ПІВНІЧНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"30" січня 2024 р. Справа№ 911/157/23

Північний апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючого: Яковлєва М.Л.

суддів: Станіка С.Р.

Шаптали Є.Ю.

за участю секретаря судового засідання: Гончаренка О.С.

за участю представників учасників справи згідно протоколу судового засідання від 30.01.2024 у справі №911/157/23 (в матеріалах справи)

розглянувши у відкритому судовому засіданні

матеріали апеляційної скарги Товариства з обмеженою відповідальністю «АГРО ЕКСПЕРТ»

на рішення Господарського суду Київської області від 11.09.2023, повний текст якого складений 05.10.2023,

у справі № 911/157/23 (суддя Бабкіна В.М.)

за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «ЗААТБАУ ПРОБСТДОРФЕР УКРАЇНА»

до Товариства з обмеженою відповідальністю «АГРО ЕКСПЕРТ»

про стягнення 21 400 125,16 грн. заборгованості за договором поставки насіння № П10/2020 від 27.11.2019, у тому числі 8 938 398,89 грн. основного боргу, 4 799 797,77 грн. пені, 1 136 396,32 грн. 10% річних, 1 787 679,78 грн. штрафу, 2 145 215,76 грн. відсотків за користування чужими грошовими коштами, 2 592 637,24 грн. інфляційних втрат

ВСТАНОВИВ:

Позов, з урахуванням заяви про збільшення позовних вимог, заявлено про стягнення з відповідача основного боргу в сумі 8 938 398,89 грн. за поставлений за договором поставки насіння № П10/2020 від 27.11.2019, але неоплачений товар, пені в сумі 4 799 797,77 грн., 10 % річних в сумі 1 136 396,32 грн., штрафу в сумі 1 787 679,78 грн., відсотків за користування чужими грошовими коштами в сумі 2 145 215,76 грн. та інфляційних втрат в сумі 2 592 637,24 грн.

У відзиві на позов відповідач проти задоволення позову заперечив, пославшись на те, що :

- при розрахунку суми заборгованості позивачем були враховані не всі проведені відповідачем оплатити та здійснені повернення товару;

- позивачем необґрунтовано обраховано заявлений до стягнення розмір пені, 10% річних та інфляційних втрат з 02.02.2022, тобто з дня, наступного за днем останньої оплати грошових коштів відповідачем за отриманий товар (01.02.2022), а не з першого дня прострочення виконання грошового зобов`язання, з урахуванням проведених оплат та документально оформлених повернень товару;

- позивачем додатково заявлена вимога про стягнення з відповідача штрафу у розмірі 20% від суми простроченого грошового зобов`язання, однак невірно обрахована сума заборгованості за договором поставки, яка є основою для застосування штрафу, не конкретизовано дату (31 день прострочення виконання грошового зобов`язання) з врахуванням погоджених строків оплати окремо по кожній сумі;

- позивачем одночасно заявлена вимога про стягнення з відповідача 10 % річних та 3 % в місяць за користування чужими коштами, проте, у даному випадку стягнення 3% в місяць за користування чужими коштами є дублюванням неустойки, і, як наслідок, відсутні підстави для застосування приписів ч. 5 ст. 694, ч.ч. 1, 2 ст. 536 ЦК України із одночасним застосуванням плати за прострочення виконання грошового зобов`язання за ч. 2 ст. 625 ЦК України;

- одночасне стягнення з відповідача, який порушив господарське зобов`язання за договором, пені у розмірі подвійної облікової ставки НБУ від суми невиконаного грошового зобов`язання за кожен день прострочення та пені у розмірі 3% від суми простроченого платежу за кожен місяць прострочення суперечить статті 61 Конституції України.

Також у відзиві на позов відповідач зауважив на тому, що:

- генерального директора позивача Хюбнер Таню, яка приймала участь в отриманні товару, що був відповідачем повернутий, з 15.03.2022 (одразу після початку військової агресії з боку Росії) призначено на посаду генерального директора ТОВ «СААТБАУ РУС», яке зареєстровано у Російській Федерації;

- з початку розпочатої Росією війни позивач майже повністю припинив господарську діяльність на території України, грошові потоки направлені на розвиток бізнесу в Росії, що свідчить про призначення Хюбнер Тані генеральним директором російської компанії;

- російська компанія ТОВ «СААТБАУ РУС» сплачує податки до бюджету країни-агресора, чим забезпечує фінансування російської армії та військово-промислового комплексу;

- ініціювання позову про стягнення з української компанії фактично неіснуючого боргу із значними нарахованими розмірами штрафних санкцій, цілком ймовірно направлено на подальше виведення грошових коштів з України та їх направлення на розвиток бізнесу на території держави-терориста, яка веде широкомасштабну війну проти України.

У відповіді на відзив позивач зауважив на тому, що:

- додатковою угодою № 1 від 26.03.2021 до спірного договору сторонами спільно зафіксовано та підтверджено розмір існуючих зобов`язань щодо оплати вартості отриманого відповідачем товару станом саме на 26.03.2021, а також погоджено, що оплата товару має бути проведена до 31.12.2021;

- відповідачем до відзиву було вибірково надано документи первинного бухгалтерського обліку операцій, які мали місце під час виконання сторонами умов договору поставки насіння (саме з огляду на вказані обставини позивачем було здійснено перерахунок суми заборгованості та подано заяву про збільшення позовних вимог - примітка суду);

- положення ст. 61 Конституції України стосуються фізичних осіб, а не юридичних і не застосовуються до господарських відносин.

У запереченнях на відповідь на відзив відповідач, серед іншого, послався на те, що згідно з протоколом про наміри від 02.04.2021 сторонами було погоджено нові терміни оплати за поставлений позивачем товар за всіма діючими договорами поставки насіння з відкладальною умовою, а саме - перерахування відповідачем грошових коштів на адресу позивача здійснюється після надходження на рахунок відповідача коштів від кінцевих господарств.

Також відповідачем було подано заяву про зменшення розміру штрафних санкції, в якій він просив зменшити розміри пені, 10 % річних, штрафу, 3 % річних та інфляційних втрат до 0 грн. Вказана заява обґрунтована тим, що:

- стягнення 3% в місяць за користування чужими коштами є дублюючою неустойкою, і, як наслідок, відсутні підстави для застосування приписів ч. 5 ст. 694, ч.ч. 1-2 ст. 536 ЦК України із одночасним застосуванням плати за прострочення виконання грошового зобов`язання за ч. 2 ст. 625 ЦК України;

- можливість одночасного стягнення пені та штрафу за порушення окремих видів господарських зобов`язань передбачено ч. 2 ст. 231 ГК України. При цьому, в інших випадках порушення виконання господарських зобов`язань чинне законодавство не встановлює для учасників господарських відносин права передбачати у договорі можливість одночасного стягнення двох видів неустойок. За таких обставин, одночасне стягнення з відповідача, який порушив господарське зобов`язання за договором, пені у розмірі подвійної облікової ставки НБУ від суми невиконаного грошового зобов`язання за кожен день прострочення та пені у розмірі 3% від суми простроченого платежу за кожен місяць прострочення суперечить статті 61 Конституції України;

- наслідки, передбачені ст. 625 ЦК України, настають лише у випадку прострочення грошового зобов`язання, а відповідач наполягає, що строк оплати товару не настав. Отже, оскільки строк оплати товару не настав, то прострочення відповідача наступить лише після звернення позивача до відповідача з претензією/вимогою, враховуючи відсутність у матеріалах справи доказів надсилання рахунків на оплату або пред`явлення претензії про сплату боргу. Таким чином, застосування до відповідача договірної неустойки є безпідставним, а нарахування згідно з ч. 2 ст. 625 ЦК України - необгрунтованими, у зв`язку з відсутністю прострочення у боржника в період, за який такі нарахування здійснені позивачем та заявлені до стягнення;

- в період виникнення та існування заборгованості, у зв`язку із введенням воєнного стану, з метою здійснення стабілізаційних заходів щодо курсу гривні Національним банком України було підвищено облікову ставку з 10 до 25 відсотків річних, що також вплинуло на розмір розрахованої позивачем пені;

- штрафні санкції у вигляді пені, штрафу, інфляційних втрат і 3% річних будуть стягнуті на користь ТОВ «ЗААТБАУ Україна» і, в подальшому, залишаться в його власності. При цьому, після початку повномасштабного вторгнення Російської Федерації на територію України компанія позивача не припинила співпрацю з країною-агресором, і дані кошти можуть також опинитися або бути використані для співпраці з РФ;

- заявлені позивачем штрафні санкції значно перевищують розмір вартості поставленого товару;

- сторонами не було встановлено строку оплати поставленого товару на загальну суму 18 838 050,17 грн., у тому числі - за видатковими накладними від 27.12.2019 № 616, від 27.12.2019 № 617 та від 27.12.2019 № 621. Додаток (специфікація) № 2 від 26.12.2019, посилання на який міститься у видаткових накладних, сторонами відповідно до умов п.п. 4.1, 4.3 спірного договору не оформлений, уповноваженими особами не підписаний, отже, судом буде вирішуватись питання щодо стягнення коштів з відповідача з необхідністю встановлення періоду прострочення оплати, у зв`язку з чим, на підтвердження своєї позиції щодо готовності повернути поставлений товар, відповідач просить долучити до матеріалів справи лист № ю-79 від 29.06.2023 відповідача до позивача.

Також відповідачем до суду першої інстанції було подане клопотання про витребування доказів, у якому відповідач просив витребувати у Головного центру обробки спеціальної інформації Державної прикордонної служби України (ГЦОСІ ДЕРЖПРИКОРДОНСЛУЖБИ УКРАЇНИ) (код 37996391, місцезнаходження: 01601, місто Київ, вулиця Володимирська, будинок 26, службове прим. № 107) офіційні письмові відомості про перетин державного кордону України (в`їзд-виїзд) громадянкою Федеративної республіки Німеччина Танею Хюбнер (латинськими літерами - Tanja Huebner) із зазначенням напрямку перетинання державного кордону; назви пункту пропуску (пункту контролю, контрольного пункту в`їзду-виїзду) на території України за період з 01.01.2022 по 01.06.2023.

Вказане клопотання мотивоване тим, що позовна заява, відповідь на відзив та заява про збільшення позовних вимог з боку позивача підписані його керівником Танею Хюбнер, яка 15.03.2022 призначена на посаду генерального директора російської компанії ТОВ «СААТБАУ РУС» (м. Краснодар), у зв`язку з чим у відповідача наявні обґрунтовані, на його думку, сумніви щодо перебування Тані Хюбнер на території України та можливості особистого підписання нею поданих до українського суду документів.

У задоволенні вказаного клопотання судом першої інстанції відмовлено, з посиланням на те, що навіть встановлення відсутності певної особи на території України у певний проміжок часу (якщо таке мало місце) не свідчить беззаперечно про неможливість підписання такою особою документів від імені товариства, керівником якого вона є.

Рішенням Господарського суду Київської області від 11.09.2023 у справі № 911/157/23 позов задоволений частково, до стягнення з відповідача на користь позивача присуджено 8 849 647,68 грн. основного боргу, 4 756 988,70 грн. пені, 1 769 929,54 грн. штрафу, 1 127 420,87 грн. 10% річних, 2 268 223,44 грн. інфляційних втрат, 286 083,15 грн. судового збору, у задоволенні решти позовних вимог - відмовлено.

Частково задовольняючи позовні вимоги в частині стягнення основного боргу, суд першої інстанції виходив з того, що:

- надані позивачем на підтвердження поставки товару видаткові накладні № 469 від 14.08.2020 на суму 57 251,21 грн. та № 722 від 19.09.2020 на суму 31 500,00 грн. не відповідають вимогам законодавства, а саме: видаткова накладна № 469 від 14.08.2020 містить лише відбиток печатки відповідача, при цьому прізвища, ініціалів, посади особи, яка отримала товар, як і її особистого підпису, що дало б змогу ідентифікувати особу, яка брала участь у здійсненні даної господарської операції, дана видаткова накладна не містить; видаткова накладна № 722 від 19.09.2020 не містить печатки товариства і підпису особи, яка отримала товар, при цьому копія, яка долучена до матеріалів справи позивачем, не відповідає оригіналу даної видаткової накладної, яку було оглянуто судом на стадії дослідження доказів під час розгляду справи по суті у судовому засіданні 21.08.2023. Отже, вказані видаткові накладні не містять обов`язкових реквізитів первинних документів, з огляду на що, за відсутності інших доказів здійснення цих господарських операцій, не можуть вважатися належними доказами поставки товару у даній справі;

- інші спірні накладні № 616 від 26.12.2019, № 617 від 27.12.2019 р., № 236 від 29.04.2020, № 477 від 18.08.2020 містять обов`язкові реквізити, передбачені законодавством;

- видаткова накладна № 621 від 27.12.2019 містить лише підпис особи отримувача та печатку відповідача, однак береться судом до уваги при визначенні суми основного боргу, з огляду на те, що певні недоліки первинних документів не позбавляють юридичної сили весь первинний документ в аспекті сприйняття його як доказу здійснення господарської операції;

- за таких обставин вимога позивача про стягнення з відповідача 8 938 398,89 грн. основного боргу підлягає частковому задоволенню в сумі 8 849 647,68 грн., за вирахуванням вартості товару, відображеної у видаткових накладних № 469 від 14.08.2020 на суму 57 251,21 грн. та № 722 від 19.09.2020 р. на суму 31 500,00 грн.

Суд першої інстанції не прийняв до уваги посилання відповідача на те, що згідно з протоколом про наміри від 02.04.2021 сторонами було погоджено терміни оплати за поставлений позивачем товар за всіма діючими договорами поставки насіння з відкладальною умовою, а саме - перерахування відповідачем грошових коштів на адресу позивача здійснюється після надходження на рахунок відповідача коштів від кінцевих господарств, зазначивши про те, що умовами спірного договору передбачено, що додаткові угоди, додатки, зміни та доповнення до цього договору є його невід`ємною частиною і мають юридичну силу у разі, якщо вони викладені у письмовій формі, підписані уповноваженими на те представниками сторін та скріплені їх печатками, проте матеріали справи не містять зазначеного вище протоколу про наміри від 02.04.2021, підписаного та скріпленого печатками сторін, оскільки наданий відповідачем протокол не містить підписів та печаток жодної із сторін.

Частково задовольняючи позовні вимоги про стягнення пені, штрафу, 10% річних та інфляційних втрат, суд першої інстанції виходив з часткового задоволення позовних вимог в частині стягнення основного боргу.

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог про стягнення відсотків за користування чужими грошовими коштами, суд першої інстанції зазначив про наступне:

- термін користування чужими грошовими коштами (стаття 536 ЦК України) використовується у двох ситуаціях: 1) одержання боржником (як правило, за плату) можливості правомірно не сплачувати кредитору борг протягом певного часу; 2) прострочення виконання грошового зобов`язання, коли боржник повинен сплатити гроші, але неправомірно не сплачує їх;

- законодавство встановило наслідки як надання можливості правомірно не сплачувати кредитору борг протягом певного часу (стаття 1048 ЦК України), так і наслідки прострочення грошового зобов`язання, коли боржник повинен сплатити гроші, але неправомірно не сплачує їх (стаття 625 ЦК України);

- при цьому, оскільки поведінка боржника не може бути одночасно правомірною та неправомірною, то регулятивна норма ст. 536 ЦК України і охоронна норма ч. 2 ст. 625 ЦК України не можуть застосовуватись одночасно (в один період часу);

- з урахуванням викладеного, за період до прострочення боржника підлягають стягненню проценти за час правомірного користування грошовими коштами, розмір яких відповідно до абз. 2 ч. 5 ст. 694, ст. 536 ЦК України може бути встановлено сторонами в договорі як плата за користування товарним кредитом, а за період після такого прострочення підлягають стягненню річні проценти відповідно до ч. 2 ст. 625 ЦК України як грошова сума, яку боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання, тобто як міра відповідальності за порушення грошового зобов`язання.

- з урахуванням обставин даної справи, судом встановлено, що позивачем здійснено нарахування процентів за користування чужими коштами саме за період порушення грошового зобов`язання, що регулюється диспозицією ч. 2 ст. 625 ЦК України, вимоги за якою позивачем також заявлені до стягнення.

Суд першої інстанції не знайшов підстав для зменшення розміру штрафних санкцій, так як:

- відповідачем не подано жодних доказів на підтвердження винятковості даного випадку для застосування зменшення нарахування пені та штрафу, розмір яких передбачений умовами договору поставки, укладеного сторонами;

- слід прийняти до уваги, що позивач і відповідач є господарюючими суб`єктами та несуть відповідні ризики під час здійснення своєї господарської діяльності.

Крім того, судом першої інстанції зауважено і на тому, що заявлені до стягнення з відповідача 10% річних та інфляційні втрати не є неустойкою (штрафними санкціями), тому у суду відсутні підстави для застосовування положень, ст. 233 ГК України та ст. 551 ЦК України щодо зменшення розміру заявлених вимог в цій частині.

Не погоджуючись із рішенням суду першої інстанції, Товариство з обмеженою відповідальністю «АГРО ЕКСПЕРТ» звернулось до Північного апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою, в якій просить скасувати рішення Господарського суду Київської області від 11.09.2023 у справі № 911/157/23 в частині задоволення позовних вимог та ухвалити нове рішення, яким в задоволенні позовних вимог відмовити повністю.

У апеляційній скарзі апелянт зазначив про те, що судом першої інстанції неправильно застосовані норми матеріального права (ст.ст. 530, 692 ЦК України), допущено порушення норм процесуального права (ч. 8 ст. 80 ГПК України в частині долучення нових доказів до заяви про збільшення позовних вимог).

У обґрунтування вимог апеляційної скарги апелянт послався на ті ж самі обставини, що й під час розгляду справи в суді першої інстанції, а саме на те, що:

- сторонами не було погоджено строк оплати товару, яка як додаток (специфікація) № 2 від 26.12.2019, посилання на який міститься у видаткових накладних від 27.12.2019 № 616, від 27.12.2019 № 617 та від 27.12.2019 № 621 та у якому б мала бути погоджена умова щодо строку оплати за товару, сторонами підписаний не був, а відтак при визначення вказаного строку слід виходити з положень ч. 2 ст. 530 ЦК України. В свою чергу відсутність відповідної вимоги позивача про сплату спірної заборгованості свідчить про те, що строк оплати товару ще не розпочався та, відповідно, не міг бути порушений відповідачем;

- в свою чергу, так як слово «після» у ч. 1 ст. 692 ЦК України не означає ні певного періоду в часі, із закінченням якого пов`язана дія або подія, що має юридичне значення, ні календарної дати або неминучої події, та, відповідно, в розумінні ст.ст. 251 ,252 ЦК України не є ні терміном, ні строком, ч. 1 ст. 692 ЦК України не встановлює обов`язок «негайної» оплати товару.

Крім того, відповідач зазначив про те, що згідно з відкритими даними, які містяться в мережі Інтернет:

- позивачем майже припинено господарську діяльність на території України, про що свідчить зменшення доходів та кількості запасів готової продукції, в свою чергу діяльність ТОВ «СААТБАУ РУС» значно активізувалась;

- позивачем ініційовано низку позовів про стягнення з українських компаній грошових коштів з урахуванням значних фінансових санкцій

- вказане може свідчити про цілком можливу вірогідність направлення стягнутих з українських компанії коштів на розвиток бізнесу у Російській Федерації.

До апеляційної скарги додане клопотання, у якому скаржник просить витребувати у Головного центру обробки спеціальної інформації Державної прикордонної служби України офіційні письмові відомості про перетин державного кордону України (в`їзд-виїзд) громадянкою Федеративної республіки Німеччина ОСОБА_1 (латинськими літерами - ОСОБА_2 ) ( ІНФОРМАЦІЯ_1 , РНОКПП НОМЕР_1 ) із зазначенням напрямку перетинання державного кордону та назви пункту пропуску (пункту контролю, контрольного пункту в`їзду-виїзду) на території України за період з 01.01.2022 по 01.06.2023.

Згідно витягу з протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 20.10.2023, справу № 911/157/23 передано на розгляд колегії суддів у складі: Яковлєв М.Л. - головуючий суддя; судді: Шаптала Є.Ю., Тищенко А.І..

З огляду на те, що апеляційна скарга надійшла до Північного апеляційного господарського суду без матеріалів справи, що у даному випадку унеможливлює розгляд поданої апеляційної скарги, колегія суддів дійшла висновку про необхідність витребування матеріалів даної справи у суду першої інстанції та відкладення вирішення питань, пов`язаних з рухом апеляційної скарги, які визначені главою 1 розділу IV ГПК України, до надходження матеріалів справи.

Ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 24.10.2023 у Господарського суду Київської області витребувано матеріали справи № 911/157/23, а також відкладено вирішення питань, пов`язаних з рухом апеляційної скарги, до надходження матеріалів справи № 911/157/23.

09.11.2023 від Господарського суду Київської області до Північного апеляційного господарського суду надійшли матеріали даної справи.

У зв`язку з перебуванням судді Тищенко А.І., яка не є головуючою суддею, на підготовці для підтримання кваліфікації розпорядженням керівника апарату суду № 09.1-08/4539/23 від 13.11.2023 призначено повторний автоматизований розподіл справи № 911/157/23.

Відповідно до протоколу повторного автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 13.11.2023, визначено наступний склад колегії суддів: головуючий суддя - Яковлєв М.Л.; судді: Шаптала Є.Ю., Гончаров С.А..

Ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 13.11.2023:

- апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю «АГРО ЕКСПЕРТ» на рішення Господарського суду Київської області від 11.09.2023 у справі № 911/157/23 прийнято до свого провадження колегією суддів у складі: головуючий суддя - Яковлєв М.Л., судді: Шаптала Є.Ю., Гончаров С.А.;

- відкрито апеляційне провадження за апеляційною скаргою Товариства з обмеженою відповідальністю «АГРО ЕКСПЕРТ» на рішення Господарського суду Київської області від 11.09.2023 у справі № 911/157/23;

- розгляд апеляційної скарги призначено на 19.12.2023 о 10:30 год.;

- учасникам справи встановлено строк для подачі всіх заяв (відзивів) та клопотань в письмовій формі протягом п`ятнадцяти днів з дня вручення даної ухвали;

- учасників справи зобов`язано надати такі відомості: чи є учасники справи юридичними особами, створеними та зареєстрованими відповідно до законодавства України, кінцевими бенефіціарними власниками, членами або учасниками (акціонерами), що мають частку в статутному капіталі 10 і більше відсотків, якої є Російська Федерація, громадянин Російської Федерації, крім того, що проживає на території України на законних підставах, або юридична особа, створена та зареєстрована відповідно до законодавства Російської Федерації

17.11.2023 та 22.11.2023 до суду від позивача та відповідача відповідно надішли заяви на виконання ухвали суду Північного апеляційного господарського суду від 13.11.2023.

Крім того, у заяві від 17.11.2023 позивач просив врахувати те, що:

- його засновником є ЗААТБАУ ЛІНЦ ЕГЕН, резидентство: Австрія, Місцезнаходження: Австрія, 4060, місто Леондінг, Шірмерштрассе 19, а засновниками ТОВ «ЗААТБАУ ПРОБСТДОРФЕР УКРАЇНА», є ЗААТБАУ ЛІНЦ ЕГЕН, резидентство: Австрія, Місцезнаходження: Австрія, 4060, місто Леондінг, Шірмерштрассе 19, та ПРОБСТДОРФЕР ЗААТЦУХТ ГЕЗЕЛЛЬШАФТ М.Б.Х. ЕНД КО КГ, резидентство: Австрія, Місцезнаходження: Австрія, Паркрінг 12, 1010, м. Відень;

- вказане є свідченням необґрунтованості доводів апелянта щодо нібито припинення засновниками позивача здійснення господарської діяльності на території України за рахунок діяльності позивача та підтвердженням також додаткового здійснення (розширенням господарської діяльності) засновником позивача господарської діяльності на території України за рахунок існування ТОВ «ЗААТБАУ ПРОБСТДОРФЕР УКРАЇНА» (02132, місто Київ, Дніпровська Набережна, буд. 26-Ж, офіс 29-32; ідентифікаційний код 44048188).

На підтвердження вказаних обставин позивачем до заяви додані детальні розширені спеціальні витяги із ЄДРПОУ щодо позивача та щодо ТОВ «ЗААТБАУ ПРОБСТДОРФЕР УКРАЇНА» станом на 09.10.2023.

17.11.2023 до суду від позивача надійшов відзив на апеляційну скаргу, в якому позивач, з посиланням на ті ж самі обставини, що й під час розгляду справи в суді першої інстанції, просить апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції - без змін.

07.12.2023 до суду від Товариства з обмеженою відповідальністю «ЗААТБАУ ПРОБСТДОРФЕР УКРАЇНА» надійшла заява про заміну сторони (позивача) у справі № 911/157/23 та заміну сторони (стягувача) у справі № 911/157/23 під час примусового виконання рішення Господарського суду Київської області від 11.09.2023 у справі № 911/157/23, в якій заявник, з посиланням на те, що 04.12.2023 між позивачем (первісний кредитор) та заявником (новий кредитор) укладено договір про відступлення права вимоги № 04-12-2023/1, просить:

- замінити сторону (позивача) у справі № 911/157/23 за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «ЗААТБАУ УКРАЇНА» до Товариства з обмеженою відповідальністю «АГРО ЕКСПЕРТ» про стягнення заборгованості та нарахованого розміру грошових коштів у зв`язку із неналежним та несвоєчасним здійсненням виконання грошового зобов`язання згідно договору поставки насіння № П10/2020 від 27.11.2019 та за апеляційною скаргою Товариства з обмеженою відповідальністю «АГРО ЕКСПЕРТ» на рішення Господарського суду Київської області від 11.09.2023, повний текст якого складений 05.10.2023, - Товариство з обмеженою відповідальністю «ЗААТБАУ УКРАЇНА» на правонаступника - Товариство з обмеженою відповідальністю «ЗААТБАУ ПРОБСТДОРФЕР УКРАЇНА» (02132, місто Київ, Дніпровська Набережна, буд. 26-Ж, офіс 29-32; ідентифікаційний код 44048188);

- замінити сторону (стягувача) у справі № 911/157/23 під час примусового виконання рішення Господарського суду Київської області по справі № 911/1257/23 від 11.09.2023, повний текст якого складений 05.10.2023, - Товариство з обмеженою відповідальністю «ЗААТБАУ УКРАЇНА» на правонаступника - Товариство з обмеженою відповідальністю «ЗААТБАУ ПРОБСТДОРФЕР УКРАЇНА» (02132, місто Київ, Дніпровська Набережна, буд. 26-Ж, офіс 29-32; ідентифікаційний код 44048188).

До вказаної заяви додані засвідчені копії договору про відступлення права вимоги № 04-12-2023/1 від 04.12.2023 з актом приймання-передачі документів від 04.12.2023, повідомлення про відступлення права вимоги № 04-12/23-1 від 04.12.2023 з доказами його направлення відповідачу.

У зв`язку з перебуванням судді Гончарова С.А., який не є головуючим суддею, у відрядженні розпорядженням керівника апарату суду № 09.1-08/4910/23 від 14.12.2023 призначено повторний автоматизований розподіл справи № 911/157/23.

Відповідно до протоколу повторного автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 14.12.2023, визначено наступний склад колегії суддів: головуючий суддя - Яковлєв М.Л.; судді: Станік С.Р., Шаптала Є.Ю..

Ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 18.12.2023 апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю «АГРО ЕКСПЕРТ» на рішення Господарського суду Київської області від 11.09.2023 у справі № 911/157/23 прийнято до свого провадження у складі колегії суддів: головуючий суддя - Яковлєв М.Л.; судді: Станік С.Р., Шаптала Є.Ю..

Ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 19.12.2023 заяву Товариства з обмеженою відповідальністю «ЗААТБАУ ПРОБСТДОРФЕР УКРАЇНА» надійшла заява про заміну сторони (позивача) у справі № 911/157/23 та заміну сторони (стягувача) у справі № 911/157/23 під час примусового виконання рішення Господарського суду Київської області від 11.09.2023 у справі № 911/157/23задоволено частково, замінено позивача у справі № 911/157/23 - Товариство з обмеженою відповідальністю «ЗААТБАУ УКРАЇНА» на його правонаступника - Товариство з обмеженою відповідальністю «ЗААТБАУ ПРОБСТДОРФЕР УКРАЇНА» (02132, місто Київ, Дніпровська Набережна, буд. 26-Ж, офіс 29-32; ідентифікаційний код 44048188), в задоволенні решти вимог заяви відмовлено, розгляд апеляційної скарги відкладено на 30.01.2024 об 11:00 год.

Щодо клопотання апелянта про витребування у Головного центру обробки спеціальної інформації Державної прикордонної служби України офіційних письмових відомостей про перетин державного кордону України (в`їзд-виїзд) громадянкою Федеративної республіки Німеччина ОСОБА_1 (латинськими літерами - Tanja Huebner) (26.07.1979 р.н., РНОКПП НОМЕР_1 ) із зазначенням напрямку перетинання державного кордону та назви пункту пропуску (пункту контролю, контрольного пункту в`їзду-виїзду) на території України за період з 01.01.2022 по 01.06.2023, слід зазначити наступне.

Вказане клопотання обґрунтовано тим, що апелянт має сумніви щодо можливості підписання позову та інших процесуальних документів від імені позивача вказаною особою через перебування останньої поза межами України.

Колегія суддів зазначає про те, що аналогічне за змістом клопотання апелянтом заявлялось в суді першої інстанції, проте, як вірно встановлено судом першої інстанції, підстави для задоволення вказаного клопотання відсутні, оскільки встановлення відсутності певної особи на території України у певний проміжок часу (якщо таке мало місце) не свідчить беззаперечно про неможливість підписання такою особою документів від імені товариства, керівником якого вона є.

Слід зазначити і про те, що наявними у матеріалах справи доказами підтверджується підтримання позивачем у повній мірі поданого позову, оригінали засвічених вказаною особою документів досліджувались судом першої інстанції, а відтак ймовірне підписання від імені Тані Хюбнер заяв по суті спору іншою особою не матиме жодних процесуальних наслідків, а задоволення поданого відповідачем клопотання фактично призведе лише до збільшення строків розгляду справи в суді.

За таких обставин у задоволенні клопотання апелянта про витребування доказів колегією суддів відмовляється.

Щодо наданих позивачем та відповідачем додаткових доказів, слід зазначити наступне.

Відповідно до ч. 1 ст. 43 ГПК України учасники судового процесу та їх представники повинні добросовісно користуватися процесуальними правами; зловживання процесуальними правами не допускається.

За змістом частин 4, 8 ст. 80 ГПК України, яка визначає загальний порядок подання доказів, якщо доказ не може бути поданий у встановлений законом строк з об`єктивних причин, учасник справи повинен про це письмово повідомити суд та зазначити: доказ, який не може бути подано; причини, з яких доказ не може бути подано у зазначений строк; докази, які підтверджують, що особа здійснила всі залежні від неї дії, спрямовані на отримання вказаного доказу; докази, не подані у встановлений законом або судом строк, до розгляду судом не приймаються, крім випадку, коли особа, яка їх подає, обґрунтувала неможливість їх подання у вказаний строк з причин, що не залежали від неї.

Згідно з ч. 1 ст. 269 ГПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Докази, які не були подані до суду першої інстанції, приймаються судом лише у виняткових випадках, якщо учасник справи надав докази неможливості їх подання до суду першої інстанції з причин, що об`єктивно не залежали від нього (ч. 3 ст. 269 ГПК України).

У вирішенні питань щодо прийняття додаткових доказів суд апеляційної інстанції повинен повно і всебічно з`ясовувати причини їх неподання з урахуванням конкретних обставин справи і об`єктивно оцінити поважність цих причин. У разі прийняття додаткових доказів у постанові апеляційної інстанції мають зазначатися підстави такого прийняття.

Наведені положення передбачають наявність таких критеріїв для вирішення питання про прийняття судом апеляційної інстанції додаткових доказів, як «винятковість випадку» та «причини, що об`єктивно не залежать від особи» і тягар доведення покладений на учасника справи, який звертається з відповідним клопотанням (заявою) (такий висновок викладено у постанові Верховного Суду від 13.04.2021 у справі №909/722/14).

Відповідно до статті 129 Конституції України суддя, здійснюючи правосуддя, є незалежним та керується верховенством права. Основними засадами судочинства, зокрема є: змагальність сторін та свобода в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості. Законом можуть бути визначені також інші засади судочинства.

Відповідно до ч.ч. 1, 2 ст. 2 ГПК України завданням господарського судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів, пов`язаних із здійсненням господарської діяльності, та розгляд інших справ, віднесених до юрисдикції господарського суду, з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав і законних інтересів фізичних та юридичних осіб, держави. Суд та учасники судового процесу зобов`язані керуватися завданням господарського судочинства, яке превалює над будь-якими іншими міркуваннями в судовому процесі.

Відповідно до ч. 3 ст. 2 ГПК України частини 3 статті 2 ГПК України основними засадами (принципами) господарського судочинства є, зокрема: верховенство права; змагальність сторін; пропорційність; розумність строків розгляду справи судом; неприпустимість зловживання процесуальними правами тощо.

Статтею 13 ГПК України встановлено, що судочинство у господарських судах здійснюється на засадах змагальності сторін. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних з вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій. Суд, зберігаючи об`єктивність і неупередженість: сприяє учасникам судового процесу в реалізації ними прав, передбачених цим Кодексом.

Згідно із ст. 15 ГПК України суд визначає в межах, встановлених цим Кодексом, порядок здійснення провадження у справі відповідно до принципу пропорційності, враховуючи: завдання господарського судочинства; забезпечення розумного балансу між приватними й публічними інтересами; особливості предмета спору; ціну позову; складність справи; значення розгляду справи для сторін, час, необхідний для вчинення тих чи інших дій, розмір судових витрат, пов`язаних із відповідними процесуальними діями, тощо.

Відповідно до ст. 236 ГПК України судове рішення має відповідати завданню господарського судочинства, визначеному цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи.

Виходячи з аналізу вищенаведених норм процесуального законодавства, суд при розгляді справи керується принципом верховенства права, зобов`язаний забезпечувати дотримання принципу змагальності сторін та свободи в наданні ними суду своїх доказів, доведенні перед судом їх переконливості, сприяти учасникам судового процесу в реалізації ними прав, передбачених цим Кодексом задля прийняття законного та обґрунтованого судового рішення, яке буде відповідати завданням господарського судочинства.

У рішенні від 03.01.2018 «Віктор Назаренко проти України» (Заява №18656/13) ЄСПЛ наголосив, що принцип змагальності та принцип рівності сторін, які тісно пов`язані між собою, є основоположними компонентами концепції «справедливого судового розгляду» у розумінні п. 1 ст. 6 Конвенції. Вони вимагають «справедливого балансу» між сторонами: кожній стороні має бути надана розумна можливість представити свою справу за таких умов, що не ставлять її чи його у явно гірше становище порівняно з протилежною стороною. Під загрозою стоїть впевненість сторін у функціонуванні правосуддя, яке ґрунтується, зокрема, на усвідомленні того, що вони матимуть змогу висловити свої думки щодо кожного документа в матеріалах справи (див. рішення у справі «Беер проти Австрії» (Beer v. Austria), заява №30428/96, пункти 17, 18, від 06 лютого 2001 року)

Суд апеляційної інстанції наголошує на тому, що не повинно бути занадто формального ставлення до передбачених законом вимог, оскільки доступ до правосуддя повинен бути не лише фактичним, але і реальним (Рішення Суду у справі Жоффр де ля Прадель проти Франції від 16.12.1992).

У пункті 7 розділу II рішення у справі «Мінак та інші проти України» ЄСПЛ указав, що принцип рівності сторін вимагає надання кожній стороні розумної можливості представляти свою справу за таких умов, які не ставлять її у явно гірше становище порівняно з протилежною стороною (рішення від 27.10.1993 у справах «Авотіньш проти Латвії», заява №17502/07, пункт 119 та «Домбо Бехеєр Б. В. проти Нідерландів», пункт 33). Кожній стороні має бути забезпечена можливість ознайомитись із зауваженнями або доказами, наданими іншою стороною, у тому числі з апеляційною скаргою іншої сторони, та надати власні зауваження з цього приводу. Під загрозою стоїть впевненість сторін у функціонуванні правосуддя, яке ґрунтується, зокрема, на усвідомленні того, що вони мали змогу висловити свою позицію щодо кожного документа в матеріалах справи (пункти 17 - 18 рішення від 06.02.2021 у справі «Беер проти Австрії», заява №30428/96).

Враховуючи необхідність з`ясування всіх обставини справи для правильного вирішення спору сторін по суті, колегія суддів вважає за доцільне прийняти до розгляду всі подані учасниками судового процесу до суду апеляційної інстанції докази.

Станом на 30.01.2024 до Північного апеляційного господарського суду інших відзивів на апеляційну скаргу та клопотань від учасників справи не надходило.

Під час розгляду справи представник відповідача апеляційну скаргу підтримав у повному обсязі та просив її задовольнити, представник позивача проти задоволення апеляційної скарги заперечив, просив залишити її без задоволення, а рішення суду першої інстанції - без змін.

Згідно із ст.269 ГПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї. Докази, які не були подані до суду першої інстанції, приймаються судом лише у виняткових випадках, якщо учасник справи надав докази неможливості їх подання до суду першої інстанції з причин, що об`єктивно не залежали від нього. Суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права. У суді апеляційної інстанції не приймаються і не розглядаються позовні вимоги та підстави позову, що не були предметом розгляду в суді першої інстанції.

Колегія суддів, беручи до уваги межі перегляду справи у апеляційній інстанції, обговоривши доводи апеляційної скарги та відзиву, заслухавши пояснення представників позивача та відповідача, дослідивши матеріали справи, проаналізувавши на підставі фактичних обставин справи застосування судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права при прийнятті оскаржуваного судового рішення, дійшла до висновку про те, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню, а оскаржуване рішення суду першої інстанції підлягає зміні, з наступних підстав.

27.11.2019 Товариство з обмеженою відповідальністю «ЗААТБАУ УКРАЇНА», правонаступником якого у спірних правовідносинах з 04.12.2023 є Товариство з обмеженою відповідальністю «ЗААТБАУ ПРОБСТДОРФЕР УКРАЇНА» (продавець, позивач), та відповідач (покупець) уклали договір поставки насіння № П10/2020 (далі Договір), відповідно до п. 1.1 якого продавець зобов`язується передати у власність покупця насіння (товар), а покупець зобов`язується прийняти товар та оплатити його вартість в порядку та на умовах, визначених цим договором.

За умовами Договору:

- найменування товару, його кількість, номенклатура, асортимент, ціна одиниці товару, загальна вартість товару, строк та базис (в тому числі - адреса місця) поставки товару, рік врожаю, а також за необхідності інші умови визначаються сторонами у відповідному додатку (специфікації), що є невід`ємною частиною цього договору (п. 1.2);

- покупець надає продавцю довіреність на отримання товару, засвідчену уповноваженою на це особою та скріплену печаткою (п. 1.5);

- ціни, загальна вартість, найменування товару, вид обробки, одиниця виміру зазначаються у додатку (специфікації). В ціну товару входить вартість тари, упаковки та маркування (п. 4.1);

- на дату підписання відповідного договору (специфікації) до цього договору ціна вказується в національній валюті України гривні (п. 4.2);

- покупець здійснює оплату вартості товару в порядку, визначеному у відповідному додатку до цього договору (п. 4.3);

- у випадку порушення покупцем строків проведення оплати відповідно до графіку (порядку, строків) платежів, встановленого договором, продавець з десятого дня порушення такого графіку (порядку, строків) платежів має право стягнути з покупця загальну вартість відвантаженого, але не сплаченого покупцем товару (партії товару), строк оплати по якому вже настав (умови цього пункту застосовуються в разі, якщо відбулося відвантаження товару) (п. 4.40;

- оплата по даному договору здійснюється шляхом безготівкового перерахування коштів на поточний рахунок продавця. Датою оплати вважається дата зарахування відповідної суми коштів на поточний рахунок продавця. В платіжному документі покупець зобов`язаний зазначити в призначені платежу номер та дату укладення договору та номер додатку (специфікації), за яким здійснюється оплата товару, або номер рахунку-фактури (в разі його виставлення позивачем). Відсутність виписаного продавцем рахунку-фактури не звільняє покупця від оплати за товар. В іншому випадку продавець зараховує суму оплати на власний розсуд для погашення загальної заборгованості покупця по всім іншим зобов`язанням (п. 4.5);

- поставка товару за даним договором може здійснюватися окремими частинами партіями. Поставка товару (партії товару) здійснюється в терміни, зазначені в договорі або додатку (ах), за умови відсутності заборгованості покупця (п. 5.1);

- товар вважається прийнятим покупцем за кількістю та якістю в момент отримання товару представником покупця від представника продавця у відповідності до видаткової накладної (п. 5.6);

- товар вважається переданим продавцем і прийнятим покупцем: по кількості (одиниць виміру) відповідно до кількості (одиниць виміру), вказаної у видатковій накладній; по якості відповідно до сертифікату на насіння (п. 5.7);

- право власності на товар переходить до покупця з моменту прийняття товару покупцем, що підтверджується підписаною з боку представника покупця видатковою накладною та належним чином оформленою довіреністю (п. 5.8);

- у разі несплати/несвоєчасної сплати товару покупцем в строки визначені цим договором, в тому числі несплати/неналежної сплати суми, що виникла внаслідок валютних коригувань, настають такі наслідки: покупець сплачує продавцю неустойку у вигляді пені у розмірі подвійної облікової ставки НБУ від своєчасно неоплаченої суми грошового зобов`язання, за кожний день прострочення виконання зобов`язання до моменту оплати його повного виконання, а також 10 % річних від простроченої суми (пп. 8.5.1); у випадку, якщо прострочення оплати триває більше 30 днів, покупець додатково зобов`язаний сплатити продавцеві штраф у розмірі 20% від суми заборгованості за кожен факт прострочення понад 30 днів (пп. 8.5.2); покупець зобов`язаний сплатити продавцеві плату за користування чужими грошовими коштами в розмірі 3% на місяць від суми заборгованості (пп. 8.5.3) (п. 8.5);

- сплата неустойки (штрафу, пені) не звільняє покупця та продавця від виконання своїх зобов`язань за договором і не позбавляє продавця/покупця права на інші заходи захисту своїх інтересів відповідно до чинного законодавства України (п. 8.8);

- сторони домовились про те, що строки позовної давності щодо штрафів, пені за даним договором становлять три роки. Період нарахування штрафних санкцій, в тому числі пені, становить три роки (п. 8.10);

- цей договір набуває чинності з моменту його підписання повноважними представниками сторін та його скріплення печатками сторін і діє до остаточного виконання сторонами своїх зобов`язань (п. 10.1);

- зміни в цей договір можуть бути внесені за взаємною згожою сторін, що оформляється додатковою письмовою угодою до цього договору (п. 10.3);

- додаткові угоди, додатки, зміни та доповнення до цього договору є його невід`ємною частиною і мають юридичну силу у разі, якщо вони викладені у письмовій формі, підписані уповноваженими на те представниками сторін та скріплені їх печатками (п. 10.4).

Звертаючись до суду з цим позовом, позивач зазначає про те, що на виконання умов договору у період з 29.11.2019 до 09.10.2020 ним було поставлено відповідачу товар на загальну суму 32 702 326,96 грн., на підтвердження чого до матеріалів справи позивачем надано копії видаткових накладних № 577 від 29.11.2019 на суму 5 282 455,02 грн., № 578 від 29.11.2019 на суму 2 606 895,63 грн., № 616 від 27.12.2019 на суму 16 246 778,04 грн., № 617 від 27.12.2019 на суму 2 018 626,56 грн., № 619 від 27.12.2019 на суму 1 288 651,39 грн., № 621 від 27.12.2019 на суму 572 645,57 грн., № 49 від 11.03.2020 на суму 75 600,00 грн., № 164 від 26.03.2020 на суму 1 268,47 грн., № 151 від 31.03.2020 на суму 6 574,75 грн., № 157 від 31.03.2020 на суму 235 776,62 грн., № 158 від 31.03.2020 на суму 2 377 284,48 грн., № 159 від 31.03.2020 на суму 18 197,93 грн., № 203 від 13.04.2020 на суму 87 000,00 грн., № 205 від 13.04.2020 на суму 174 000,00 грн., № 236 від 29.04.2020 на суму 99 990,94 грн., № 314 від 10.06.2020 на суму 25 995,34 грн., № 316 від 11.06.2020. на суму 160 000,08 грн., № 318 від 11.06.2020 на суму 64 000,03 грн., № 385 від 04.08.2020 на суму 773 390,02 грн., № 469 від 14.08.2020 на суму 57 251,21 грн., № 477 від 18.08.2020 на суму 101 941,80 грн., № 567 від 01.09.2020 на суму 10 000,01 грн., № 568 від 01.09.2020 на суму 20 000,02 грн., № 569 від 01.09.2020 на суму 40 000,03 грн., № 570 від 01.09.2020 на суму 20 000,02 грн., № 632 від 10.09.2020 на суму 64 999,98 грн., № 654 від 10.09.2020 на суму 12 000,00 грн., № 655 від 10.09.2020 на суму 10 500,00 грн., № 657 від 10.09.2020 на суму 10 500,00 грн., № 658 від 10.09.2020 на суму 21 000,00 грн., № 659 від 10.09.2020 на суму 110 000,04 грн., № 684 від 10.09.2020 на суму 31 500,00 грн., № 722 від 19.09.2020 на суму 31 500,00 грн., № 842 від 09.10.2020 на суму 45 999,98 грн. (оригінали вказаних документів оглядалися судом першої інстанції).

Додатково, на підтвердження належного виконання власних договірних обов`язків та передання відповідачу товару за деякими видатковими накладними, позивач надав до матеріалів справи копії виданих відповідачем довіреностей на отримання матеріальних цінностей, у тому числі - № 1690 від 27.11.2019, № 1683 від 26.12.2019, № 1688 від 27.12.2019, № 1689 від 27.12.2019, № 259 від 31.03.2020, № 1066 від 17.09.2020 (оригінали вказаних документів оглядалися судом першої інстанції).

Матеріали справи не містять доказів наявності у відповідача претензій щодо якості чи кількості поставленого товару.

26.03.2021 позивач та відповідач підписали додаткову угоду № 1 до Договору, у якій погодили змінити терміни оплати вартості поставленого за додатками №№ 1, 2, 4, 5, 7, 8, 9, 10, 11, 12, 13, 16, 19, 31 до договору товару та визначили кінцевий строк оплати 31.12.2021.

З матеріалів справи слідує, що відповідач частково розрахувався за поставлений позивачем товар у сумі 5 808 937,24 грн., що підтверджується платіжними дорученнями № 2020 від 17.12.2019 на суму 500 000,00 грн., № 2040 від 19.12.2019 на суму 300 000,00 грн., № 2082 від 26.12.2019 на суму 300 000,00 грн., № 2111 від 27.12.2019 на суму 200 000,00 грн., № 2205 від 20.01.2020 на суму 200 000,00 грн., № 2226 від 22.01.2020 на суму 300 000,00 грн., № 2512 від 27.02.2020 на суму 300 000,00 грн., № 2556 від 28.02.2020. на суму 200 000,00 грн., № 2812 від 19.03.2020 на суму 48 280,27 грн., № 3386 від 27.04.2020 на суму 19 998,19 грн., № 4353 від 29.07.2020 на суму 100 000,00 грн., № 4358 від 30.07.2020 на суму 175 000,02 грн., № 4542 від 11.08.2020 на суму 12 000,00 грн., № 4597 від 14.08.2020 на суму 20 000,02 грн., № 4631 від 18.08.2020 на суму 20 000,02 грн., № 4660 від 19.08.2020 на суму 101 941,80 грн., № 4775 від 28.08.2020 на суму 10 000,01 грн., № 4774 від 28.08.2020 на суму 40 000,03 грн., № 4907 від 04.09.2020 на суму 21 000,00 грн., № 4982 від 08.09.2020. на суму 21 000,00 грн., № 5065 від 10.09.2020 на суму 31 500,00 грн., № 5137 від 15.09.2020 на суму 31 500,00 грн., № 5230 від 21.09.2020 на суму 10 500,00 грн., № 14466 від 25.01.2022 на суму 500 000,00 грн., № 14489 від 26.01.2022 р. на суму 1 000 000,00 грн., № 14566 від 01.02.2022. на суму 500 000,00 грн., а також листом № 4/2 від 20.01.2022 про перенесення коштів на суму 846 216,88 грн., сплачених згідно з іншими платіжними дорученнями.

Окрім того, відповідачем було частково повернуто позивачу раніше отриманий товар на загальну суму 17 954 990,83 грн., що підтверджується накладними на повернення № 4 від 17.02.2020 на суму 6574,75 грн., № 1 від 19.02.2020 на суму 97 316,64 грн., № 2 від 19.02.2020 на суму 361611,36 грн., № 5 від 26.02.2020 на суму 83500,70 грн., № 6 від 26.02.2020 на суму 52187,94 грн., № 7 від 27.02.2020 на суму 69512,10 грн., № 8 від 02.03.2020 на суму 71171,28 грн., № 9 від 03.03.2020 на суму 13419,76 грн., № 12 від 03.03.2020 на суму 556096,80 грн., № 13 від 18.03.2020 на суму 37277,10 грн., № 14 від 19.03.2020 на суму 96920,46 грн., № 34 від 19.03.2020 на суму 89251,77 грн., № 33 від 19.03.2020 на суму 155930,56 грн., № 39 від 19.03.2020 на суму 907257,87 грн., № 40 від 19.03.2020 на суму 264145,98 грн., № 16 від 23.03.2020 на суму 1233155,58 грн., № 17 від 23.03.2020 на суму 152216,64 грн., № 18 від 23.03.2020 на суму 14875,30 грн., № 19 від 14.03.2020 на суму 37958,02 грн., № 20 від 24.03.2020 на суму 39044,02 грн., № 23 від 25.03.2020 на суму 96920,46 грн., № 26 від 26.03.2020 на суму 1141678,97 грн., № 27 від 27.03.2020 на суму 11861,88 грн., № 32 від 30.03.2020 на суму 711712,80 грн., № 31 від 30.03.2020 на суму 149108,40 грн., № 44 від 30.03.2020 на суму 118618,80 грн., № 52 від 01.04.2020 на суму 35585,64 грн., № 53 від 29.04.2020 на суму 479219,95 грн., № 3 від 13.01.2021 на суму 2372,38 грн., № 143 від 19.10.2021 на суму 4041852,99 грн., № 150 від 20.10.2021 на суму 127430,72 грн., № 148 від 21.10.2021 на суму 2597417,74 грн., № 1 від 20.01.2022 на суму 517177,97 грн., № 2 від 20.01.2022 на суму 1515363,78 грн., № 3 від 20.01.2022 на суму 239121,62 грн., № 12 від 21.01.2022 на суму 1558992,90 грн., № 16 від 26.01.2022 на суму 271129,20 грн.

Звертаючись до суду з цим позовом, позивач зазначає про те, що відповідач зобов`язання за договором виконав частково, розрахувавшись не в повному обсязі за поставлений товар, з урахуванням повернутого товару, у зв`язку з чим несплачена сума становить 8 938 398,89 грн., яку позивач і просить стягнути з відповідача.

Крім того, позивач просить стягнути з відповідача пеню в сумі 4 799 797,77 грн., 10 % річних в сумі 1 136 396,32 грн., штраф в сумі 1 787 679,78 грн., відсотки за користування чужими грошовими коштами в сумі 2 145 215,76 грн. та інфляційні втрати в сумі 2 592 637,24 грн.

Рішенням Господарського суду Київської області від 11.09.2023 у справі № 911/157/23 позов задоволений частково, до стягнення з відповідача на користь позивача присуджено 8 849 647,68 грн. основного боргу, 4 756 988,70 грн. пені, 1 769 929,54 грн. штрафу, 1 127 420,87 грн. 10% річних, 2 268 223,44 грн. інфляційних втрат, 286 083,15 грн. судового збору, у задоволенні решти позовних вимог - відмовлено.

За приписами ч. 1 ст. 269 ГПК України, суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Як слідує зі змісту апеляційної скарги, у цій справі рішення суду першої інстанції відповідачем оскаржується лише в частині задоволених позовних вимог, а відтак, враховуючи, що рішення в частині часткової відмови у задоволенні позовних вимог про стягнення основного боргу, пені, штрафу, 10 % річних та інфляційних втрат, а також в частині відмови у задоволенні позовних вимог про стягнення відсотків за користування чужими грошовими коштами в сумі 2 145 215,76 грн. апелянтом не оскаржується, згідно з ч. 1 ст. 269 ГПК України в цих частинах рішення суду першої інстанції в апеляційному порядку не переглядається.

При цьому колегія суддів зазначає про те, що при апеляційному перегляді не встановлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права щодо винесення судом першої інстанції рішення в частині часткової відмови у задоволенні позовних вимог про стягнення основного боргу, пені, штрафу, 10 % річних та інфляційних втрат, а також в частині відмови у задоволенні позовних вимог про стягнення відсотків за користування чужими грошовими коштами в сумі 2 145 215,76 грн.

Судом першої інстанції встановлено, що:

- надані позивачем на підтвердження поставки товару видаткові накладні № 469 від 14.08.2020 на суму 57 251,21 грн. та № 722 від 19.09.2020 на суму 31 500,00 грн. не відповідають вимогам законодавства, а саме: видаткова накладна № 469 від 14.08.2020 містить лише відбиток печатки відповідача, при цьому прізвища, ініціалів, посади особи, яка отримала товар, як і її особистого підпису, що дало б змогу ідентифікувати особу, яка брала участь у здійсненні даної господарської операції, дана видаткова накладна не містить; видаткова накладна № 722 від 19.09.2020 не містить печатки товариства і підпису особи, яка отримала товар, при цьому копія, яка долучена до матеріалів справи позивачем не відповідає оригіналу даної видаткової накладної, яку було оглянуто судом на стадії дослідження доказів під час розгляду справи по суті у судовому засіданні 21.08.2023;

- отже, зазначені вище видаткові накладні не містять обов`язкових реквізитів первинних документів, з огляду на що, за відсутності інших доказів здійснення цих господарських операцій, не можуть вважатися належними доказами поставки товару у даній справі;

- інші спірні накладні № 616 від 26.12.2019, № 617 від 27.12.2019, № 236 від 29.04.2020, № 477 від 18.08.2020 містять обов`язкові реквізити, передбачені законодавством;

- видаткова накладна № 621 від 27.12.2019 містить лише підпис особи отримувача та печатку відповідача, однак береться судом до уваги при визначенні суми основного боргу;

- отже, сума основного боргу відповідача перед позивачем становить 8 849 647,68 грн. (за вирахуванням вартості товару, відображеної у видаткових накладних № 469 від 14.08.2020 на суму 57 251,21 грн. та № 722 від 19.09.2020 р. на суму 31 500,00 грн.).

Відповідно до ч. 1 ст. 509 Цивільного кодексу України (далі ЦК України) зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку.

Відповідно до ч. 2 ст. 509 ЦК України зобов`язання виникають з підстав, встановлених ст. 11 ЦК України.

Відповідно до ст. 11 ЦК України підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є договори.

Відповідно до ч.1 ст. 626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

Згідно ст. 712 ЦК України, за договором поставки продавець (постачальник), який здійснює підприємницьку діяльність, зобов`язується передати у встановлений строк (строки) товар у власність покупця для використання його у підприємницькій діяльності або в інших цілях, не пов`язаних з особистим, сімейним, домашнім або іншим подібним використанням, а покупець зобов`язується прийняти товар і сплатити за нього певну грошову суму.

Відповідно до ст. 629 ЦК України договір є обов`язковим для виконання сторонами.

Відповідно до ч.1 ст. 692 ЦК України покупець зобов`язаний оплатити товар після його прийняття або прийняття товаророзпорядчих документів на нього, якщо договором або актами цивільного законодавства не встановлений інший строк оплати товару.

Згідно зі ст.ст. 525, 526 ЦК України, зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства; Одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається.

Відповідно до ч.1 ст. 530 ЦК України, якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

Одним із доводів відповідача проти задоволення позову є те, що, на його думку, строк оплати поставленого товару не настав, так як:

- додаток (специфікація) № 2 від 26.12.2019, посилання на який міститься у видаткових накладних від 27.12.2019 № 616, від 27.12.2019 № 617 та від 27.12.2019 № 621 та у якому б мала бути погоджена умова щодо строку оплати за товару, сторонами підписаний не був, а відтак при визначення вказаного строку слід виходити з положень ч. 2 ст. 530 ЦК України. В свою чергу, відсутність відповідної вимоги позивача про сплату спірної заборгованості свідчить про те, що строк оплати товару ще не розпочався та, відповідно, не міг бути порушений відповідачем;

- в свою чергу, так як слово «після» у ч. 1 ст. 692 ЦК України не означає ні певного періоду в часі, із закінченням якого пов`язана дія або подія, що має юридичне значення, ні календарної дати або неминучої події, та, відповідно, в розумінні ст.ст. 251 ,252 ЦК України не є ні терміном, ні строком, ч. 1 ст. 692 ЦК України не встановлює обов`язок «негайної» оплати товару.

Колегія суддів вважає вказані твердження відповідача помилковими, так як:

- дійсно у Договорі сторонами було погоджено, що покупець здійснює оплату вартості товару в порядку, визначеному у відповідному додатку до цього договору (специфікації), проте позивачем до матеріалів справи додані лише додатки (специфікації) № 1 та № 10. В свою чергу наданими видатковими накладними підтверджується поставка згідно додатків (специфікацій) № № 1, 2, 3, 4, 5, 7, 8, 9, 10, 11, 12, 13, 14, 16, 17, 18, 19, 20, 21, 22, 23, 26, 27, 28, 29, 31;

- водночас у вказаній вище додатковій угоді № 1 від 26.03.2021 позивач та відповідач погодили змінити терміни оплати вартості поставленого за додатками №№ 1, 2, 4, 5, 7, 8, 9, 10, 11, 12, 13, 16, 19, 31 до Договору товару та визначили кінцевий строк оплати 31.12.2021;

- за змістом положень ч. 1 ст. 653 ЦК України у разі зміни договору зобов`язання сторін змінюються відповідно до змінених умов щодо предмета, місця, строків виконання тощо;

- частиною 2 ст. 653 ЦК України у разі зміни або розірвання договору зобов`язання змінюється або припиняється з моменту досягнення домовленості про зміну або розірвання договору, якщо інше не встановлено договором чи не обумовлено характером його зміни;

- отже, з укладенням додаткової угоди № 1 від 26.03.2021 виконання зобов`язань по оплати вартості поставленого за додатками №№ 1, 2, 4, 5, 7, 8, 9, 10, 11, 12, 13, 16, 19, 31 до договору товару має виконуватись саме у строк, визначений у вказаній додатковій угоді;

- за таких обставин наявність або відсутність у матеріалах справи додатків №№ 1, 2, 4, 5, 7, 8, 9, 10, 11, 12, 13, 16, 19, 31 не впливає на визначення строку оплати товару поставленого за вказаними додатками;

- в свою чергу, наявними у матеріалах справи доказами, а саме - платіжними дорученнями № 28 від 23.01.2020, №411 від 18.08.2020, №481 від 28.08.2020, №385 від 12.08.2020, №482 від 28.08.2020, №405 від 17.08.2020, №248 від 15.07.2020, №375 від 11.08.2020, №519 від 03.09.2020, №513 від 02.09.2020, №248 від 15.07.2020, №539 від 10.09.2020 та №533 від 15.09.2020 підтверджується повна оплата відповідачем товару поставленого за додатками № № 3, 14, 17, 18, 20, 21, 22, 23,26, 27, 28, 29 (тобто решти товару докази поставки якого наявні у матеріалах справи - примітка суду).

Також відповідач зазначав про те, що строк оплати поставленого позивачем товару не настав, і через те, що протоколом про наміри від 02.04.2021 сторони погодили (встановили) термін оплати за поставлений продавцем товар за всіма діючими договорами поставки насіння з відкладальною умовою, а саме перерахування покупцем грошових коштів продавцю здійснюється не пізніше наступного робочого дня після надходження коштів на рахунок відповідача від кінцевих господарств, проте відповідні кошти відповідачем на даний час отримані не були.

Щодо вказаного слід зазначити наступне.

Стаття 654 ЦК України встановлює, що зміна або розірвання договору вчиняється в такій самій формі, що й договір, що змінюється або розривається, якщо інше не встановлено договором або законом чи не випливає із звичаїв ділового обороту.

Пунктом 10.4 Договору передбачено, що додаткові угоди, додатки, зміни та доповнення до цього договору є його невід`ємною частиною і мають юридичну силу у разі, якщо вони викладені у письмовій формі, підписані уповноваженими на те представниками сторін та скріплені їх печатками.

Так як наявний в матеріалах справи протокол про наміри сторонами не підписаний сторонами та не скріплений їхніми печатками, а відтак твердження відповідача про те, що строки оплати за товар мають визначатися з урахуванням протоколу про наміри від 02.04.2021 спростовуються наявними у матеріалах справи документальними доказами.

Так як будь-яких інших договорів/угод щодо зміни порядку розрахунку за поставлений товар, укладених у передбачений договором спосіб, матеріали справи не містять суд першої інстанції дійшов вірного висновку, що доводи відповідача стосовно ненастання строку виконання обов`язку по сплаті заявленої до стягнення заборгованості є безпідставними.

За таких обставин суд першої інстанції цілком вірно частково задовольнив позовні вимоги про стягнення основного боргу в сумі 8 849 647,68 грн. Рішення суду першої інстанції в цій частині залишається без змін.

Щодо позовних вимог про стягнення пені в сумі 4 799 797,77 грн., 10 % річних в сумі 1 136 396,32 грн., штрафу в сумі 1 787 679,78 грн. та інфляційних втрат в сумі 2 592 637,24 грн., слід зазначити наступне.

Відповідно до ст. 610 ЦК України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).

Відповідно до п. 1 ст. 612 ЦК України боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом.

Згідно зі ст. 611 ЦК України, у разі порушення зобов`язання, настають наслідки, передбачені договором або законом.

У силу ст. 230 ГК України, штрафними санкціями визнаються господарські санкції у вигляді грошової суми (неустойка, штраф, пеня), яку учасник господарських відносин зобов`язаний сплатити у разі порушення ним правил здійснення господарської діяльності, невиконання або неналежного виконання господарського зобов`язання.

У п. 8.5 Договору сторонами погоджено, що у разі несплати/несвоєчасної сплати товару покупцем в строки визначені цим договором, в тому числі несплати/неналежної сплати суми, що виникла внаслідок валютних коригувань, настають такі наслідки: покупець сплачує продавцю неустойку у вигляді пені у розмірі подвійної облікової ставки НБУ від своєчасно неоплаченої суми грошового зобов`язання, за кожний день прострочення виконання зобов`язання до моменту оплати його повного виконання, а також 10 % річних від простроченої суми (пп. 8.5.1); у випадку, якщо прострочення оплати триває більше 30 днів, покупець додатково зобов`язаний сплатити продавцеві штраф у розмірі 20% від суми заборгованості за кожен факт прострочення понад 30 днів (пп. 8.5.2); покупець зобов`язаний сплатити продавцеві плату за користування чужими грошовими коштами в розмірі 3% на місяць від суми заборгованості (пп. 8.5.3) (п. 8.5);

Сторони домовились про те, що строки позовної давності щодо штрафів, пені за даним договором становлять три роки. Період нарахування штрафних санкцій, в тому числі пені, становить три роки (п. 8.10 Договору).

Відповідно до ч. 2 ст. 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлено договором або законом.

Враховуючи, що матеріалами справи підтверджується факт невиконання відповідачем свого обов`язку щодо оплати отриманого за Договору товару на загальну суму 8 849 647,68 грн. яке тривало більше 30 днів, позивач, окрім стягнення вартості такого товару, має право на стягнення нарахованих за прострочення виконання обов`язку по його оплаті, пені, штрафу, 10 % річних та інфляційних втрат.

Водночас, як вірно встановлено судом першої інстанції, з огляду на часткове задоволення позовних вимог про стягнення основного боргу перерахунку підлягають і суми пені, штрафу, 10 % річних та інфляційних втрат.

З огляду на відмову судом першої інстанції у задоволенні позовних вимог про стягнення відсотків за користування чужими грошовими коштами в сумі 2 145 215,76 грн. (плата за користування чужими грошовими коштами в розмірі 3% на місяць від суми заборгованості (пп. 8.5.3) - примітка суду) та те, що рішення у вказаній частині апелянтом не оскаржується, колегією суддів не розглядаються доводи відповідача про те, що:

- позивачем одночасно заявлена вимога про стягнення з відповідача 10 % річних та 3 % в місяць за користування чужими коштами, проте, у даному випадку стягнення 3% в місяць за користування чужими коштами є дублюванням неустойки, і, як наслідок, відсутні підстави для застосування приписів ч. 5 ст. 694, ч.ч. 1, 2 ст. 536 ЦК України із одночасним застосуванням плати за прострочення виконання грошового зобов`язання за ч. 2 ст. 625 ЦК України;

- одночасне стягнення з відповідача, який порушив господарське зобов`язання за договором, пені у розмірі подвійної облікової ставки НБУ від суми невиконаного грошового зобов`язання за кожен день прострочення та пені у розмірі 3% від суми простроченого платежу за кожен місяць прострочення суперечить статті 61 Конституції України.

Твердження відповідача про те, що позивачем не конкретизовано дату (31 день прострочення виконання грошового зобов`язання) щодо якої нараховано штраф колегією суддів до уваги не приймаються, так як матеріалами справи підтверджено, що факт прострочення виконання відповідачем обов`язку по сплаті основного боргу в сумі 8 849 647,68 грн. тривав більше 30 днів, в той час як визначення конкретного календарного періоду прострочення у такому випадку не нівелює обов`язок відповідача сплатити такий штраф.

З огляду на те, що у п. 8.10 Договору сторонами погоджено те, що період нарахування штрафних санкцій, в тому числі пені, становить три роки, твердження відповідача про те, що позивачем необґрунтовано обраховано заявлений до стягнення розмір пені, 10% річних та інфляційних втрат з 02.02.2022, тобто з дня, наступного за днем останньої оплати грошових коштів відповідачем за отриманий товар (01.02.2022), а не з першого дня прострочення виконання грошового зобов`язання, з урахуванням проведених оплат та документально оформлених повернень товару, колегією суддів до уваги не приймаються, так як у визначені позивачем періоди нарахування пені, 10 % річних (з 02.02.2022 по 12.05.2022) прострочення виконання зобов`язання було наявне.

Щодо посилань відповідача на те, що:

- генерального директора Товариства з обмеженою відповідальністю «ЗААТБАУ УКРАЇНА» Хюбнер Таню, яка приймала участь в отриманні товару, що був відповідачем повернутий, з 15.03.2022 (одразу після початку військової агресії з боку Росії) призначено на посаду генерального директора ТОВ «СААТБАУ РУС», яке зареєстровано у Російській Федерації;

- з початку розпочатої Росією війни позивач майже повністю припинив господарську діяльність на території України, грошові потоки направлені на розвиток бізнесу в Росії, що свідчить про призначення Хюбнер Тані генеральним директором російської компанії;

- російська компанія ТОВ «СААТБАУ РУС» сплачує податки до бюджету країни-агресора чим забезпечує фінансування російської армії та військово-промислового комплексу;

- ініціювання позов про стягнення з української компанії фактично неіснуючого боргу із значними нарахованими розмірами штрафних санкцій, цілком ймовірно направлено на подальше виведення грошових коштів з України та їх направлення на розвиток бізнесу на території держави-терориста, яка веде широкомасштабну війну проти України;

- позивачем ініційовано низку позовів про стягнення з українських компаній грошових коштів з урахуванням значних фінансових санкцій;

- вказане може свідчити про цілком можливу вірогідність направлення стягнутих з українських компаній коштів на розвиток бізнесу у Російській Федерації,

слід зазначити наступне.

Відповідачем нормативно на обґрунтовано, як саме викладені вище обставини звільняють його як від обов`язку оплатити отриманий товар, так і від обв`язку оплатити штраф, пеню, річні та інфляційні втрати. В свою чергу чинне законодавство таких положень не містить.

Слід окремо зауважити на тому, що твердження відповідача про те, що з початку розпочатої Росією війни позивач майже повністю припинив господарську діяльність на території України, грошові потоки направлені на розвиток бізнесу в Росії, є припущеннями, не підтвердженими належними та допустимими доказами.

До того ж, під час розгляду апеляційної скарги позивача у справі № 911/157/23 - Товариство з обмеженою відповідальністю «ЗААТБАУ УКРАЇНА» замінено на його правонаступника - Товариство з обмеженою відповідальністю «ЗААТБАУ ПРОБСТДОРФЕР УКРАЇНА».

Слід зазначити і про таке.

Європейський суд з прав людини зауважує, що національні суди мають вибирати способи такого тлумачення, які зазвичай можуть включати акти законодавства, відповідну практику, наукові дослідження тощо (VOLOVIK v. UKRAINE, № 15123/03, § 45, ЄСПЛ, 06 грудня 2007 року).

Верховенство права вимагає від держави його втілення у правотворчу та правозастосовну діяльність (пункт 4.1. Рішення Конституційного Суду України від 02.11.2004 № 15-рп/2004).

Добросовісність (п. 6 ст. 3 ЦК України) - це певний стандарт поведінки, що характеризується чесністю, відкритістю і повагою інтересів іншої сторони договору або відповідного правовідношення.

Доктрина venire contra factum proprium (заборони суперечливої поведінки), базується ще на римській максимі - «non concedit venire contra factum proprium» (ніхто не може діяти всупереч своїй попередній поведінці). В основі доктрини venire contra factum proprium знаходиться принцип добросовісності. Поведінкою, яка суперечить добросовісності та чесній діловій практиці, є, зокрема, поведінка, що не відповідає попереднім заявам або поведінці сторони, за умови, що інша сторона, яка діє собі на шкоду, розумно покладається на них. Аналогічна правова позиція міститься в постанові Великої Палати Верховного Суду від 10.04.2019 у справі № 390/34/17 (провадження № 61-22315сво18).

Верховний Суд у своїх постановах неодноразово посилався на принцип римського права venire contra factum proprium (заборона суперечливої поведінки), який базується ще на римській максимі «ніхто не може діяти всупереч своїй попередній поведінці». По суті згаданий принцип римського права є вираженням equitable estoppel однієї з найважливіших доктрин загального права. В системі загального права ця доктрина спрямована на недопущення ситуації, в якій одна сторона може займати іншу позицію в судовому розгляді справи, що відрізняється від її більш ранньої поведінки або заяв, якщо це ставить протилежну сторону у невигідне становище (постанови Верховного Суду у справах № 910/19179/17, № 914/2622/16, № 914/3593/15, № 237/142/16-ц, № 911/205/18).

В основі доктрини venire contra factum proprium знаходиться принцип добросовісності. Поведінкою, яка суперечить добросовісності та чесній діловій практиці, є, зокрема, поведінка, що не відповідає попереднім заявам або поведінці сторони, за умови, що інша сторона, яка діє собі на шкоду, розумно покладається на них. Якщо особа, яка має право на оспорення документу (наприклад, свідоцтва про право на спадщину) чи юридичного факту (зокрема, правочину, договору, рішення органу юридичної особи), висловила безпосередньо або своєю поведінкою дала зрозуміти, що не буде реалізовувати своє право на оспорення, то така особа пов`язана своїм рішенням і не вправі його змінити згодом. Спроба особи згодом здійснити право на оспорення суперечитиме попередній поведінці такої особи і має призводити до припинення зазначеного права (див. постанову Верховного Суду від 07 жовтня 2020 року в справі N 450/2286/16-ц, постанову Верховного Суду від 09 листопада 2022 року у справі №754/13893/19).

Очевидно, що дії відповідача, який добровільно уклав з позивачем Договір, погоджував строки оплати товару, та отримував на його (Договорі) підставі товари, проте, допустивши порушення умов Договору, намагається уникнути обов`язку по оплаті товарів та покладенню на нього погодженої у Договорі відповідальності, є недобросовісними та спрямовані не на захист порушених прав відповідача, а на створення підстав для невиконання грошових зобов`язань з оплати отриманого без зауважень товару.

Щодо наявності підстав для зменшення розміру штрафу, пені, 10 % річних та інфляційних втрат, слід зазначити наступне.

За змістом положень ч.ч. 1, 2 ст. 625 ЦК України боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання. Боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Стаття 625 входить до розділу I «Загальні положення про зобов`язання» книги 5 ЦК України, тому в ній визначені загальні правила відповідальності за порушення грошового зобов`язання і її дія поширюється на всі види грошових зобов`язань, якщо інше не передбачено спеціальними нормами, що регулюють суспільні відносини з приводу виникнення, зміни чи припинення окремих видів зобов`язань.

Згідно з усталеною судовою практикою нарахування на суму боргу трьох процентів річних та інфляційних втрат відповідно до статті 625 ЦК України є мірою відповідальності боржника за прострочення грошового зобов`язання, оскільки виступає способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у отриманні компенсації боржника за неналежне виконання зобов`язання.

Таких висновків у подібних правовідносинах Велика Палата Верховного Суду дійшла у постановах від 19.06.2019 у справах № 703/2718/16-ц та № 646/14523/15-ц, у постанові від 04.02.2020 у справі № 912/1120/16.

Отже, наслідки прострочення боржником грошового зобов`язання у вигляді стягнення трьох процентів річних та інфляційних втрат не є санкцією, а виступає способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів унаслідок інфляційних процесів та у отриманні компенсації від боржника.

Подібна за змістом правова позиція викладена у постановах Верховного Суду від 14.05.2018 у справі №904/4593/17, від 13.06.2018 у справі №912/2708/17, від 22.11.2018 у справі №903/962/17, від 23.05.2018 у справі № 908/660/17, від 05.08.2020 у справі №757/12160/17-ц, від 02.09.2020 у справі № 802/1349/17-а, від 22.04.2020 у справі № 922/795/19, від 19.12.2019 у справі № 911/2845/18.

Так як заходи відповідальності за несвоєчасне виконання грошового зобов`язання, передбачені ст. 625 ЦК України, не є неустойкою чи штрафними санкціями, тому не можуть бути зменшені судом на підставі ст. 233 ГК України, ст. 551 ЦК України.

Правова позиція про можливість зменшення розміру процентів річних викладена у постанові Великої Палати Верховного Суду від 18.03.2020 у справі № 902/417/18, де вказано, що з огляду на компенсаційний характер заходів відповідальності у цивільному праві суд за певних умов з урахуванням конкретних обставин справи може зменшити розмір як неустойки, штрафу, так і процентів річних за час затримки розрахунку відповідно до статті 625 ЦК України, оскільки всі вони спрямовані на відновлення майнової сфери боржника.

Водночас колегія суддів зазначає про те, що обставини у справі № 902/417/18 та справі № 911/157/23 не є подібними, оскільки в них різні предмети та підстави позову, зміст позовних вимог та фактичні обставини, а також має місце неоднакове матеріально-правове регулювання спірних відносин.

Так, у договорі, вимоги про стягнення основного боргу, пені, штрафу та відсотків річних за яким були предметом розгляду у справі № 902/417/18, сторони дійшли згоди щодо зміни розміру процентної ставки, передбаченої ч. 2ст. 625 ЦК України, і встановили її в розмірі 40 % річних від несплаченої загальної вартості товару протягом 90 календарних днів з дати, коли товар повинен бути сплачений покупцем та 96 % річних від несплаченої ціни товару до дня повної оплати з дати закінчення дев`яноста календарних днів, а загальна сума заявлених позивачем до стягнення пені, штрафу та відсотків річних майже в два рази перевищила суму основного боргу станом на дату звернення позивача до суду з позовом та який був сплачений відповідачем у повному обсязі після відкриття провадження у справі.

Саме з огляду на вказані обставини та враховуючи компенсаційний характер заходів відповідальності у цивільному праві Велика Палата Верховного Суду дійшла висновку, що, виходячи з принципів розумності, справедливості та пропорційності, суд за певних умов може зменшити розмір як неустойки, штрафу, так і процентів річних за час затримки розрахунку відповідно до статті 625 ЦК України, оскільки всі вони спрямовані на відновлення майнової сфери боржника.

При цьому у справі № 911/157/23 сторони в Договорі хоча і передбачили інший розмір відсотків річних, ніж той, який встановлений ЦК України, а саме - 10 % річних, проте такий розмір був сторонами у Договір збільшений не у такому значному розмірі, як у справі № 902/417/18.

Також колегія суддів приймає до уваги, що загальною ознакою відповідальності є її компенсаторний характер. Так, заходи цивільно-правової відповідальності спрямовані не на покарання боржника, а на відновлення майнової сфери потерпілого від правопорушення. Так само господарські санкції, що встановлюються відповідно до договору чи закону за несвоєчасне виконання зобов`язання, спрямовані передусім на компенсацію кредитору майнових втрат, яких він зазнає внаслідок несвоєчасного здійснення з ним розрахунку з боку боржника.

При цьому висновок Верховного Суду про можливість за певних умов зменшити розмір процентів річних за час затримки розрахунків відповідно до ст. 625 ЦК України, не стосується такого способу захисту майнового права та інтересу, як відшкодування матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів унаслідок інфляційних процесів як стягнення інфляційних втрат.

З огляду на вказані обставини колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про відсутність підстав для зменшення розміру 10 % річних та інфляційних втрат. Рішення суду першої інстанції в цій частині залишається без змін.

Суд першої інстанції не знайшов підстав для зменшення пені та штрафу, з чим колегія суддів погодитись не може, з огляду на таке.

Відповідно до ч. 3 ст. 551 ЦК України розмір неустойки може бути зменшений за рішенням суду, якщо він значно перевищує розмір збитків, та за наявності інших обставин, які мають істотне значення.

Згідно з приписами ст. 233 ГК України, у разі якщо належні до сплати штрафні санкції надмірно великі порівняно із збитками кредитора, суд має право зменшити розмір санкцій. При цьому повинно бути взято до уваги: ступінь виконання зобов`язання боржником; майновий стан сторін, які беруть участь у зобов`язанні; не лише майнові, але й інші інтереси сторін, що заслуговують на увагу. Якщо порушення зобов`язання не завдало збитків іншим учасникам господарських відносин, суд може з урахуванням інтересів боржника зменшити розмір належних до сплати штрафних санкцій.

Аналогічні положення також містить ч. 3 ст. 551 ЦК України, положення якої надають суду право зменшити розмір неустойки за умови, що її розмір значно перевищує розмір збитків, та за наявності інших обставин, які мають істотне значення.

При цьому колегія суддів наголошує, що неустойка має на меті, насамперед, стимулювати боржника до виконання основного грошового зобов`язання та не може становити непомірний тягар для споживача і бути джерелом отримання невиправданих додаткових прибутків для кредитора. Таку правову позицію викладено в Рішенні Конституційного Суду України від 11.07.2013 № 7-рп/2013. Аналогічні висновки наведені у постанові Верховного Суду від 04.02.2020 у справі № 918/116/19.

Крім цього, таку функцію, як сприяння належному виконанню зобов`язання, стимулювання боржника до належної поведінки, неустойка виконує до моменту порушення зобов`язання боржником. Після порушення боржником свого обов`язку неустойка починає виконувати функцію майнової відповідальності. Неустойка не є каральною санкцією, а має саме компенсаційний характер (постанова Верховного Суду від 02.11.2022 у справі № 910/14591/21).

Для того щоб неустойка не набула ознак каральної санкції діє правило ч. 3 ст. 551 ЦК України про те, що суд вправі зменшити розмір неустойки, якщо він є завеликим порівняно зі збитками, які розумно можна було б передбачити

У цих висновках колегія суддів звертається до правової позиції Великої Палати Верховного Суду, викладеної в постанові від 18.04.2023 у справі № 199/3152/20 (провадження № 14-224цс21) з посиланням на висновки в постановах Великої Палати Верховного Суду від 18.03.2020 у справі № 902/417/18, (провадження № 12-79гс19) (пункт 8.24) та від 28.06.2019 у справі № 761/9584/15-ц, (провадження № 14-623цс18) (пункт 85).

У визначенні підстав для зменшення розміру неустойки колегія суддів виходить з такого.

Так, положеннями ст. 3 ЦК України регламентовано загальні засади цивільного законодавства, якими, згідно з п.п. 3, 6 ч. 1 цієї статті УК України, є свобода договору, справедливість, добросовісність та розумність.

Добросовісність є не тільки однією з основоположних засад цивільного законодавства, а також імперативним принципом щодо дій усіх учасників цивільних правовідносин (п. 6 ч. 1 чт. 3 ЦК України). Добросовісність - це відповідність дій учасників цивільних правовідносин певному стандарту поведінки, який характеризується чесністю, відкритістю, повагою інтересів іншої сторони договору або відповідного правовідношення. Тобто цивільний оборот ґрунтується на презумпції добросовісності та чесності учасників цивільних відносин, які вправі розраховувати саме на таку поведінку інших учасників, що відповідатиме зазначеним критеріям та уявленням про честь і совість.

Такий висновок викладено у постанові Великої Палати Верховного Суду від 07.09.2022 у справі № 910/16579/20.

Отже, застосування неустойки має здійснюватися із дотриманням принципу розумності, добросовісності та справедливості.

А тому, в силу загальних засад справедливості, добросовісності, розумності, може бути застосований також закріплений законодавцем в ст. 3 ЦК України принцип можливості обмеження свободи договору (статті 6, 627 цього Кодексу) і як норма прямої дії, і як безпосередній правовий засіб врегулювання прав та обов`язків у правовідносинах.

Главою 24 ГК України загальні засади відповідальності учасників господарських відносин врегульовано таким чином, що господарсько-правова відповідальність передбачена за правопорушення у сфері господарювання шляхом застосування до правопорушників господарських санкцій на підставах і в порядку, передбачених цим Кодексом, іншими законами та договором. Тож справедливість, добросовісність, розумність як загальні засади цивільного законодавства є застосовними у питаннях застосування господарсько-правової відповідальності.

За ч. 2 ст. 216 ГК України застосування господарських санкцій повинно гарантувати захист прав і законних інтересів громадян, організацій та держави, в тому числі відшкодування збитків учасникам господарських відносин, завданих внаслідок правопорушення, та забезпечувати правопорядок у сфері господарювання.

Господарсько-правова відповідальність базується на принципах, згідно з якими: потерпіла сторона має право на відшкодування збитків незалежно від того, чи є застереження про це в договорі; передбачена законом відповідальність виробника (продавця) за недоброякісність продукції застосовується також незалежно від того, чи є застереження про це в договорі; сплата штрафних санкцій за порушення зобов`язання, а також відшкодування збитків не звільняють правопорушника без згоди другої сторони від виконання прийнятих зобов`язань у натурі; у господарському договорі неприпустимі застереження щодо виключення або обмеження відповідальності виробника (продавця) продукції (частина третя статті 216 ГК України).

За ч.ч. 1, 2 ст. 217 ГК України господарськими санкціями визнаються заходи впливу на правопорушника у сфері господарювання, в результаті застосування яких для нього настають несприятливі економічні та/або правові наслідки. У сфері господарювання застосовуються такі види господарських санкцій: відшкодування збитків; штрафні санкції; оперативно-господарські санкції.

Господарські санкції, що встановлюються відповідно до договору чи закону за несвоєчасне виконання зобов`язання, спрямовані передусім на компенсацію кредитору майнових втрат, яких він зазнає внаслідок несвоєчасного здійснення з ним розрахунку з боку боржника. Такі санкції не можуть розглядатися кредитором як спосіб отримання доходів, що є більш вигідним порівняно з надходженнями від належно виконаних господарських зобов`язань.

Отже, якщо відповідальність боржника перед кредитором за неналежне виконання обов`язку щодо своєчасного розрахунку не обмежена жодними межами, а залежить виключно від встановлених договором процентів (штрафу, пені, річних відсотків), то за певних обставин обсяг відповідальності може бути нерозумним з огляду на його непропорційність наслідкам правопорушення. Він може бути несправедливим щодо боржника, а також щодо третіх осіб, оскільки майновий тягар відповідних виплат може унеможливити виконання боржником певних зобов`язань, зокрема з виплати заробітної плати своїм працівникам та іншим кредиторам, тобто цей тягар може бути невиправдано обтяжливим чи навіть непосильним. У таких випадках невизнання за судом права на зменшення розміру відповідальності може призводити до явно нерозумних і несправедливих наслідків. Тобто має бути дотриманий розумний баланс між інтересами боржника та кредитора.

У наведених висновках колегія суддів звертається до правової позиції Великої Палати Верховного Суду, викладеної в постанові від 18.03.2020 у справі № 902/417/18.

Таким чином, зменшення розміру заявленої до стягнення неустойки є правом суду, а за відсутності у законі вичерпного переліку обставин як підстав для зменшення судом розміру неустойки (ч. 3 ст. 511 ЦК України) господарський суд, оцінивши надані сторонами докази та обставини справи у їх сукупності, на власний розсуд вирішує питання про наявність або відсутність у кожному конкретному випадку обставин, за яких можливе зменшення неустойки (правова позиція Верховного Суду викладена в постанові від 26.08.2021 у справі № 911/378/17 (911/2223/20).

З огляду на судову практику, у вирішенні судом питання про зменшення розміру заявленої до стягнення неустойки суди, зокрема, беруть до уваги ступінь виконання основного зобов`язання, поважність причин несвоєчасного виконання відповідачем зобов`язання, поведінку відповідача, яка свідчить про вжиття ним всіх можливих заходів до виконання зобов`язання (правова позиція Верховного Суду викладена в постанові від 22.05.2019 у справі № 910/11733/18).

При вирішенні питання про зменшення пені суд бере до уваги також співвідношення розміру заборгованості боржника та розміру пені. Такий підхід є усталеним в судовій практиці (постанови Великої Палати Верховного Суду від 18.03.2020 у справі № 902/417/18 та Верховного Суду від 23.09.2019 у справі № 920/1013/18, від 26.03.2020 у справі № 904/2847/19).

При цьому вирішення питання про зменшення неустойки та розмір, до якого вона підлягає зменшенню, закон відносить на розсуд суду (правова позиція Верховного Суду викладена в постанові від 04.06.2019 у справі № 904/3551/18).

Поряд з викладеним колегія суддів зазначає, що у вирішенні судом питання про зменшення розміру заявленої до стягнення неустойки підлягають врахуванню та оцінці на предмет підтвердженості та обґрунтованості як ті підстави для зменшення неустойки, що прямо передбачені законом (ч. 3 ст. 551 ЦК України, ст. 233 ГК України), так і ті, які хоча прямо і не передбачені законом, однак були заявлені як підстави для зменшення розміру неустойки та мають індивідуальний для конкретних спірних правовідносин характер.

Крім цього категорії «значно» та «надмірно», які використовуються в ст. 551 ЦК України та ст. 233 ЦК України, є оціночними і мають конкретизуватися у кожному окремому випадку, з урахуванням того, що правила наведених статей направлені на запобігання збагаченню кредитора за рахунок боржника, а також недопущення заінтересованості кредитора у порушенні зобов`язання боржником (висновок сформульований в постанові Верховного Суду від 14.07.2021 у справі № 916/878/20).

У обґрунтування наявності підстав для зменшення розміру пені та штрафу відповідач, окрім доводів, які вже були досліджені колегією суддів (строк виконання зобов`язання по оплаті товару не настав, позивачем одночасно заявлена вимога про стягнення з відповідача 10 % річних та 3 % в місяць за користування чужими коштами, проте, у даному випадку стягнення 3% в місяць за користування чужими коштами є дублюванням неустойки), послався на те, що:

- в період виникнення та існування заборгованості, у зв`язку із введенням воєнного стану, з метою здійснення стабілізаційних заходів щодо курсу гривні Національним банком України було підвищено облікову ставку з 10 до 25 відсотків річних, що також вплинуло на розмір розрахованої позивачем пені;

- штрафні санкції у вигляді пені, штрафу, інфляційних втрат і 3% річних будуть стягнуті на користь ТОВ «ЗААТБАУ Україна» і, в подальшому, залишаться в його власності. При цьому, після початку повномасштабного вторгнення Російської Федерації на територію України компанія позивача не припинила співпрацю з країною-агресором, і дані кошти можуть також опинитися або бути використані для співпраці з РФ.

Колегія суддів зазначає про те, що твердження відповідача про те, що отримані позивачем кошти можуть також опинитися або бути використані для співпраці з РФ, є припущеннями не підтвердженими належними та допустимими доказами.

Водночас слід зазначити про наступне.

З матеріалів справи слідує, що:

- строк оплати спірного товару закінчився незадовго до початку повномасштабної агресії Російської Федерації проти України;

- загальний розмір присуджених до стягнення штрафу та пені становить 6 529 918,24 грн. та складає 73,75 % від вартості неоплаченого товару, що свідчать про те, що розмірі санкцій є надмірно великим;

- позивач застосував до відповідача також 10% річних, які є платою за користування коштами, що не були своєчасно оплачені боржником, та інфляційні нарахування, які за своєю правовою природою є компенсацією за понесені збитки, спричинені знеціненням грошових коштів та загальний розмір яких становить 38,37 % від вартості неоплаченого товару;

З огляду на вказані обставини колегія суддів дійшла висновку про те, що у спірних правовідносинах обсяг відповідальності є нерозумним з огляду на його непропорційність наслідкам правопорушення та несправедливим щодо боржника, а також щодо третіх осіб, оскільки майновий тягар відповідних виплат може унеможливити виконання боржником певних зобов`язань, зокрема з виплати заробітної плати своїм працівникам та іншим кредиторам, тобто цей тягар може бути невиправдано обтяжливим чи навіть непосильним, позивачем не надано доказів того, що прострочення відповідача не спричинили позивачу збитків (матеріали позову відповідних доказів не містять), позивач застосував до відповідача також 10% річних та інфляційні нарахування загальний розмір яких становить 38,37 % від загальної вартості неоплаченого товару, вважає, що наявні правові підстави для зменшення пені до 3 756 988,70 грн. та штрафу до 769 929,54 грн., загальна сума яких становить 28,55 % від вартості неоплаченого товару.

Слід зауважити на тому, що разом з сумою присуджених до стягнення 10% річних та інфляційних нарахувань, розмір присуджених до стягнення понад суму основного боргу позовних вимог буде становити майже 70 % від суми основного боргу, що у повній мірі забезпечить дотримання розумного балансу між інтересами боржника та кредитора та забезпечить останньому компенсацію майнових втрат, пов`язаних з невиконанням відповідачем обов`язку по оплаті отриманого товару.

За змістом положень ч. 1 ст. 129 ГПК України у спорах, що виникають при виконанні договорів та з інших підстав, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Колегія суддів зазначає про те, що у випадку зменшення судом розміру неустойки (штрафу, пені), витрати позивача, пов`язані зі сплатою судового збору, відшкодовуються за рахунок відповідача у сумі, сплаченій позивачем за позовною вимогою, яка підлягала б задоволенню, якби зазначений розмір судом не було зменшено, а відтак стягненню з відповідача на користь позивача підлягає судовий збір в сумі 281 573,15 грн.

Щодо інших аргументів сторін колегія суддів зазначає, що вони були досліджені та не наводяться у судовому рішенні, позаяк не покладаються в його основу, тоді як Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча п. 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожний аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (справа Серявін проти України, § 58, рішення від 10.02.2010). Названий Суд зазначив, що, хоча пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, це не може розумітись як вимога детально відповідати на кожен довод (рішення Європейського суду з прав людини у справі Трофимчук проти України).

За змістом ч. 1 ст. 269 ГПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Частиною 1 статті 277 ГПК України встановлено, що підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є:

1) неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи;

2) недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими;

3) невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи;

4) порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

Неправильним застосуванням норм матеріального права вважається: неправильне тлумачення закону, або застосування закону, який не підлягає застосуванню, або незастосування закону, який підлягав застосуванню (ч. 2 ст. 277 ГПК України).

Колегія суддів вважає, що при прийнятті оспореного рішення судом першої інстанції мале місце порушення норм процесуального права та неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи, тому рішення Господарського суду Київської області від 11.09.2023 у справі № 911/157/23 підлягає зміні, стягненню з відповідача на користь позивача підлягає 8 849 647,68 грн. основного боргу, 1 756 988,70 грн. пені, 769 929,54 грн. штрафу, 1 127 420,87 грн. 10% річних, 2 268 223,44 грн. інфляційних втрат та витрати по сплаті судового збору в сумі 281 573,15 грн., в задоволенні решти позовних вимог відмовляється.

Враховуючи вимоги, які викладені в апеляційній скарзі апеляційна скарга Товариства з обмеженою відповідальністю «АГРО ЕКСПЕРТ» задовольняється частково.

Водночас, враховуючи викладені вище висновки щодо розподілу судових витрат у випадку зменшення судом розміру присуджених до стягнення штрафних санкцій, положення ч. 9 ст. 129 ГПК України, яка встановлює, що у випадку якщо спір виник внаслідок неправильних дій сторони, суд має право покласти на таку сторону судові витрати повністю або частково незалежно від результатів вирішення спору та те, що спір у цій справі виник внаслідок неправомірних дій саме відповідача, яким не було належним чином виконано прийняті на себе за Договором обов`язки з оплати поставленого товару, витрати відповідача по сплаті судового збору за подачу апеляційної скарги покладаються на відповідача.

На підставі викладеного та керуючись ст.ст. 129, 252, 263, 267-271, 273, 275, 276, 281-285, 287 ГПК України, Північний апеляційний господарський суд, -

ПОСТАНОВИВ:

1. Апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю «АГРО ЕКСПЕРТ» на рішення Господарського суду Київської області від 11.09.2023 у справі № 911/157/23 задовольнити частково.

2. Рішення Господарського суду Київської області від 11.09.2023 у справі № 911/157/23 змінити.

3. Викласти п. 2 резолютивної частині рішення Господарського суду міста Києва від 24.03.2023 у справі №910/14156/22 в такій редакції.

« 2. Стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю «АГРО ЕКСПЕРТ» (09201, Київська обл., Кагарлицький р-н, м. Кагарлик, вул. Каштанова, буд. 54, код 32010004) на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «ЗААТБАУ ПРОБСТДОРФЕР УКРАЇНА» (02132, місто Київ, Дніпровська Набережна, буд. 26-Ж, офіс 29-32; ідентифікаційний код 44048188) 8 849 647 (вісім мільйонів вісімсот сорок дев`ять тисяч шістсот сорок сім) грн. 68 коп. основного боргу, 1 756 988 (один мільйон сімсот п`ятдесят шість тисяч дев`ятсот вісімдесят вісім) грн. 70 коп. пені, 769 929 (сімсот шістдесят дев`ять тисяч дев`ятсот двадцять дев`ять) грн. 54 коп. штрафу, 1 127 420 (один мільйон сто двадцять сім тисяч чотириста двадцять) грн. 87 коп. 10% річних, 2 268 223 (два мільйони двісті шістдесят вісім тисяч двісті двадцять три) грн. 44 коп. інфляційних втрат, 281 573 (двісті вісімдесят одна тисяча п`ятсот сімдесят три) грн. 15 коп. судового збору.».

4. Судові витрати зі сплати судового збору за подачу апеляційної скарги покласти на апелянта.

5. Повернути до Господарського суду Київської області матеріали справи № 911/157/23.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку протягом двадцяти днів з дня складання її повного тексту.

Повний текст судового рішення складено 30.01.2024.

Головуючий суддя М.Л. Яковлєв

Судді С.Р. Станік

Є.Ю. Шаптала