ЗАХІДНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
_________________________________________________________________________________________________________
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"17" січня 2024 р. Справа №914/459/23

Західний апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючого судді О.С. Скрипчук

суддів О.І. Матущака

Н.М. Кравчук,

розглянувши апеляційну скаргу ОСОБА_1 б/н від 28.09.2023 (вх. № 01-05/3086/23 від 03.10.2023)

на рішення Господарського суду Львівської області від 31.08.2023 (повний текст рішення складено 11.09.2023, м. Львів, суддя Н.Є. Березяк)

у справі № 914/459/23

за позовом: ОСОБА_1 , м. Дніпро

до відповідача: ОСОБА_2 , м. Дніпро

за участю третьої особи-1, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору на стороні позивача: ОСОБА_3 , м. Дніпро

за участю третьої особи-2, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору на стороні позивача: ОСОБА_4 , м. Дніпро

за участю третьої особи-3, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору на стороні позивача: Товариства з обмеженою відповідальністю "Технікс Капітал Менеджмент", м. Дніпро

за участю третьої особи-4, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору на стороні позивача: Товариства з обмеженою відповідальністю "Виробничо-комерційна фірма "Дрогобицький завод автомобільних кранів", м Дрогобич Львівської області

за участю третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору на стороні відповідача: Національного антикорупційного бюро України, м. Київ

про розірвання договору купівлі-продажу частини частки у статутному капіталі, стягнення частини частки та визначення розміру статутного капіталу і розміру частки учасника.

За участю представників сторін:

позивача: Науменко С.Б. - представник;

відповідача: Сербін А.О. - представник;

третя особа позивача 1-4: Науменко С.Б. - представник;

третя особа відповідача: не з`явився.

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 звернувся до Господарського суду Львівської області з позовом до ОСОБА_2 про розірвання договору купівлі-продажу частини частки у статутному капіталі, стягнення частини частки та визначення розміру статутного капіталу і розміру частки учасника.

Позовні вимоги обґрунтовані наявністю заборгованості в частині оплати відчужених корпоративних прав згідно з договором купівлі - продажу частини частки у статутному капіталі у зв`язку з чим позивач просить суд розірвати договір купівлі-продажу частини частки у статутному капіталі, стягнути частину частки та визначити розмір статутного капіталу і розміру частки учасника.

Рішенням Господарського суду Львівської області від 31.08.2023 в позові відмовлено повністю з тих підстав, що позивач, пред`явив позовну вимогу про розірвання спірного договору, який вже частково виконаний зі сторони продавця та покупця, обрав неналежний спосіб захисту.

Не погодившись з даним рішенням суду ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу б/н від 28.09.2023 (вх. № 01-05/3086/23 від 03.10.2023), в якій просить скасувати рішення Господарського суду Львівської області від 31.08.2023 та прийняти нове рішення, яким позовні вимоги задовольнити.

Апеляційна скарга обгрунтована тим, що:

-місцевим господарським судом помилково враховано правові висновки викладені в постанові Великої Палати Верховного Суду від 08.09.2020 в справі № 916/667/18, оскільки обставини в цій справі та справі № 916/667/18 не є релевантними;

-судом не враховано правові висновки викладені в постановах Верховного Суду від 29.04.2020 в справі № 906/655/18 та від 07.10.2021 в справі № 925/1382/19;

-позивачем обрано ефективний спосіб судового захисту, такий як розірвання договору купівлі-продажу частини частки у статутному капіталі, який вже частково виконаний;

-судом першої інстанції неправильно застосовано до спірних правовідносин, а саме частину третю ст.692 ЦК України замість ч.4 ст.692 ЦК України, яка підлягає застосуванню з врахуванням характеру правовідносин, що склалися між сторонами та того, що товар (частина частки в статутному капіталі), продано в кредит;

-відповідачем визнано позов, а тому в суду першої інстанції не було підстав для відмови в задоволенні позову.

Національне антикорупційне бюро України подало до суду пояснення на апеляційну скаргу (Вх №01-04/7230/23), в якому просить апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення Господарського суду Львівської області без змін.

Пояснення на апеляційну скаргу мотивовано тим, що апеляційна скарга є необґрунтованою та висновків місцевого господарського суду не спростовує.

21.11.2023 ОСОБА_2 подав до суду відзив на апеляційну скаргу (Вх №01-04/7555/23).

Відповідач у відзиві на апеляційну скаргу підтримує доводи апеляційної скарги, просить апеляційну скаргу задоволити, а рішення місцевого господарського суду скасувати.

У судове засідання 17.01.2024 з`явився представник позивача, надав пояснення, доводи апеляційної скарги підтримав.

У судове засідання 17.01.2024 з`явився представник відповідача, надав пояснення, апеляційну скаргу підтримав.

У судове засідання 17.01.2024 з`явився представник третьої особи на стороні позивача 1-4, надав пояснення, апеляційну скаргу підтримав.

У судове засідання 17.01.2024 третя особа на стороні відповідача явку уповноваженого представника не забезпечила, причини неявки суду не повідомила.

Відповідно до п. 4 ст. 269 ГПК України суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права.

Розглянувши матеріали справи, з`ясувавши всі фактичні обставини, об`єктивно оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи, суд встановив наступне.

20 листопада 2019 року між позивачем ОСОБА_1 та ОСОБА_2 укладено договір купівлі-продажу частини частки у статутному капіталі.

Договір підписаний від імені продавця ОСОБА_1 його представником ОСОБА_5 , що діяла на підставі довіреності, посвідченої приватним нотаріусом Дніпровського міського нотаріального округу Бойченко Т.М. 18 листопада 2019 року, зареєстровано в реєстрі за № 3807, а від імені покупця ОСОБА_2 його представником ОСОБА_6 , що діяв на підставі довіреності, посвідченої приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Скорик О.М. 20 листопада 2019 року, зареєстровано в реєстрі за № 1005.

Відповідно до зазначеного Договору продавець (позивач ОСОБА_1 ) передає, а покупець (відповідач ОСОБА_2 ) приймає та оплачує частину частки у статутному капіталі товариства з обмеженою відповідальністю «Виробничо-комерційна фірма «Дрогобицький завод автомобільних кранів».

Розмір частини частки, яка передається за Договором, становить 5.7 %, номінальною вартістю 3 874 774,50 грн.

Вартість частини частки, яка передається за Договором, складає 3 874 774, 50 грн, які покупець ОСОБА_2 мав сплатити протягом грудня 2019 року.

20 листопада 2019 року між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 складено акт приймання-передачі частини частки у статутному капіталі Товариства.

В той же день, інші учасники Товариства, треті особи в даній справі, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору, ОСОБА_3 . ОСОБА_4 та TOB «Технікс Капітал Менеджмент» також уклали з ОСОБА_2 договори купівлі-продажу частини частки у статутному капіталі Товариства та склали відповідні акти приймання-передачі частин часток у статутному капіталі Товариства ( 17,1 %, 3,7 % та 23,5 %, відповідно).

Внаслідок укладення вищезазначених договорів та складення вищезазначених актів приймання-передачі частин часток у власність ОСОБА_2 перейшла частка в статутному капіталі Товариства з обмеженою відповідальністю «Виробничо-комерційна фірма «Дрогобицький завод автомобільних кранів», ідентифікаційний код 39527406, в загальному розмірі 50,0 % загальною номінальною вартістю 33 989 250,00 грн.

27 листопада 2019 року до Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань (далі - ЄДР або Єдиний державний реєстр) внесено відповідні відомості про зміну складу учасників Товариства та розміру часток у часників. ОСОБА_2 є власником корпоративних права в Товаристві - частки в статутному капіталі в розмірі 50,0 %, до складу якої входить і частина частки в статутному капіталі, яку ОСОБА_2 придбав за договором купівлі-продажу у ОСОБА_1 - в розмірі 5,7 %.

Цінним листом (з описом та повідомленням про вручення) від 10 грудня 2019 року продавець ОСОБА_1 повідомив покупця ОСОБА_2 про реквізити, за якими необхідно здійснити платежі.

Відповіді на зазначений лист ОСОБА_1 не отримав. Оплата за відчужені корпоративні права (частину частки у статутному капіталі Товариства) згідно з договором не надійшла. Відсутність проведення відповідачем оплати за частину частки (відчужені позивачем корпоративні права) підтверджується довідкою від 15 листопада 2022 року банківської установи про рух коштів на рахунку позивача (відсутність операцій).

Згідно з пунктом 2.6 Договору (з урахуванням додаткової угоди № 1 від 30 березня 2020 року) у випадку несплати покупцем ОСОБА_2 коштів до 01 червня 2020 року він зобов`язується протягом 3 (трьох) календарних днів повернути неоплачену частину частки у статутному капіталі Товариства, підписати акт приймання-передачі цієї неоплаченої частини частки продавцю та укласти з продавцем додаткову угоду про внесення змін до Договору.

Як зазначає позивач, станом на день подання даного позову до суду покупець ОСОБА_2 оплати придбаної частини частки не здійснив, неоплачену частину частки продавцеві не повернув, що і стало підставою для звернення з даним позовом до суду з матеріально - правовими вимогами про розірвання договору купівлі-продажу частини частки у статутному капіталі від 20 листопада 2020 року; стягнення з (витребування з володіння) ОСОБА_2 частини частки у статутному капіталі Товариства в розмірі 5.7 % статутного капіталу, номінальною вартістю 3 874 774,50 грн визначення розміру статутного капіталу Товариства та визначення розмірів часток учасників у Товаристві.

При винесенні постанови колегія суддів виходила з наступного.

Стаття 15 Цивільного кодексу України передбачає право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа також має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.

Під порушенням слід розуміти такий стан суб`єктивного права, за якого воно зазнало протиправного впливу з боку правопорушника, внаслідок чого суб`єктивне право особи зменшилося або зникло як таке, порушення права пов`язано з позбавленням можливості здійснити, реалізувати своє право повністю або частково. Таким чином, у розумінні закону, суб`єктивне право на захист - це юридично закріплена можливість особи використати заходи правоохоронного характеру для поновлення порушеного права і припинення дій, які порушують це право.

Захист, відновлення порушеного або оспорюваного права чи охоронюваного законом інтересу відбувається, в тому числі, шляхом звернення з позовом до суду (частина перша статті 16 Цивільного кодексу України).

Способи захисту цивільних прав та інтересів визначені положеннями статті 16 Цивільного кодексу України та статті 20 Господарського кодексу України.

Спосіб захисту порушеного права обумовлюється нормою матеріального права, яка регулює ті чи інші правовідносини між сторонами спору. Отже, позивач, формулюючи позовні вимоги, повинен відштовхуватись від тих наданих йому законом прав, які були об`єктивно порушені відповідачем, і позов повинен бути направлений на припинення цих правопорушень та на відновлення порушеного права.

Таким чином, право вибору способу захисту порушеного права належить позивачу, а суд наділений компетенцією перевірити відповідність обраного способу захисту змісту порушеного права. При цьому, обраний спосіб захисту не лише повинен бути встановлений договором або законом, але і бути ефективним засобом захисту, таким, що відповідає змісту порушеного права, характеру його порушення та наслідкам, спричиненим цим порушенням.

Відповідно до частини першої статті 162 Господарського процесуального кодексу України, у позовній заяві позивач викладає свої вимоги щодо предмета спору та їх обґрунтування.

Так, звертаючись до суду з відповідною позовною заявою, позивач обрав способом захисту порушених прав - розірвання договору купівлі-продажу частки у статутному капіталі Товариства з обмеженою відповідальністю «Виробничо-комерційна фірма «Дрогобицький завод автомобільних кранів» від 20.11.2019, що укладений між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 .

Так, обраний позивачем спосіб захисту, шляхом розірвання договору належить до загальних способів захисту прав сторін договору.

Колегією суддів встановлено, що за своєю правовою природою спірний договір від 20.11.2019 є договором купівлі-продажу, за яким товаром виступає частка в статутному капіталі товариства з обмеженою відповідальністю «Виробничо-комерційна фірма «Дрогобицький завод автомобільних кранів», що належала позивачеві.

Глава 54 Цивільного кодексу України містить спеціальне регулювання відносин щодо купівлі-продажу, зокрема і щодо способів захисту прав продавця, порушених покупцем.

Відповідно до статті 655 Цивільного кодексу України за договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов`язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов`язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму.

Чинне на момент укладення спірного договору законодавство не встановлювало будь-яких особливостей щодо форми та змісту договорів купівлі-продажу часток у статутному капіталі господарських товариств, тому до таких договорів застосовуються загальні положення цивільного законодавства про купівлю-продаж.

Відповідно до частини першої статті 691 ЦК України покупець зобов`язаний оплатити товар за ціною, встановленою у договорі купівлі-продажу.

Судами встановлено, що цінним листом (з описом та повідомленням про вручення) від 10 грудня 2019 року продавець ОСОБА_1 повідомив покупця ОСОБА_2 про реквізити, за якими необхідно здійснити платежі.

Відповідно до довідки банківської установи від 15.11.2022 щодо інформації про рух коштів на рахунку позивача (відсутність операцій) підтверджено відсутність проведення відповідачем оплати за придбану ним частку в статутному капіталі.

30.03.2020 між ОСОБА_1 (продавець) та ОСОБА_2 (покупець) укладено додаткову угоду № 1 до договору купівлі-продажу частини частки, в розмірі 5,7 %, в статутному капіталі ТОВ, за змістом якої сторони внесли зміни в п. 2.1 цього договору щодо строку сплати та передбачили, що покупець сплачує вартість частки не пізніше 01.06.2020.

Відповідно до п. 2.6 договору (з урахуванням додаткової угоди №1 від 30.03.2020), у випадку несплати покупцем коштів до 01.06.2020 року покупець зобов`язується протягом трьох календарних днів повернути неоплачену частку в статутному капіталі товариства, підписати акт приймання-передачі цієї неоплаченої частини частки продавцю та укласти з продавцем додаткову угоду про внесення змін до договору.

Згідно з ч.ч.1,2 та 3 ст. 692 ЦК України відповідно (1) покупець зобов`язаний оплатити товар після його прийняття або прийняття товаророзпорядчих документів на нього, якщо договором або актами цивільного законодавства не встановлений інший строк оплати товару. (2) Покупець зобов`язаний сплатити продавцеві повну ціну переданого товару. Договором купівлі-продажу може бути передбачено розстрочення платежу. (3) У разі прострочення оплати товару продавець має право вимагати оплати товару та сплати процентів за користування чужими грошовими коштами.

Педметом позову є вимога позивача до відповідача про розірвання договору купівлі-продажу від 20.11.2019 частини частки в статутному капіталі, стягнення з відповідача (витребування з володіння) частки в розмірі 5,7 %, номінальною вартістю 3 874 774, 50 грн. у статутному капіталі товариства та про визначення розміру статутного капіталу ТОВ «ВИРОБНИЧО КОМЕРЦІЙНА ФІРМА ДРОГОБИЦЬКИЙ ЗАВОД АВТОМОБІЛЬНИХ КРАНІВ» у розмірі 100%, що становить 67 978 500,00 грн. та розмір частини частки учасника товариства ОСОБА_1 у розмірі 11,4 % статутного капіталу, номінальною вартістю 7 757 000, 00 грн.

Підставою позовних вимог визначено невиконання відповідачем умов договору купівлі-продажу щодо сплати за передану частку, в розмірі 5,7 % статутного капіталу, номінальною вартістю 3 874 774, 50 грн.

Позивач в апеляційній скарзі вказує, що до спірних правовідносин підлягає до застосування частина третя ст.692 ЦК України замість ч.4 ст.692 ЦК України, з врахуванням характеру правовідносин, що склалися між сторонами та того, що товар (частина частки в статутному капіталі), продано в кредит.

Загальні положення Цивільного кодексу України про розірвання договору, які містяться в ст.653 ЦК України, говорять про неможливість повернення того, що було виконане сторонами за зобов`язанням до моменту розірвання договору, оскільки розірвання договору на відміну від визнання договору недійсним передбачає наслідки лише з моменту розірвання договору, при цьому розірваним договір є з моменту набрання рішенням законної сили.

У пунктах 7.40 -7.52 Постанови у справі №916/667/18 від 08.09.2020 Велика Палата Верховного Суду зробила висновок, що позивач, пред`явивши позовну вимогу про розірвання договору на підставі статті 651 Цивільного кодексу України, обрав неналежний спосіб захисту свого права, і у такому разі слід застосувати частину третю статті 692 цього Кодексу, відповідно до якої продавець має право вимагати оплати товару та сплати процентів за користування чужими грошовими коштами і не може вимагати розірвання договору.

Вказана вимога заявлена позивачем на підставі ч. 4 ст. 694 ЦК України, відповідно до якої покупець має право вимагати повернення неоплаченого товару проданого в кредит.

Відповідно до статті 694 ЦК України, договором купівлі-продажу може бути передбачений продаж товару в кредит з відстроченням або з розстроченням платежу. Умова про відстрочення або розстрочення платежу за договором купівлі-продажу може бути передбачена договором незалежно від складу суб`єктів такого договору та виду договору купівлі-продажу.

Загальне правило про наслідок прострочення виконання покупцем обов`язку оплатити товар установлюється частиною третьою статті 692 ЦК України щодо встановлених обставин по цій справі.

При продажі товарів у кредит наслідки по відношенню до покупця полягають у тому, що продавець має право вимагати повернення неоплаченого товару, що не виключає пред`явлення замість цієї вимоги вимог, передбачених частиною третьою статті 692 ЦК України з урахуванням частини п`ятої статті 694 ЦК України.

Істотними умовами договору про продаж товару в кредит з умовою про розстрочення платежу є ціна товару, порядок, строки і розміри платежів. (ст.695 ЦК України).

Прострочення покупцем будь-якого чергового платежу дає продавцю право розірвати договір купівлі-продажу шляхом односторонньої заяви про відмову від договору і одночасно, або в розумний строк пред`явити вимогу про повернення переданого товару.

Тобто, положення ст.694 ЦК України, які надають право кредитору звернутись з вимогами до боржника про повернення неоплаченої частини проданого товару застосовуються виключно у випадку прострочення покупцем за договором купівлі-продажу в кредит, при цьому в такому випадку кредитор не обмежений в праві звернутись з загальною вимогою в порядку ст. 692 ЦК України.

Натомість, з аналізу спірного договору слідує, що він не містить умов про продаж товару в кредит, тому відсутні підстави для застосування приписів ч. 4 ст. 694 ЦК України.

Умови договору про оплату вартості частки частинами узгоджуються з нормою частини 2 ст. 692 ЦК України, котра передбачає можливість розстрочення платежу.

Позивач за договором купівлі-продажу від 20.11.2019 передав відповідачу 5,7 % (відсотків) частки в статутному капіталі ТОВ «ВИРОБНИЧО КОМЕРЦІЙНА ФІРМА ДРОГОБИЦЬКИЙ ЗАВОД АВТОМОБІЛЬНИХ КРАНІВ».

27 листопада 2019 року до Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань (далі - ЄДР або Єдиний державний реєстр) внесено відповідні відомості про зміну складу учасників Товариства та розміру часток у часників. ОСОБА_2 є власником корпоративних права в Товаристві - частки в статутному капіталі в розмірі 50,0 %, до складу якої входить і частина частки в статутному капіталі, яку ОСОБА_2 придбав за договором купівлі-продажу у ОСОБА_1 - в розмірі 5,7 %.

Відповідно до частини четвертої статті 692 ЦК України, якщо покупець відмовився прийняти та оплатити товар,(проте таких обставин в цій справі судами не встановлено) продавець має право за своїм вибором вимагати оплати товару або відмовитися від договору купівлі-продажу. Таким чином, лише у випадку, коли покупець відмовився і прийняти, і оплатити товар, продавець може за своїм вибором або вимагати виконання договору з боку покупця, або відмовитися від договору.

Друга можливість надана продавцю, виходячи з того, що якщо покупець не виконав жодного свого обов`язку, не сплатив ціни товару та відмовився його прийняти, то така поведінка свідчить про втрату інтересу покупця до виконання договору. Продавець своєю чергою також може втратити інтерес до договору, при цьому він володіє товаром і має можливість розпорядитися ним, зокрема продати його іншій особі, аби отримати покупну ціну.

У таких випадках позовна вимога продавця про розірвання договору в судовому порядку задоволенню не підлягає, оскільки розірвання договору пов`язується законом із вчиненням одностороннього правочину, а не із судовим рішенням.

Натомість у цій справі покупець отримав товар (частку в статутному капіталі товариства з обмеженою відповідальністю), але, як стверджує позивач, не здійснив оплату.

За таких умов підлягає застосуванню частина третя статті 692 ЦК України, відповідно до якої у разі прострочення оплати товару продавець має право вимагати оплати товару та сплати процентів за користування чужими грошовими коштами. Відповідно до частини третьої статті 692 ЦК України продавець має право вимагати не тільки оплати товару (тобто стягнення грошових коштів у розмірі покупної ціни проданого майна), а й сплати процентів за користування чужими грошовими коштами.

Наведений припис не передбачає можливості продавця за своїм вибором вдатися до іншого способу захисту, зокрема не передбачає можливості розірвання договору в судовому порядку. Якщо порушення права продавця полягає в тому, що він не отримав грошових коштів від продавця, то способу захисту, який належним чином захистить саме це право, відповідає позовна вимога про стягнення неотриманих коштів.

Окрім того передбачено сплату процентів та інфляційних втрат за користування чужими грошовими коштами за прострочення виконання грошового зобов`язання згідно зі статтею 625 ЦК України. Така відповідальність виступає способом захисту майнового права та інтересу кредитора, який полягає в отриманні компенсації його майнових втрат, спричинених неналежним виконанням грошового зобов`язання.

Подібні висновки сформульовано, зокрема, в постановах Великої Палати Верховного Суду від 08 вересня 2020 року в справі № 916/667/18, та від 19 червня 2019 року у справі № 646/14523/15-ц (провадження № 14-591цс18), які в силу вимог ч. 4 ст. 236 ГПК України враховано як судом першої інстанції так і апеляційним господарський судом.

Відтак, доводи апеляційної скарги про неправильне застосування судом першої інстанції норм Цивільного законодавства та висновків постанови Великої Палати Верховного Суду від 08 вересня 2020 року в справі № 916/667/18 оцінюються колегією суддів критично.

Отже обраний продавцем спосіб захисту як розірвання договору, що вже виконаний з боку продавця, який передав товар, і покупця, який прийняв товар не відповідає суті порушення договору купівлі-продажу, що полягає в несплаті вартості придбаного товару.

Відтак, місцевий господарський суд дійшов вірного висновку, що позивач не довів належними та допустимими доказами наявності підстав для розірвання договору купівлі-продажу частини частки в статутному капіталі товариства.

Щодо заявлених позовних вимог про стягнення з (витребування з володіння) ОСОБА_2 частки в статутному капіталі ТОВ та про визначення розміру статутного капіталу ТОВ «ВИРОБНИЧО КОМЕРЦІЙНА ФІРМА ДРОГОБИЦЬКИЙ ЗАВОД АВТОМОБІЛЬНИХ КРАНІВ» та визначення розміру частки учасника у товаристві колегія суддів вказує наступне.

Згідно із абзацом 2 частини 1 статті 173 Господарського процесуального кодексу України похідною позовною вимогою є вимога, задоволення якої залежить від задоволення іншої позовної вимоги (основної вимоги).

Суд зазначає, що заявлені вимоги про стягнення з (витребування з володіння) ОСОБА_2 частки в статутному капіталі ТОВ «ВИРОБНИЧО КОМЕРЦІЙНА ФІРМА ДРОГОБИЦЬКИЙ ЗАВОД АВТОМОБІЛЬНИХ КРАНІВ» в розмірі 5,7 %, номінальною вартістю 3 874 774, 50 грн. та про визначення розміру статутного капіталу ТОВ «ВИРОБНИЧО КОМЕРЦІЙНА ФІРМА ДРОГОБИЦЬКИЙ ЗАВОД АВТОМОБІЛЬНИХ КРАНІВ» та визначення розміру частки учасника у товаристві є похідними.

Враховуючи вищенаведені висновки апеляційного господарського суду про правильні висновки суду першої інстанції щодо відмови в задоволенні вимоги позивача про розірвання договору купівлі-продажу від 20.11.2019 частини частки у статутному капіталі у зв`язку з обранням позивачем неефективного способу судового захисту, апеляційний господарський суд також погоджується з висновками місцевого господарського суду про відмову в задоволенні позовних вимог про стягнення з (витребування з володіння) ОСОБА_2 частки у статутному капіталі товариства в розмірі 5,7 %, номінальною вартістю 3 874 774, 50 грн. та про визначення розміру статутного капіталу товариства та визначення розміру частки учасника у товаристві.

Відповідно до ч. 4 ст. 191 ГПК України у разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову. Якщо визнання відповідачем позову суперечить закону або порушує права чи інтереси інших осіб, суд постановляє ухвалу про відмову в прийнятті визнання відповідачем позову і продовжує судовий розгляд.

Таким чином визнання позову відповідачем не тягне за собою автоматичного задоволення позовних вимог, а тому спростовуються твердження сторін про задоволення позову і з цих підстав.

Доводи апеляційної скарги про те, що судом першої інстанції не враховано правові висновки викладені в постановах Верховного Суду від 29.04.2020 в справі № 906/655/18 та від 07.10.2021 в справі № 925/1382/19, апеляційний господарський суд вважає безпідставними, оскільки спірні правовідносини та правовідносини, які виникли в справі № 906/655/18 та в справі № 925/1382/19 не є релевантними, зазначені судові рішення прийняті за інших фактичних обставин.

Статтею 73 ГПК України встановлено, що доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Належними є докази, на підставі яких можна встановити обставини, які входять в предмет доказування.

Згідно з ст. 74 ГПК України обов`язок доказування і подання доказів покладається на сторони. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

Відповідно до ст. 86 ГПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

Відповідно до ч.1 ст.236 ГПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

За приписами ч. 1 ст. 269 ГПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права (ч. 1 ст. 276 ГПК України).

На підставі викладеного колегія суддів Західного апеляційного господарського суду вважає, що рішення Господарського суду Львівської області від 31.08.2023 у справі №914/459/23 ґрунтується на матеріалах справи та чинному законодавстві і підстав для його скасування немає, а зазначені в апеляційній скарзі доводи скаржника не обґрунтовані і не визнаються такими, що можуть бути підставою для скасування чи зміни оскаржуваного судового рішення.

Судові витрати в суді апеляційної інстанції.

З огляду на те, що суд залишає апеляційну скаргу без задоволення, судові витрати, пов`язані з розглядом справи у суді апеляційної інстанції, покладаються на скаржника відповідно до статті 129 Господарського процесуального кодексу України.

Керуючись ст.ст. 269, 270, 275, 276, 281, 282 ГПК України, Західний апеляційний господарський суд,

П О С Т А Н О В И В :

1.Апеляційну скаргу ОСОБА_1 б/н від 28.09.2023 (вх. № 01-05/3086/23 від 03.10.2023) залишити без задоволення.

2.Рішення Господарського суду Львівської області від 31.08.2023 у справі № 914/459/23 залишити без змін.

3.Судовий збір сплачений за апеляційну скаргу покласти на апелянта.

4. Постанова набирає законної сили з дня її прийняття. Строки та порядок оскарження постанов апеляційного господарського суду визначені в § 1 глави 2 Розділу IV ГПК України.

Повний текст постанови складено 29.01.2024.

Головуючий суддя О.С. Скрипчук

Суддя О.І. Матущак

Суддя Н.М. Кравчук