РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

м. Київ

05.02.2024Справа № 910/17384/23

За позовом Приватного акціонерного товариства «Страхова компанія «ВУСО»

до Приватного акціонерного товариства «Страхова компанія «Євроінс Україна»

про стягнення 5 634, 48 грн

Суддя Я.А.Карабань

Без виклику представників сторін (судове засідання не проводилось).

ОБСТАВИНИ СПРАВИ:

Приватне акціонерне товариство «Страхова компанія «ВУСО» (надалі - позивач) звернулося до Господарського суду міста Києва з позовом до Приватного акціонерного товариства «Страхова компанія «Євроінс Україна» (надалі - відповідач) про стягнення суми страхового відшкодування в розмірі 5 634, 48 грн.

Позовні вимоги, з посиланням на ст. 1, 4, 9, 16, 27 Закону України «Про страхування», ст. 34, 35, 36 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» та ст. 22, 524, 526, 527, 530, 993 Цивільного кодексу України обґрунтовані тим, що позивачем у силу положень ст. 27 Закону України «Про страхування» та ст. 993 Цивільного кодексу України отримано право вимоги до особи, відповідальної за шкоду, завдану внаслідок дорожньо-транспортної пригоди, оскільки відповідальність власника транспортного засобу, водієм якого скоєно дорожньо-транспортну пригоду, застрахована відповідачем на підставі договору обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів, позивач вказує, що обов`язок з відшкодування збитків покладається на відповідача.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 20.11.2023 прийнято позовну заяву до розгляду та відкрито провадження, справу вирішено розглядати за правилами спрощеного позовного провадження без виклику сторін (без проведення судового засідання).

30.11.2023 від МТСБУ, на виконання вимог ухвали суду, надійшли відомості щодо умов укладеного відповідачем страхового договору (полісу).

01.12.2023 від представника відповідача надійшов відзив, в якому останній заперечує проти задоволення позовних вимог, посилаючись на те, що позивач, усупереч вимогам положень Закону, правовим висновкам Верховного Суду не надав належних та допустимих доказів, що доводять обґрунтованість ціни позову та розмір страхового відшкодування, а саме не надав звіту про визначення розміру матеріального збитку, завданого застрахованому транспортному засобу.

15.12.2023 від представника позивача надійшла відповідь на відзив, у якій останній заперечує щодо доводів відповідача та, зокрема, зазначає, що звіт є лише попереднім оціночним документом, а реальним підтвердженням виплати страхового відшкодування страхувальнику є платіжний документ про здійснення такої виплати. Крім того, вказує, що відповідач не надав жодних доказів, які б спростовували розмір збитку, що розрахований позивачем.

Заперечень на відповідь на відзив від відповідача до суду не надходило.

Враховуючи викладене вище, беручи до уваги відсутність будь-яких клопотань сторін, у яких останні заперечували проти розгляду даної справи по суті, а також зважаючи на наявність в матеріалах справи всіх документів та доказів, необхідних для повного, всебічного та об`єктивного її розгляду і вирішення цього спору, суд дійшов висновку про можливість вирішення по суті наведеної справи, призначеної до розгляду за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення/виклику представників сторін (без проведення судового засідання), за наявними в ній матеріалами.

Відповідно до ч. 4 ст. 240 Господарського процесуального кодексу України в разі розгляду справи без повідомлення (виклику) учасників справи суд підписує рішення без його проголошення.

Розглянувши подані документи і матеріали, всебічно і повно з`ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об`єктивно оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд

ВСТАНОВИВ:

16.01.2023 між позивачем (надалі - страховик) та ОСОБА_1 (надалі - страхувальник) укладено договір добровільного страхування наземного транспорту № -10-01, відповідно до п. 1.2. якого, його предметом є майнові інтереси страхувальника (вигодонабувача), що не суперечать чинному законодавству України, пов`язані з володінням, користуванням і розпорядженням транспортним засобом «Hyundai Elantra» державний реєстраційний номер НОМЕР_1 .

Згідно умов договору, сума страхового відшкодування складає 510 000, 00 грн (п. 3.2. договору).

Пунктом 3.5. договору встановлено строк дії договору, а саме з 24.01.2023 по 23.01.2024.

16.06.2023 о 11 год. 55 хв. ОСОБА_2 рухався по вул. Наумова, буд. 27 у м. Києві, керував транспортним засобом «Scania P250», д.н.з. НОМЕР_2 , який належить на праві вланості ТОВ «Сільпо Фуд», виконуючи маневр повороту ліворуч та перестроювання, не переконався, що це буде безпечно, не надав дорогу транспортному засобу «Hyundai Elantra», д.н.з. НОМЕР_1 , під керуванням водія ОСОБА_1 , яка рухалася по тій смузі, на яку він перестроювався. Внаслідок чого відбулось зіткнення. При ДТП транспортні засоби отримали механічні пошкодження з матеріальними збитками.

Постановою Святошинського районного суду міста Києва від 02.08.2023 по справі № 759/12380/23 ОСОБА_2 визнано винним у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого ст. 124 КУпАП, та накладено на нього адміністративне стягнення у виді штрафу.

Вказана дорожньо-транспортна пригода призвела до пошкодження, зокрема, застрахованого позивачем транспортного засобу «Hyundai Elantra» державний реєстраційний номер НОМЕР_1 .

19.06.2023 страхувальник звернувся до позивача із заявою, в якій просив здійснити відшкодування оціненої шкоди заподіяної транспортному засобу «Hyundai Elantra» державний реєстраційний номер НОМЕР_1 в результаті дорожньо-транспортної пригоди (ДТП), що сталась 16.06.2023.

Відповідно до рахунків Товариства з обмеженою відповідальністю «Едем-Карпейнт» № ЕКС00002274 від 19.06.2023 на суму 73 253, 20 грн та № ЕКС00002321 від 29.06.2023 на суму 10 806, 40 грн, вартість відновлювального ремонту транспортного засобу «Hyundai Elantra» державний реєстраційний номер НОМЕР_1 складає 84 059, 70 грн (73 253, 20 грн + 10 806, 40 грн).

З урахуванням акту (протоколу) огляду пошкодженого транспортного засобу від 19.06.2023 № б/н, а також враховуючи рахунки Товариства з обмеженою відповідальністю «Едем-Карпейнт» № ЕКС00002274 від 19.06.2023 та № ЕКС00002321 від 29.06.2023, страховим актом позивача № 2301107-1 від 03.07.2023 вище наведену дорожньо-транспортну пригоду визнано страховим випадком, а також вирішено здійснити виплату страхового відшкодування в розмірі 81 509, 70 грн, а згодом страховим актом 2301107-2 від 17.08.2023 вирішено доплатити суму страхового відшкодування в розмірі 2 550, 00 грн із зазначенням загальної суми страхового відшкодування в розмірі 84 059, 70 грн (81 509, 70 грн + 2 550, 00 грн).

Відповідно до платіжних інструкцій № 28397 від 03.07.2023 на суму 81 509, 70 грн та № 36523 від 17.08.2023 на суму 2 550, 00 грн позивач перерахував на рахунок Товариства з обмеженою відповідальністю «Едем-Карпейнт» грошові кошти в загальному розмірі 84 059, 70 грн.

Отже, у відповідності до умов договору добровільного страхування наземних транспортних засобів, в зв`язку із настанням страхового випадку (ДТП) позивачем було виплачено страхове відшкодування в загальному розмірі 84 059, 70 грн.

Відповідно до полісу серії ЕР № 212297111 обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів, цивільна правова відповідальність водія автомобіля «Scania P» державний реєстраційний номер НОМЕР_2 , на час настання ДТП була застрахована у відповідача із встановленим розміром франшизи - 0, 00 грн та страховою сумою за шкоду, заподіяну майну, в розмірі 160 000, 00 грн.

У свою чергу, відповідачем здійснено оплату на суму 78 425, 22 грн, що визнається відповідачем у відзиві на позов.

Враховуючи вище наведені обставини, позивач звернувся до суду про стягнення з відповідача недоплаченої суми страхового відшкодування в розмірі 5 634, 48 грн.

Відповідно до ст. 512, 514 Цивільного кодексу України кредитор у зобов`язанні може бути замінений іншою особою у випадках, встановлених законом. До нового кредитора переходять права первісного кредитора у зобов`язанні в обсязі і на умовах, що існували на момент переходу цих прав, якщо інше не встановлено договором або законом.

Тобто, в таких правовідносинах відбувається передача (перехід) права вимоги від страхувальника (вигодонабувача) до страховика. Нового зобов`язання з відшкодування збитків при цьому не виникає, оскільки відбувається заміна кредитора: потерпілий (страхувальник) передає страховику своє право вимоги до особи, відповідальної за спричинення шкоди.

На підставі статей 512, 514 Цивільного кодексу України, страховик стає замість потерпілої особи кредитором у зобов`язанні щодо відшкодування заподіяної шкоди в межах виплаченої суми.

Згідно із положеннями статті 993 Цивільного кодексу України та статті 27 Закону України «Про страхування» до страховика, який виплатив страхове відшкодування за договором майнового страхування, у межах фактичних витрат переходить право вимоги, яке страхувальник або інша особа, що одержала страхове відшкодування, має до особи, відповідальної за завдані збитки.

Враховуючи викладене, правовідносини, що виникли між позивачем і відповідачем у зв`язку з виплатою на користь потерпілої особи страхового відшкодування, є засновані на суброгації - переході до позивача права вимоги потерпілої в деліктному зобов`язанні. Аналогічна правова позиція викладена в постанові Верховного Суду від 04.07.2018 у справі № 755/18006/15-ц.

Як убачається з матеріалів справи, на час скоєння дорожньо-транспортної пригоди цивільно-правова відповідальність транспортного засобу «Scania P250», державний реєстраційний номер НОМЕР_2 застрахована відповідачем на підставі полісу серії ЕР № 212297111, із страховою сумою за шкоду, заподіяну майну, в розмірі 160 000, 00 грн та франшизою 0, 00 грн.

Отже, виплативши страхове відшкодування відповідно до умов договору добровільного страхування наземних транспортних засобів, позивач у силу приписів ст. 993 Цивільного кодексу України, ст. 27 Закону України «Про страхування», з урахуванням положення п. 36.3 ст. 36 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів», набув права вимоги до відповідача.

У даному випадку саме відповідач, як страховик цивільно-правової відповідальності транспортного засобу «Scania P250», державний реєстраційний номер НОМЕР_2 під керуванням ОСОБА_2 , тобто особи, яка визнана винною в ДТП, має відшкодовувати збитки, що були завдані внаслідок ДТП в межах ліміту відповідальності за вирахуванням франшизи, а позивач, як особа, яка виплатила страхове відшкодування особі, якій завдано збитків внаслідок ДТП, набув право вимоги, яке ця особа має до особи, відповідальної за заподіяні збитки.

У зв`язку з тим, що відповідач не сплатив в повному обсязі суму страхового відшкодування позивачу, останній звернувся до суду з позовом про стягнення 5 634, 48 грн суми виплаченого страхового відшкодування.

Відповідно до п. 22.1 ст. 22 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» у разі настання страхового випадку страховик у межах страхових сум, зазначених у страховому полісі, відшкодовує у встановленому цим законом порядку оцінену шкоду, заподіяну внаслідок дорожньо-транспортної пригоди життю, здоров`ю, майну третьої особи.

Статтею 29 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» передбачено, у зв`язку з пошкодженням транспортного засобу відшкодовуються витрати, пов`язані з відновлювальним ремонтом транспортного засобу з урахуванням зносу, розрахованого у порядку, встановленому законодавством, включаючи витрати на усунення пошкоджень, зроблених навмисно з метою порятунку потерпілих внаслідок дорожньо-транспортної пригоди, з евакуацією транспортного засобу з місця дорожньо-транспортної пригоди до місця проживання того власника чи законного користувача транспортного засобу, який керував транспортним засобом у момент дорожньо-транспортної пригоди, чи до місця здійснення ремонту на території України.

Згідно із ст. 1192 Цивільного кодексу України, розмір збитків, що підлягають відшкодуванню потерпілому, визначається відповідно до реальної вартості втраченого майна на момент розгляду справи або виконання робіт, необхідних для відновлення пошкодженої речі.

Відповідно до рахунків Товариства з обмеженою відповідальністю «Едем-Карпейнт» № ЕКС00002274 від 19.06.2023 на суму 73 253, 20 грн та № ЕКС00002321 від 29.06.2023 на суму 10 806, 40 грн, вартість відновлювального ремонту транспортного засобу «Hyundai Elantra» державний реєстраційний номер НОМЕР_1 складає 84 059, 70 грн (73 253, 20 грн + 10 806, 40 грн).

Позивачем було здійснено виплату страхового відшкодування згідно з платіжними інструкціями № 28397 від 03.07.2023 та № 36523 від 17.08.2023 на рахунок Товариства з обмеженою відповідальністю «Едем-Карпейнт» в загальному розмірі 84 059, 70 грн.

У свою чергу, відповідачем здійснено оплату страхового відшкодування на суму 78 425, 22 грн.

Отже, несплаченим залишилося страхове відшкодування в сумі 5 634, 48 грн (84 059, 70 грн - 78 425, 22 грн).

Відповідач, заперечуючи щодо позову, вказує, що позивач, усупереч вимогам положень Закону, правовим висновкам Верховного Суду не надав належних та допустимих доказів, що доводять обґрунтованість розміру страхового відшкодування, а саме не давав звіту про визначення розміру матеріального збитку, завданого застрахованому транспортному засобу. Суд відхиляє дані твердження відповідача, як необґрунтовані, з огляду на таке.

Так, визначаючи розмір заподіяної шкоди при страхуванні наземного транспорту, суди, у разі виникнення спору щодо визначення розміру шкоди, повинні виходити з фактичної (реальної) суми, встановленої висновком автотоварознавчої експертизи, або відповідними документами станції технічного обслуговування, на якій проводився ремонт автомобіля. Аналогічна правова позиція викладена в постановах Верховного Суду від 20.03.2018 у справі № 911/482/17 та від 03.07.2019 у справі № 910/12722/18.

Крім цього, колегія суддів касаційної інстанції Вищого господарського суду України в постанові від 10.12.2014 по справі № 910/7163/14 зазначила, що погоджується з висновками суду першої та апеляційної інстанцій, про те, що, з урахуванням вимог пункту 36.4 статті 36 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів», наявність страхового акта, платіжного доручення та рахунку-фактури, виставленого особою, яка надала послуги з відновлювального ремонту пошкодженого майна, є достатніми доказами фактично здійснених позивачем витрат по виплаті страхового відшкодування, які виникли внаслідок ДТП.

Якщо транспортний засіб фактично відремонтований, то розмір збитку визначається як вартість затрачених на відновлювальний ремонт коштів, тобто як вартість реально витрачених матеріалів і проведених робіт (до таких висновків прийшов Верховний Суду постановах від 30.10.2019 у справі № 753/19288/14-ц та від 25.03.2019 у справі № 591/3152/16-ц).

Зважаючи на висновок, викладений Верховним Судом у постанові від 25.07.2018 року у справі № 922/4013/17, реальним підтвердженням виплати суми страхового відшкодування страхувальнику є саме платіжне доручення, яким оплачена виставлена станцією технічного обслуговування сума вартості відновлювального ремонту транспортного засобу.

Враховуючи викладене вище та те, що позивачем надано рахунки, виставлені Товариством з обмеженою відповідальністю «Едем-Карпейнт» № ЕКС00002274 від 19.06.2023 і № ЕКС00002321 від 29.06.2023 на загальну суму 84 059, 70 грн та платіжні інструкції № 28397 від 03.07.2023 та № 36523 від 17.08.2023 на загальну суму 84 059, 70 грн, а також акти виконаних робіт № ЕКН30002106 від 31.07.2023, № ЕКН30002074 від 25.08.2023 та № ЕКН30002148 від 30.08.2023 на вказану суму, суд відхиляє доводи відповідача про те, що позивачем не підтверджена вартість робіт на суму 5 634, 48 грн.

Крім того, на противагу тверджень відповідача, з посиланням на постанову Верховного Суду від 02.12.2015 у справі № 6-691цс15, в якій зроблено висновок про те, що правильним є стягнення із винного водія різниці між фактичною вартістю ремонту з урахуванням заміни зношених деталей на нові (без урахування коефіцієнта фізичного зносу) та страховим відшкодуванням, виплаченим страховиком у розмірі вартості відновлювального ремонту пошкодженого автомобіля з урахуванням зносу деталей, що підлягають заміні, оскільки в цьому випадку у страховика не виник обов`язок з відшкодування такої різниці незважаючи на те, що вказані збитки є меншими від страхового відшкодування (страхової виплати) в матеріалах справи наявний звіт про визначення коефіцієнта фізичного зносу колісного транспортного засобу за вих. № 36318 від 04.10.2023, відповідно до якого, коефіцієнт фізичного зносу КТЗ «Hyundai Elantra» 2019 року випуску державний реєстраційний номер НОМЕР_1 дорівнює 0, 00.

Одночасно суд зазначає, що доказів іншої суми збитків завданих автомобілю «Hyundai Elantra» державний реєстраційний номер НОМЕР_1 відповідачем, в порядку, передбаченому ГПК України, суду не надано, клопотання про призначення судової експертизи останнім також не заявлено.

Отже, враховуючи викладене, загальна вартість ремонту транспортного засобу «Hyundai Elantra» державний реєстраційний номер НОМЕР_1 складає 84 059, 70 грн.

Доказів сплати відповідачем суми страхового відшкодування позивачу в розмірі 5 634, 48 грн (84 059, 70 грн - 78 425, 22 грн) матеріали справи не містять та відповідачем, у порядку передбаченому ГПК України, суду таких доказів не надано.

З урахуванням усіх фактичних обставин справи та в їх сукупності, суд дійшов висновку, що позов про стягнення з відповідача суми страхового відшкодування в розмірі 5 634, 48 грн підлягає задоволенню.

Надаючи оцінку іншим доводам учасників судового процесу судом враховано, що обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи (ч.5 ст.236 Господарського процесуального кодексу України).

Відповідно до п.5 ч.4 ст.238 Господарського процесуального кодексу України у мотивувальній частині рішення зазначається, зокрема, мотивована оцінка кожного аргументу, наведеного учасниками справи, щодо наявності чи відсутності підстав для задоволення позову, крім випадку, якщо аргумент очевидно не відноситься до предмета спору, є явно необґрунтованим або неприйнятним з огляду на законодавство чи усталену судову практику.

Згідно усталеної практики Європейського суду з прав людини, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча п.1 ст.6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення від 09.12.1994 Європейського суду з прав людини у справі «Руїс Торіха проти Іспанії»). Крім того, вмотивоване рішення дає стороні можливість оскаржити його та отримати його перегляд вищестоящою інстанцією.

Аналізуючи питання обсягу дослідження доводів учасників справи та їх відображення у судовому рішенні, суд першої інстанції спирається на висновки, що зробив Європейський суд з прав людини від 18.07.2006 у справі «Проніна проти України», в якому Європейський суд з прав людини зазначив, що п.1 ст.6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі ст.6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи.

Аналогічна правова позиція викладена в постановах від 13.03.2018, від 24.04.2019, від 05.03.2020 Верховного Суду по справах № 910/13407/17, № 915/370/16 та № 916/3545/15.

Відповідно до ст. 13 Господарського процесуального кодексу України судочинство у господарських судах здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених цим Кодексом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних з вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.

Згідно із ст. 86 Господарського процесуального кодексу України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також вірогідність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Відповідно до положень ст. 2 Господарського процесуального кодексу України завданням господарського судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів, пов`язаних із здійсненням господарської діяльності, та розгляд інших справ, віднесених до юрисдикції господарського суду, з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав і законних інтересів фізичних та юридичних осіб, держави. При цьому, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, згідно положень ст. 74 Господарського процесуального кодексу України. Згідно зі ст. 79 Господарського процесуального кодексу України наявність обставини, на яку сторона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, вважається доведеною, якщо докази, надані на підтвердження такої обставини, є більш вірогідними, ніж докази, надані на її спростування. Питання про вірогідність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.

З огляду на наведені вище норми, враховуючи доведення позивачем своїх позовних вимог, а відповідачем не представлення суду більш вірогідних доказів, ніж ті, які надані позивачем, суд прийшов до висновку про задоволення позовних вимог та стягнення з відповідача на користь позивача 5 634, 48 грн страхового відшкодування.

Відповідно до ст. 129 Господарського процесуального кодексу України судові витрати по сплаті судового збору покладаються на відповідача.

На підставі викладеного та керуючись ст. 86, 129, 232-234, 240, 250-252 ГПК України, суд

ВИРІШИВ:

1. Позов задовольнити.

2. Стягнути з Приватного акціонерного товариства «Страхова компанія «Євроінс Україна» (03150, місто Київ, вулиця Велика Васильківська, будинок 102, ідентифікаційний код 22868348) на користь Приватного акціонерного товариства «Страхова компанія «ВУСО» (03150, місто Київ, вулиця Казимира Малевича, будинок 31, ідентифікаційний код 31650052) 5 634 (п`ять тисяч шістсот тридцять чотири) грн 48 коп. страхового відшкодування та 2 684 (дві тисячі шістсот вісімдесят чотири) грн 00 коп. судового збору.

3. Після набрання рішенням суду законної сили видати наказ.

4. Рішення господарського суду набирає законної сили відповідно до вимог ст. 241 ГПК України та може бути оскаржене до апеляційної інстанції у строки передбачені ст. 256 ГПК України.

Суддя Я.А. Карабань