-здачі виконаних робіт за квітень 2020, вартість робіт становить 62 484, 57 грн (рахунок-фактура №10060 від 22.04.2020).

Вказані акти прийому-здачі виконаних робіт підписані відповідачем без зауважень.

05.06.2020 позивач направив на адресу відповідача претензію №04-7/21 від 04.06.2020 у якій просив виконати свої зобов`язання по Договору.

Вказана претензія отримана відповідачем 05.06.2020, однак залишена без задоволення.

У зв`язку з невиконанням відповідачем своїх зобов`язань за Договором, не відшкодуванням витрат з охорони та пропускного режиму, позивач звернувся до суду з даним позовом.

Позивачем заявлено вимоги про стягнення з відповідача заборгованості за Договором у розмірі 562 361, 13 грн, а також 3% річних у сумі 39 627, 03 грн, інфляційні збитки у розмірі 135 747, 73 грн.

Перевіривши матеріали справи та доводи учасників, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про наявність підстав для задоволення позовних вимог, виходячи з наступного.

Пунктом 1 ч. 2 ст. 11 Цивільного кодексу України передбачено, що однією з підстав виникнення цивільних прав та обов`язків є договори та інші правочини.

Договір є обов`язковим для виконання сторонами (ст. 629 ЦК України).

Статтею 509 ЦК України визначено, що зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від вчинення певної дії (негативне зобов`язання), а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку.

Згідно з ст. 173 ГК України, господарським визначається зобов`язання, що виникає між суб`єктом господарювання та іншими учасником (учасниками) відносин у сфері господарювання з підстав, передбачених цим Кодексом, в силу якого один суб`єкт (зобов`язана сторона, у тому числі боржник) зобов`язаний вчинити певну дію господарського чи управлінсько-господарського характеру на користь іншого суб`єкта (виконати роботу, передати майно, сплатити гроші, надати інформацію тощо), або утриматися від певних дій, а інший суб`єкт (управнена сторона, у тому числі кредитор) має право вимагати від зобов`язаної сторони виконання її обов`язку.

За своєю правовою природою Договір є договором про надання послуг.

Відповідно до ст. 901 Цивільного кодексу України передбачено, що за договором про надання послуг одна сторона (виконавець) зобов`язується за завданням другої сторони (замовника) надати послугу, яка споживається в процесі вчинення певної дії або здійснення певної діяльності, а замовник зобов`язується оплатити виконавцеві зазначену послугу, якщо інше не встановлено договором.

Згідно зі ст. 903 Цивільного кодексу України, якщо договором передбачено надання послуг за плату, замовник зобов`язаний оплатити надану йому послугу в розмірі, у строки та в порядку, що встановлені договором.

Предмет договору. Організація позивачем охорони периметрової зони і об`єктів відповідача та здійснення пропускного режиму, зобов`язання відповідача з відшкодування позивачеві витрат з охорони території ДП завод «Арсенал» протягом визначеного в Договорі строку (п.п. 1.1, 1.2 договору).

Ціна договору. Вартість відшкодувань витрат з контролю об`єктів та здійснювання пропускного режиму визначена у Протоколі погодження договірної ціни (п. 3.1 договору).

Строк. Договір вважається укладеним і набирає чинність з моменту його підписання сторонами та скріплення печатками сторін (п. 5.1.)

Договір діє з моменту підписання на термін 12-ти місяців (п. 5.2.)

Якщо жодна зі Сторін не менше ніж за 15 днів до закінчення строку чинності договору письмово не заявить про його припинення, термін дії Договору буде продовжений на термін, встановлений п. 5.2 Договору. (п.5.3).

Додатковою угодою №3 до Договору пункт 5.3. договору змінено та викладено в наступній редакції: «Якщо жодна зі Сторін не менше ніж за 15 днів до закінчення строку чинності Договору письмово не заявить про його припинення, термін дії Договору продовжується на кожен наступний календарний місяць. Кількість разів продовження терміну дії Договору не обмежується».

Відтак, сторонами погоджено істотні умови договору.

Статтею 629 Цивільного кодексу України встановлено, що договір є обов`язковим для виконання сторонами.

Договір підписано уповноваженими особами та скріплено печатками.

Договір у встановленому порядку не оспорено; не розірвано; не визнано недійсним.

Таким чином, укладений між сторонами договір є дійсним, укладеним належним чином та є обов`язковим для виконання сторонами.

Здавання виконаних робіт з охорони позивачем та приймання їх результатів відповідачем оформлюється Актом приймання-передачі виконаних робіт, який підписується щомісячно повноважними представниками Сторін (п. 3.3. Договору).

Підписання Акту приймання-передачі виконаних робіт представником відповідача є підтвердженням відсутності претензій з його сторони (п. 3.5 Договору).

У матеріалах справи наявні акти прийому-здачі виконаних робіт: №06/19-11207 від 27.06.2019 на суму 62 484, 57 грн, №09/19-11207 від 15.10.2019 на суму 62 484, 57 грн, №10/19-11207 від 31.10.2019 на суму 62 484, 57 грн, №11/19-11207 від 29.11.2019 на суму 62 484, 57 грн, №12/19-11207 від 28.12.2019 на суму 62 484, 57 грн, №01/20-11207 від 31.01.2020 на суму 62 484, 57 грн, №02/20-11207 від 15.05.2020 на суму 62 484, 57 грн, №03/20-11207 від 15.05.2020 на суму 62 484, 57 грн, №04/20-11207 від 15.05.2020 на суму 62 484, 57 грн, які підписані обома сторонами без зауважень, та скріплені їх печатками.

Отже, факт надання позивачем відповідачу послуг з охорони на загальну суму 562 361, 13 грн (62 484, 57*9) підтверджується наданими до матеріалів справи актами наданих послуг.

Обов`язок відповідача оплатити надані послуги шляхом перерахування грошових коштів на поточний рахунок позивача на підставі рахунку-фактури щомісячно до 10-го числа, передбачений п.3.2 договору.

Як зазначено позивачем та не спростовано відповідачем, не оплаченим залишились послуги на суму 562 361, 13 грн. Матеріали справи не містять доказів, які підтверджують факт оплати наданих послуг на вказану суму.

Разом з тим, як вбачається зі змісту апеляційної скарги, відповідачем факт наявності такої заборгованості не заперечується.

Отже, за правильним висновком суду першої інстанції, з огляду на непогашення відповідачем суми основного боргу, вказаної позивачем, наявні підстави для задоволення позову про стягнення з відповідача на користь позивача 562 361, 13 грн.

Щодо заявлених позивачем 39 627, 03 грн 3% річних та 135 747, 73 грн інфляційних втрат.

Відповідно до п. 3 ч. 1 ст. 611 ЦК України у разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом.

Частиною 2 ст. 625 ЦК України встановлено, що боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Перевіривши наданий позивачем розрахунок 3% річних за визначені позивачем періоди, виходячи з прострочених сум вартості наданих послуг за кожним актом приймання-передачі, суд першої інстанції встановив, що розрахунок виконано правильно, до стягнення підлягає сума 39 627, 03 грн, як і визначено позивачем.

Індекс інфляції - це показник, що характеризує динаміку загального рівня цін на товари та послуги, які купуються населенням для невиробничого споживання, і його найменший період визначення складає місяць. Розмір боргу з урахуванням індексу інфляції визначається виходячи з суми боргу, що існувала на останній день місяця, в якому платіж мав бути здійснений, помноженої на індекс інфляції, визначений Державною службою, за період прострочення починаючи з місяця, наступного за місяцем, у якому мав бути здійснений платіж, і за будь-який місяць (місяці), у якому (яких) мала місце інфляція. При цьому, в розрахунок мають включатися й періоди часу, в які індекс інфляції становив менше одиниці (тобто мала місце дефляція).

Тобто, базою для нарахування розміру боргу з урахуванням індексу інфляції є сума основного боргу не обтяжена додатковими нарахуваннями, яка існує на останній день місяця, в якому платіж мав бути здійснений, а у випадку її часткового погашення - лише залишкова сума основного боргу на останній день місяця, у якому здійснено платіж. Періодом, на який розраховуються інфляційні втрати, є період прострочення, починаючи з місяця, наступного за місяцем, у якому мав бути здійснений платіж, і за будь-який місяць (місяці), у якому (яких) мала місце інфляція (дефляція).

При цьому, індекс інфляції нараховується не на кожну дату місяця, а в середньому за місяць.

Невиконання грошового зобов`язання є триваючим правопорушенням, розмір боргу з урахуванням індексу інфляції визначається за прострочення, що триває повний місяць, поки існує борг, та може бути визначено з урахуванням положень Закону України «Про індексацію грошових доходів населення» у наступному місяці.

Якщо прострочення відповідачем виконання зобов`язання з оплати становить менше місяця, то в такому випадку виключається застосування до відповідача відповідальності, передбаченої ч. 2 ст. 625 Цивільного кодексу України, у вигляді стягнення інфляційних втрат за такий місяць.

Перевіривши наведений позивачем розрахунок інфляційних втрат за кожним з визначених позивачем періодів, суд першої інстанції визнав його неправильним, вимога про стягнення інфляційних втрат задоволена судом у сумі 135 113, 18 грн.

Суд апеляційної інстанції враховує, що наведені вище висновки суду (щодо наявності заборгованості та розрахунків заявлених грн 3% річних та інфляційних втрат) відповідачем на стадії апеляційного перегляду оскаржуваного рішення не оспорюються.

Натомість, доводи апеляційної скарги зводяться до доводів про наявність підстав для застосування ч. 2 ст. 218 ГК України та ст. 617 ЦПК України та p. 7 Договору щодо звільнення Відповідача від відповідальності за порушення зобов`язань за Договором під час дії обставин непереборної сили (з 24.02.2022).

Однак, судова колегія зазначає, що прострочення оплати основної заборгованості виникло задовго до початку воєнного стану, а відповідачем не надано належних та допустимих доказів наявності форс-мажорних обставин щодо виконання саме спірного зобов`язання в той період (2019-2020 роки), а тому відсутні підстави для звільнення відповідача від відповідальності за порушення зобов`язань за Договором.

Крім того, відповідач вважає, що з огляду на майновий стан відповідача, наявність війни в Україні, відсутність збитку позивача, нараховані позивачем інфляційні втрати та 3% річних підлягають зменшенню.

Згідно з ч. 3 ст. 551 Цивільного кодексу України розмір неустойки може бути зменшений за рішенням суду, якщо він значно перевищує розмір збитків, та за наявності інших обставин, які мають істотне значення.

При цьому, згідно ч. 1 ст. 550 Цивільного кодексу України право на неустойку виникає незалежно від наявності у кредитора збитків, завданих невиконанням або неналежним виконанням зобов`язання.

Разом з цим, наявність у кредитора можливості стягувати із покупця надмірні грошові суми як неустойку змінює її дійсне правове призначення. Неустойка має на меті, насамперед, стимулювати боржника до виконання основного грошового зобов`язання та не може становити непомірний тягар для покупця і бути джерелом отримання невиправданих додаткових прибутків для кредитора. Таку правову позицію викладено і в рішенні Конституційного Суду України від 11.07.2013 №7-рп/2013.

Вирішуючи питання про зменшення розміру штрафних санкцій, які підлягають стягненню зі сторони, що порушила зобов`язання, суд повинен з`ясувати наявність значного перевищення розміру неустойки перед розміром збитків, а також об`єктивно оцінити, чи є даний випадок винятковим, виходячи з інтересів сторін, які заслуговують на увагу, ступеня виконання зобов`язань, причини неналежного виконання або невиконання зобов`язання, незначності прострочення у виконанні зобов`язання, невідповідності розміру штрафних санкцій наслідкам порушення, негайного добровільного усунення винною стороною порушення та його наслідків. Майновий стан обох сторін та соціальна значущість підприємств також мають значення для вирішення питання про зменшення штрафних санкцій.

Водночас, зменшення розміру заявленої до стягнення неустойки є правом суду, і за відсутності у законі переліку обставин, які мають істотне значення, господарський суд, оцінивши надані сторонами докази та обставини справи у їх сукупності, на власний розсуд вирішує питання про наявність або відсутність у кожному конкретному випадку обставин, за яких можливе зменшення неустойки.

Разом з тим приймаючи рішення про зменшення неустойки, суд також повинен виходити із того, що одним з завдань неустойки є стимулювання належного виконання договірних зобов`язань, при цьому надмірне зменшення розміру штрафних санкцій фактично нівелює мету існування неустойки як цивільної відповідальності за порушення зобов`язання, що, у свою чергу, може розцінюватися як спосіб уникнення відповідальності та призведе до порушення балансу інтересів сторін.

Загальними засадами цивільного законодавства згідно зі ст. 3 Цивільного кодексу України є не тільки судовий захист цивільного права та інтересу; свобода договору; свобода підприємницької діяльності, яка не заборонена законом, а й справедливість, добросовісність та розумність.

Суд оцінює чи є даний випадок винятковим, виходячи з інтересів сторін, які заслуговують на увагу, ступеню виконання зобов`язання, причини (причин) неналежного виконання або невиконання зобов`язання, незначності прострочення виконання, наслідків порушення зобов`язання, невідповідності розміру стягуваної неустойки (штрафу, пені) таким наслідкам, поведінки винної сторони (в тому числі вжиття чи невжиття нею заходів до виконання зобов`язання) тощо.

При цьому реалізуючи свої дискреційні повноваження, передбачені ст. 551 Цивільного кодексу України та ст. 233 Господарського кодексу України щодо права зменшити розмір належних до сплати штрафних санкцій, суд повинен забезпечити баланс інтересів сторін справи з урахуванням встановлених обставин справи та не допускати фактичного звільнення від їх сплати без належних правових підстав.

В обгрунтування зменшення розміру штрафних санкцій апелянт посилається на складне фінансово - економічне становище, значні збитки підприємства, а також посилається на воєнний стан в країні. На підтвердження своїх доводів щодо наявності підстав для зменшення розміру інфляційних втрат та 3% річних відповідачем під час розгляду справи в суді першої інстанції разом із відзивом надавались звіти про фінансові результати за 2019 та 2023 роки (відзив на позовну заяву судом першої інстанції залишено без розгляду на підставі частини 2 статті 118 Господарського процесуального кодексу України, а тому його доводи судом не оцінювались).

При вирішенні питання щодо зменшення розміру інфляційних втрат та 3% річних суд враховує, що позивачем зобов`язання виконувалось належним чином, однак відповідачем допущено прострочення виконання грошових зобов`язань з оплати послуг, при цьому, матеріали справи не містять достатніх доказів, що підтверджують наявність обставин, які є підставою для зменшення інфляційних втрат та 3% річних у визначеному відповідачем розмірі, у зв`язку з чим, врахувавши інтереси обох сторін, колегія суддів дійшла висновку, що в даному випадку відповідач не довів винятковості випадку та наявності умов, що можуть бути підставою для зменшення розміру інфляційних втрат та 3% річних, а тому доводи відповідача про наявність підстав для зменшення розміру інфляційних втрат та 3% річних судом відхиляються.

Підсумовуючи викладене, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про наявність підстав для часткового задоволення позовних вимог.

Усі інші доводи та міркування учасників справи, окрім зазначених в мотивувальній частині, судом апеляційної інстанції враховано, однак вони не спростовують наведених вище висновків суду та не можуть бути достатньою підставою для скасування рішення суду першої інстанції.

Судом першої інстанції при прийнятті оскаржуваного рішення повно та всебічно досліджено обставини справи, дано їм належну правову оцінку на підставі наявних у справі доказів у їх сукупності, висновки суду є вмотивованими.

За приписами ч. 1 ст. 269 ГПК України, суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Дослідивши вищенаведені обставини, перевіривши доводи апеляційної скарги, апеляційний господарський суд не вбачає підстав для задоволення апеляційної скарги та скасування рішення Господарського суду міста Києва від 13.07.2023 у справі №910/3609/22.

Статтею 129 Конституції України встановлено, що основними засадами судочинства є змагальність сторін та свобода в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.

Згідно з ч.ч. 1-3 ст. 13 Господарського процесуального кодексу України судочинство у господарських судах здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених цим Кодексом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом.

Згідно з ст. 17 Закону України «Про виконання рішень і застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод та практику Європейського суду з прав людини, як джерело права.

У своїх рішеннях Європейський суд з прав людини зазначає, що хоча національний суд має певну свободу розсуду щодо вибору аргументів у тій чи іншій справі та прийняття доказів на підтвердження позицій сторін, орган влади зобов`язаний виправдати свої дії, навівши обґрунтування своїх рішень (див. рішення у справі «Суомінен проти Фінляндії» (Suominen v. Finland), № 37801/97, п. 36, від 1 липня 2003 року).

Ще одне призначення обґрунтованого рішення полягає в тому, щоб продемонструвати сторонам, що вони були почуті. Крім того, вмотивоване рішення дає стороні можливість оскаржити його та отримати його перегляд вищестоящою інстанцією. Лише за умови винесення обґрунтованого рішення може забезпечуватись публічний контроль здійснення правосуддя (див. рішення у справі «Гірвісаарі проти Фінляндії» (Hirvisaari v. Finland), №49684/99, п. 30, від 27 вересня 2001 року).

Суд апеляційної інстанції зазначає, що враховуючи положення ч. 1 ст. 9 Конституції України та беручи до уваги ратифікацію Законом України від 17.07.1997 р. N 475/97-ВР Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і Першого протоколу та протоколів № 2,4,7,11 до Конвенції та прийняття Закону України від 23.02.2006 р. N3477-IV (3477-15) «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини», суди також повинні застосовувати Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод (Рим, 4 листопада 1950 року) та рішення Європейського суду з прав людини як джерело права.

У рішенні Суду у справі Трофимчук проти України № 4241/03 від 28.10.2010 Європейським судом з прав людини зазначено, що хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, це не може розумітись як вимога детально відповідати на кожен довід сторін.

За таких обставин, висновки суду першої інстанції про встановлені обставини і правові наслідки відповідають дійсним обставинам справи і підтверджуються достовірними доказами, а тому рішення Господарського суду міста Києва від 13.07.2023 у справі №910/3609/22 відповідає чинному законодавству, фактичним обставинам та матеріалам справи і підстав для його скасування не вбачається.

Колегія суддів зазначає про те, що при апеляційному перегляді не встановлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права щодо винесення судом першої інстанції рішення.

З огляду на викладене, судова колегія приходить до висновку про те, що апеляційна скарга Державного підприємства завод «Арсенал» на рішення Господарського суду міста Києва від 13.07.2023 у справі №910/3609/22 є необґрунтованою та такою, що задоволенню не підлягає.

Судові витрати за розгляд апеляційної скарги у зв`язку з відмовою в її задоволенні на підставі ст. 129 Господарського процесуального кодексу України покладаються на апелянта.

Керуючись ст.ст. 86, 123, 126, 129, 269, 270, 275, 282, 284 Господарського процесуального кодексу України, суд -

ПОСТАНОВИВ:

1. Апеляційну скаргу Державного підприємства завод «Арсенал» на рішення Господарського суду міста Києва від 13.07.2023 у справі №910/3609/22- залишити без задоволення.

2. Рішення Господарського суду міста Києва від 13.07.2023 у справі №910/3609/22 - залишити без змін.

3. Судовий збір за подачу апеляційної скарги залишити за скаржником.

4. Матеріали справи № 910/3609/22 повернути до суду першої інстанції.

Постанова суду набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена до Верховного Суду в порядку та строки, передбачені ГПК України.

Головуючий суддя Є.Ю. Шаптала

Судді А.І. Тищенко

М.Л. Яковлєв