РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

м. Київ

24.01.2024Справа № 910/16207/23
За позовом ІНФОРМАЦІЯ_1

до ІНФОРМАЦІЯ_2

про визнання укладеною додаткової угоди,

Суддя Карабань Я.А.

Секретар судових засідань Севериненко К.Р.

Представники учасників справи:

від позивача: ОСОБА_1;

від відповідача: ОСОБА_2, ОСОБА_3;

ОБСТАВИНИ СПРАВИ:

ІНФОРМАЦІЯ_1 (надалі - позивач) звернулося до Господарського суду міста Києва з позовом до ІНФОРМАЦІЯ_2 (надалі - відповідач) про визнання укладеною додаткової угоди № 4 до державного контракту на поставку (закупівлю) товарів оборонного призначення від ІНФОРМАЦІЯ_3 в редакції, що викладена в прохальній частині позову.

Позовні вимоги, з посиланням на ст.42, 44, 193 Господарського кодексу України мотивовані необхідністю укладення додаткової угоди, оскільки слова «орієнтована ціна» та «договірна ціна» не визначають чіткої вартості товару, а вартість такого товару вже не може бути збільшена, так як було здійснено попередню оплату, а тому єдиним можливим варіантом є зазначення в Державному контракті - «вартість (ціна)», а не «орієнтована ціна» та «договірна ціна».

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 23.10.2023 прийнято позовну заяву до розгляду, відкрито провадження в справі № 910/16207/23 та вирішено розглядати справу за правилами загального позовного провадження, підготовче засідання призначено на 15.11.2023.

27.10.2023 від представника відповідача надійшов відзив, у якому останній заперечує проти позову та, зокрема, зазначає, що зміна ціни договору після його виконання не допускається, а також позивачем обрано невірний спосіб захисту.

06.11.2023 від представника позивача надійшла відповідь на відзив, у якому останній заперечує проти доводів відповідача викладених у відзиві.

09.11.2023 від представника відповідача надійшли заперечення на відповідь на відзив.

13.11.2023 від представника відповідача надійшло клопотання про долучення документів до матеріалів справи.

Підготовче засідання, призначене на 15.11.2023 не відбулось, в зв`язку з оголошеною в місті Києві повітряною тривогою, ухвалою Господарського суду міста Києва від 15.11.2023 підготовче засідання в справі призначено на 13.12.2023.

16.11.2023 від представника позивача надійшли додаткові пояснення в справі.

У підготовче засідання 13.12.2023 з`явились представники відповідача. Представник позивача в засідання не з`явився, про дату, час та місце проведення засідання повідомлявся належним чином. Суд, протокольною ухвалою, задовольнив клопотання представника відповідача про долучення документів від 13.11.2023 та долучив подані документи до матеріалів справи. Також враховуючи, що судом під час підготовчого провадження, та зокрема, в підготовчому засіданні було вчинено всі дії, які необхідно вчинити до закінчення підготовчого провадження та початку судового розгляду справи по суті, сторонами було заявлено про надання суду всіх наявних у них доказів і пояснень по справі, ухвалою Господарського суду міста Києва від 13.12.2023 закрито підготовче провадження та призначено справу до судового розгляду по суті на 24.01.2024.

Представник позивача в судовому засіданні 24.01.2024 надав пояснення по суті позовних вимог та позов просив задовольнити, представники відповідача заперечували проти задоволення позову в повному обсязі.

У судовому засіданні 24.01.2024 відповідно до ст. 240 Господарського процесуального кодексу України проголошено вступну та резолютивну частини рішення.

Розглянувши надані документи та матеріали, заслухавши пояснення представників сторін, з`ясувавши обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, об`єктивно оцінивши в сукупності докази, які мають значення для розгляду справи та вирішення спору по суті, суд

ВСТАНОВИВ:

ІНФОРМАЦІЯ_3 між позивачем (далі - замовник) та відповідачем (далі - виконавець) укладено державний контракт на поставку (закупівлю) товарів оборонного призначення НОМЕР_1 (далі - контракт), відповідно до п. 1.1. якого виконавець зобов`язується поставити замовнику з дотриманням вимог законодавства товари, зазначені в Специфікації товарів оборонного призначення, що поставляються за державним контрактом (далі - специфікація, додаток № 1), що постачаються з метою забезпечення відсічі і стримування збройної агресії Російської Федерації, усунення загрози небезпеки державній незалежності України, її територіальної цілісності, обмеження конституційних прав і свобод людини, а замовник - прийняти їх через вантажоодержувача, який визначається окремою письмовою вказівкою замовника, не пізніше ніж за 3 дні до дати поставки та оплатити такі товари.

Згідно з п. 2.1. контракту орієнтовна вартість товарів на момент укладення контракту без урахування податку на додану вартість становить ІНФОРМАЦІЯ_4. Податок на додану вартість становить 0 грн.

Орієнтовну вартість товарів встановлено відповідно до вимог постанови Кабінету Міністрів від 20.03.2022 №335 "Деякі питання здійснення оплати товарів, робіт і послуг для забезпечення потреб сектору безпеки і оборони в умовах воєнного стану" на підставі калькуляції витрат виконавця від 02.09.2022 № 21/2-471 та зазначено в специфікації.

Розрахунок орієнтовної вартості товарів здійснено за курсом Національного банку України 36,5832 грн за один Євро станом на 02.09.2022.

У п.2.2. контракту сторони погодили, що відповідальність за проведення маркетингових досліджень, за правильність розрахунку, обґрунтованість витрат за статтями калькуляції витрат несе виконавець.

Відповідно до п.2.3. контракту беручи до уваги, що товари будуть поставлятись з іноземної держави, в обґрунтованих випадках (внесення змін у митне та податкове законодавство, зміну курсу валюти відносно гривні, який застосовувався під час визначення орієнтовної ціни товарів, зміни фактичних (обґрунтовано очікуваних) витрат на транспортування (страхування)), як виключення, орієнтовна вартість товарів може бути переглянута з метою недопущення зриву виконання контракту та неналежного забезпечення потреб Збройних сил України.

Перегляд орієнтовної ціни здійснюється на підставі письмового звернення однієї з сторін встановленим порядком на підставі калькуляції витрат.

Всі зміни орієнтовної ціни за одиницю та загальної вартості товарів оформлюються шляхом укладання додаткової угоди до цього контракту.

У пункті 2.4. договору сторони погодили, що рівень договірної ціни на товари встановлюється сторонами на підставі калькуляції витрат, сформованої виконавцем за фактичними (обґрунтованими очікуваними) витратами, понесеними ним у процесі виконання контракту, з урахуванням курсу валют на момент купівлі виконавцем іноземної валюти на Міжбанківському валютному ринку України для здійснення оплати постачальнику товарів, врахування різниці курсу Національного банку України і міжбанківського валютного ринку України, рівня прибутку - 3% вартості товарів за зовнішньоекономічним контрактом та іншими фактичними (обґрунтованими очікуваними) витратами у складі ціни.

Згідно з п.2.5. контракту для встановлення договірної ціни виконавець після закупівлі валюти та/або після проведення митного оформлення товарів надає замовнику калькуляцію витрат з обґрунтування рівня договірної ціни за результатами понесених фактичних (обґрунтованих очікуваних) витрат із підтверджуючими документами.

Договірна ціна не може перевищувати орієнтовну ціну.

Відповідно до п.2.6. контракту розрахунки проводяться шляхом оплати замовником поставлених товарів протягом 15 банківських днів після пред`явлення виконавцем рахунку на оплату товарів та документів, зазначених у п.2.7. контракту (за умови надходження бюджетних коштів на рахунки ІНФОРМАЦІЯ_1).

Замовник оплачує поставлені товари за договірною ціною, встановленою сторонами, яка зазначається у специфікації.

Згідно з п.2.7. контракту усі платіжні документи за контрактом оформлюються з дотриманням вимог законодавства. Виконавець надсилає рахунок протягом 3 (трьох) календарних днів з дня поставки товарів. До рахунку додаються: акт приймання-передачі військового майна (за формою згідно з додатком 22 до Інструкції з обліку військового майна у Збройних Силах України, затвердженої наказом ІНФОРМАЦІЯ_1 від 17.08.2017 № 440) (далі - акт приймання-передачі); видаткова накладна з печаткою вантажоодержувача та підписом посадової особи, яка отримала товари; повідомлення-підтвердження отримання та оприбуткування за бухгалтерським обліком матеріальних цінностей, закуплених у централізованому порядку за формою, встановленою наказом ІНФОРМАЦІЯ_1 від 31.12.016 № 757 (зі змінами) (далі - повідомлення-підтвердження); сертифікат якості товарів; сертифікат походження товарів.

На підставі зазначених документів не пізніше 5-денного терміну після їх отримання сторонами оформляється акт приймання-передачі товарів за контактом, який є підставою для проведення розрахунків.

Відповідно до п. 10.1. контакту (в редакції додаткової угоди № 3 від 30.12.2022) контракт набирає чинності з моменту укладання додаткової угоди щодо взяття бюджетних зобов`язань і діє до 31.12.2023.

Між сторонами погоджено та підписано додаток №1 до державного контракту - Специфікація товарів оборонного призначення, що поставляються за державним контрактом, відповідно до якого загальна орієнтовна вартість товарів, що поставляються за контрактом, складає ІНФОРМАЦІЯ_4.

На виконання умов договору позивач здійснив попередню оплату товару в загальному розмірі ІНФОРМАЦІЯ_5, що підтверджується платіжними дорученнями № НОМЕР_2 від ІНФОРМАЦІЯ_9 (проведено банком 27.10.2022) на суму ІНФОРМАЦІЯ_6 та № НОМЕР_3 від ІНФОРМАЦІЯ_8 (проведено банком 07.12.2022) на суму ІНФОРМАЦІЯ_7.

У свою чергу відповідач здійснив поставку товару, обумовленого договором, що підтверджується видатковою накладною НОМЕР_4 від ІНФОРМАЦІЯ_10 на суму ІНФОРМАЦІЯ_4, повідомленням-підтвердженням отримання та оприбуткування за бухгалтерським обліком матеріальних цінностей, закуплених ІНФОРМАЦІЯ_1 в централізованому порядку від ІНФОРМАЦІЯ_10 № НОМЕР_5, актом приймання-передачі військового майна № НОМЕР_6 від ІНФОРМАЦІЯ_10 на суму ІНФОРМАЦІЯ_4, сертифікатами якості та сертифікатами погодження.

Листом від 16.12.2022 за вих.№21/2-1510 відповідач повідомив позивача про фактичні витрати, понесені в процесі виконання державного контракту, для встановлення договірної ціни товарів, зокрема: на закупівлю товарів іноземного постачальника - ІНФОРМАЦІЯ_11; витрати на організацію транспортування і охорону товару за маршрутом від виконавця то бази вантажоодержувача відповідача - ІНФОРМАЦІЯ_12; витрати відповідача на декларування товарів - 20 000,00 грн; кошти за сплату відповідачем банківських комісій - 142 310,75 грн; сума коштів на сплату відрядження фахівців відповідача - 102 000,00 грн; прибуток відповідача на рівні 3% ціни закупівлі товару - 3 314 943,56 грн.

У відповідь на вказаний вище лист 03.03.2023 позивач направив відповідачу листа за вих.№403/6/1/2983 від 03.03.2023, у якому зазначив, що вартість (ціна) товару за контрактом не може бути змінена у бік збільшення щодо зобов`язань в частині здійсненої попередньої оплати, розмір якої становить 97%, а тому з метою належного виконання умов контракту просив розглянути та погодити проект додаткової угоди №4, якою вносяться зміни до контракту і додатків до нього, а саме слова «орієнтована ціна» та «договірна ціна» замінити на слова «вартість (ціна)» у відповідних відмінках.

Відповідно до листа від 16.03.2023 за вих.№21/2-953 відповідач повідомив позивача, що в ході виконання державного контракту відповідачем були понесені значні витрати, які пов`язані з коливанням курсу гривні до євро, про що позивачу надано детальну інформацію. У вказаному листі відповідач зазначив, що єдиним вирішенням проблеми є внесення відповідних змін до постанови Кабінету міністрів України № 355 від 20.03.2022 "Деякі питання здійснення оплати товарів, робіт і послуг для забезпечення потреб сектору безпеки і оборони в умовах воєнного стану", які дадуть виконавцю підстави для зміни ціни державного контракту у бік збільшення, у зв`язку з чим відповідач просив відкласти підписання акту приймання товару за цінами, визначеними державним контрактом, до вирішення питання, пов`язаного із внесенням змін до постанови КМУ № 355 від 20.03.2022.

У подальшому відповідач звернувся до позивача з претензією за вих.№11/2-2656 від 10.07.2023, у якій зазначив, що загальна сума витрат за контрактом становить 122 668 915,30 грн, у той час як позивач перерахував лише 113 796 800 грн, а тому різниця оплати за державним контрактом між перерахованою сумою і фактичними витратами становить 8 872 115,30 грн, яку відповідач просив перерахувати за реквізитами, вказаними в контракті.

Вказана претензія позивачем задоволена не була, про що надано відповідь листом від 18.07.2023.

Відповідач листом від 16.08.2023 вих.№21/2-3355 направив позивачу актуалізовану калькуляцію витрат за контрактом.

У подальшому відповідач листом від 03.10.2023 вих.№ 21/1-4244 у доповнення до документів, які були надіслані листами від 16.12.2022 вих № 21/2-1510 та від 22.12.2022 вих № 21/2-1608 надіслав підписаний акт приймання-передачі товару за контрактом на суму 122 668 915,30 грн, просив підписати позивача і надіслати другий примірник для відповідача.

У відповідь на вказаний лист позивач листом від 18.10.2023 вих.№403/15078 проінформував, що контрактом визначено, а на підставі документів, що підтверджують поставку товарів (лист позивача від 22.12.2022 № 21/2-1608) встановлено, що вартість контракту і вартість поставлених товарів складає ІНФОРМАЦІЯ_4. Однак, у надісланому акті вартість поставленого товару не відповідає зазначеним вище документам щодо поставки. Вартість контакту не може бути змінена в бік збільшення щодо зобов`язань в частині здійсненої попередньої оплати, розмір якої становить 97%, у зв`язку з чим акт залишено без підписання.

Звертаючись до суду із вказаним позовом позивач зазначає про наявність підстав для внесення змін до контракту, шляхом визнання укладеною додаткової угоди, якою в тексті контракту та додатках до нього слова «орієнтована ціна» та «договірна ціна» замінити на слова «вартість (ціна)» у відповідних відмінках.

Відповідно до ч. 1, 2 ст. 509 Цивільного кодексу України зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Зобов`язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 цього Кодексу.

Згідно зі ст. 11 Цивільного кодексу України цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки; підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є договори та інші правочини.

Частиною 1 статті 626 Цивільного кодексу України визначено, що договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

Згідно зі ст. 628 Цивільного кодексу України зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

У відповідності ч. 1 ст. 202 Цивільного кодексу України правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

Укладений між сторонами державний контракт на поставку (закупівлю) товарів оборонного призначення НОМЕР_1 від ІНФОРМАЦІЯ_3 за своєю правовою природою є договором поставки.

Відповідно до ст. 712 Цивільного кодексу України за договором поставки продавець (постачальник), який здійснює підприємницьку діяльність, зобов`язується передати у встановлений строк (строки) товар у власність покупця для використання його у підприємницькій діяльності або в інших цілях, не пов`язаних з особистим, сімейним, домашнім або іншим подібним використанням, а покупець зобов`язується прийняти товар і сплатити за нього певну грошову суму.

До договору поставки застосовуються загальні положення про купівлю-продаж, якщо інше не встановлено договором, законом або не випливає з характеру відносин сторін.

Отже, правовідносини сторін підпадають під правове регулювання глави 54 Цивільного кодексу України.

Частиною 1 ст. 662 Цивільного кодексу України визначено, що продавець зобов`язаний передати покупцеві товар, визначений договором купівлі-продажу.

Як убачається з матеріалів справи та визнається сторонами відповідач здійснив поставку товару, обумовленого контрактом, що підтверджується наявними в матеріалах справи: видатковою накладною НОМЕР_4 від ІНФОРМАЦІЯ_10 на суму ІНФОРМАЦІЯ_4, повідомленням-підтвердженням отримання та оприбуткування за бухгалтерським обліком матеріальних цінностей, закуплених ІНФОРМАЦІЯ_1 в централізованому порядку від ІНФОРМАЦІЯ_10 № НОМЕР_5, актом приймання-передачі військового майна № НОМЕР_6 від ІНФОРМАЦІЯ_10 на суму ІНФОРМАЦІЯ_4.

Відповідно до частин першої-третьої статті 180 Господарського кодексу України зміст господарського договору становлять умови договору, визначені угодою його сторін, спрямованою на встановлення, зміну або припинення господарських зобов`язань, як погоджені сторонами, так і ті, що приймаються ними як обов`язкові умови договору відповідно до законодавства. Господарський договір вважається укладеним, якщо між сторонами у передбачених законом порядку та формі досягнуто згоди щодо усіх його істотних умов. Істотними є умови, визнані такими за законом чи необхідні для договорів даного виду, а також умови, щодо яких на вимогу однієї із сторін повинна бути досягнута згода. При укладенні господарського договору сторони зобов`язані у будь-якому разі погодити предмет, ціну та строк дії договору.

За частинами першою - третьою статті 632 Цивільного кодексу України ціна в договорі встановлюється за домовленістю сторін. У випадках, встановлених законом, застосовуються ціни (тарифи, ставки тощо), які встановлюються або регулюються уповноваженими органами державної влади або органами місцевого самоврядування.

Зміна ціни після укладення договору допускається лише у випадках і на умовах, встановлених договором або законом.

Зміна ціни в договорі після його виконання не допускається.

Разом з цим, статтею 627 Цивільного кодексу України передбачено, що відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Наведені положення законодавства дають підстави для висновку про те, що, як правило, ціна договору поставки погоджується сторонами під час укладення цього договору за їх домовленістю і зміна такої ціни допускається лише у разі передбачення такої можливості умовами договору або закону.

Відповідно до п. 1 постанови Кабінету Міністрів України від 20 березня 2022 № 335 "Деякі питання здійснення оплати товарів, робіт і послуг для забезпечення потреб сектору безпеки і оборони в умовах воєнного стану" (чинної на момент укладення державного контракту) на період воєнного стану ціна на постачання товарів, виконання робіт та надання послуг для забезпечення потреб сектору безпеки і оборони, а також інших товарів, робіт і послуг для гарантованого забезпечення потреб безпеки і оборони України визначається на підставі калькуляції витрат, сформованої виконавцем державного контракту (договору). При цьому під час розрахунку ціни враховуються всі податки та збори, загальновиробничі, адміністративні, операційні та інші витрати виконавця, пов`язані з виготовленням товарів, виконанням робіт та наданням послуг.

Як встановлено судом вище, сторони під час укладення контракту погодили орієнтовну вартість товару, що становить 117 316 380,76 грн (п. 2.1 контракту).

Вказану орієнтовну ціну встановлено відповідно до вимог постанови Кабінету Міністрів від 20.03.2022 №335 "Деякі питання здійснення оплати товарів, робіт і послуг для забезпечення потреб сектору безпеки і оборони в умовах воєнного стану" на підставі калькуляції витрат виконавця від 02.09.2022 № 21/2-471.

У пункті 2.5 контакту сторони передбачили, що для встановлення договірної ціни виконавець після закупівлі валюти та/або після проведення митного оформлення товарів надає замовнику калькуляцію витрат з обґрунтуванням рівня договірної ціни за результатами понесених фактичних (обґрунтованих очікуваних) витрат із підтверджуючими документами.

Договірна ціна не може перевищувати орієнтовну ціну.

Поряд з цим, умовами контракту сторони передбачили порядок та умови зміни орієнтовної ціни.

Зокрема, як установлено судом вище, відповідно до п. 2.3 контракту беручи до уваги, що товари будуть поставлятись з іноземної держави, в обґрунтованих випадках (внесення змін у митне та податкове законодавство, зміну курсу валюти відносно гривні, який застосовувався під час визначення орієнтовної ціни товарів, зміни фактичних (обґрунтовано очікуваних) витрат на транспортування (страхування)), як виключення, орієнтовна вартість товарів може бути переглянута з метою недопущення зриву виконання контракту та неналежного забезпечення потреб Збройних сил України.

Перегляд орієнтовної ціни здійснюється на підставі письмового звернення однієї з сторін встановленим порядком на підставі калькуляції витрат.

Всі зміни орієнтовної ціни за одиницю та загальної вартості товарів оформлюються шляхом укладання додаткової угоди до цього контракту.

З аналізу положень укладеного договору вбачається, що сторони погодили зміну не договірної, а орієнтовної ціни, оскільки визначили, що договірна ціна не змінюється, а встановлюється на підставі калькуляції витрат та не може перевищувати орієнтовну ціну.

Тобто, орієнтовна ціна контракту - це максимально можлива ціна, яка може бути змінена, в той час як договірна ціна встановлюється за результатами понесених фактичних у межах орієнтовної ціни.

Крім того, відповідно до п. 2 постанови Кабінету Міністрів України від 20 березня 2022 № 335 "Деякі питання здійснення оплати товарів, робіт і послуг для забезпечення потреб сектору безпеки і оборони в умовах воєнного стану" ціна державного контракту (договору) не може бути змінена у бік збільшення щодо зобов`язань в частині, зокрема, здійсненої попередньої оплати.

Судом враховано, що вказана постанова втратила чинність, в зв`язку з прийняттям постанови Кабінету Міністрів України від 18 липня 2023 № 736.

Водночас, аналогічна умова встановлена в п. 49 постанови Кабінету Міністрів України від 11 листопада 2022 № 1275 "Деякі питання здійснення оборонних закупівель на період дії правового режиму воєнного стану", яка є чинною на даний час.

Так, позивач звертаючись до суду з позовом просить визнати укладеною додаткову угоду, якою в тексті контракту та додатках до нього слова «орієнтована ціна» та «договірна ціна» замінити на слова «вартість (ціна)» у відповідних відмінках.

Цивільне законодавство базується на принципі обов`язкового виконання сторонами зобов`язань за договором. За загальним правилом, закріпленим у ч. 1 ст. 651 Цивільного кодексу України, зміна або розірвання договору допускається лише за згодою сторін, якщо інше не встановлено договором або законом.

Аналогічні положення закріплені в ч. 1 ст. 188 Господарського кодексу України.

За змістом ч. 2, 3 ст. 188 Господарського кодексу України сторона договору, яка вважає за необхідне змінити або розірвати договір, повинна надіслати пропозиції про це другій стороні за договором. Сторона договору, яка одержала пропозицію про зміну чи розірвання договору, у двадцятиденний строк після одержання пропозиції повідомляє другу сторону про результати її розгляду.

Відповідно до ч. 4 ст. 188 Господарського кодексу України у разі якщо сторони не досягли згоди щодо зміни (розірвання) договору або у разі неодержання відповіді у встановлений строк з урахуванням часу поштового обігу, заінтересована сторона має право передати спір на вирішення суду.

Як установлено судом вище 03.03.2023 позивач направив відповідачу листа за вих.№403/6/1/2983 від 03.03.2023, у якому, зокрема, просив розглянути та погодити проект додаткової угоди №4, якою вносяться зміни до контракту і додатків до нього, а саме слова «орієнтована ціна» та «договірна ціна» замінити на слова «вартість (ціна)» у відповідних відмінках.

Однак, з огляду на те, що сторони не дійшли згоди про внесення змін до договору, спір передано на вирішення суду.

Підставами для внесення змін до договору, передбаченими законом, є: істотне порушення договору його стороною (частина 2 статті 651 Цивільного кодексу України), істотна зміна обставин, якими сторони керувалися при укладенні договору (стаття 652 Цивільного кодексу України), інші випадки, встановлені договором або законом (частина 2 статті 651 Цивільного кодексу України).

За змістом частин першої та другої статті 652 Цивільного кодексу України у разі істотної зміни обставин, якими сторони керувалися при укладенні договору, договір може бути змінений за згодою сторін, якщо інше не встановлено договором або не випливає із суті зобов`язання. Зміна обставин є істотною, якщо вони змінилися настільки, що, якби сторони могли це передбачити, вони не уклали б договір або уклали б його на інших умовах.

Якщо сторони не досягли згоди щодо приведення договору у відповідність з обставинами, які істотно змінились, або щодо його розірвання, договір може бути розірваний, а з підстав, встановлених частиною четвертою цієї статті, - змінений за рішенням суду на вимогу заінтересованої сторони за наявності одночасно таких умов:

1) в момент укладення договору сторони виходили з того, що така зміна обставин не настане;

2) зміна обставин зумовлена причинами, які заінтересована сторона не могла усунути після їх виникнення при всій турботливості та обачності, які від неї вимагалися;

3) виконання договору порушило б співвідношення майнових інтересів сторін і позбавило б заінтересовану сторону того, на що вона розраховувала при укладенні договору;

4) із суті договору або звичаїв ділового обороту не випливає, що ризик зміни обставин несе заінтересована сторона.

Аналіз статті 652 Цивільного кодексу України свідчить про те, що закон пов`язує можливість внесення змін до договору безпосередньо не з наявністю істотної зміни обставин, а з наявністю одночасно чотирьох умов, визначених частиною другою статті 652 Цивільного кодексу України, при істотній зміні обставин.

Зазначена правова позиція викладена в постановах Верховного Суду від 19.07.2018 у справі №905/3332/15, від 18.09.2020 у справі № 916/4693/15.

Конституція України гарантує кожному судовий захист його прав у межах конституційного, цивільного, господарського, адміністративного і кримінального судочинства України.

Конституційне право на судовий захист належить до невідчужуваних та непорушних.

Порядок судового захисту порушених прав та охоронюваних законом інтересів визначається законом.

Відповідно до ст. 4 Господарського процесуального кодексу України право на звернення до господарського суду в установленому цим Кодексом порядку гарантується. Ніхто не може бути позбавлений права на розгляд його справи у господарському суді, до юрисдикції якого вона віднесена законом. Юридичні особи та фізичні особи - підприємці, фізичні особи, які не є підприємцями, державні органи, органи місцевого самоврядування мають право на звернення до господарського суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав та законних інтересів у справах, віднесених законом до юрисдикції господарського суду, а також для вжиття передбачених законом заходів, спрямованих на запобігання правопорушенням.

Положення статей 15, 16 Цивільного кодексу України визначають, що кожна особа має право на захист, у тому числі судовий, свого цивільного права, а також цивільного інтересу, що загалом може розумітися як передумова для виникнення або обов`язковий елемент конкретного суб`єктивного права, як можливість задовольнити свої вимоги за допомогою суб`єктивного права та виражатися в тому, що особа має обґрунтовану юридичну заінтересованість щодо наявності/відсутності цивільних прав або майна в інших осіб.

Судом встановлено, що станом на дату подання позову в даній справі договір виконаний зі сторони відповідача в повному обсязі, позивачем сплачено ціну договору на 97% та чинним законодавством України не передбачена можливість внесення змін до договору який фактично виконаний сторонами. Більше того строк дії договору закінчився 31.12.2023.

Тобто час, протягом якого сторони можуть здійснити свої права і виконати свої обов`язки відповідно до договору, закінчився. Доказів досягнення сторонами домовленості про його продовження матеріали справи не містять.

У той же час зміна умов договору або його розірвання можливі виключно під час дії відповідного правочину.

Положеннями ст. 20 Господарського кодексу України та ст. 16 Цивільного кодексу України визначені способи захисту прав і законних інтересів суб`єктів господарювання. Застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту суб`єктивного права, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення.

Встановивши наявність у особи, яка звернулася з позовом, суб`єктивного матеріального права або охоронюваного законом інтересу, на захист яких подано позов, суд з`ясовує наявність чи відсутність факту порушення або оспорення і відповідно ухвалює рішення про захист порушеного права або відмовляє позивачу у захисті, дійшовши висновку про безпідставність та необґрунтованість заявлених вимог.

Оцінюючи належність обраного позивачем способу захисту та обґрунтовуючи відповідний висновок, судам необхідно виходити з його ефективності. Це означає, що вимога на захист цивільного права має відповідати змісту порушеного права та характеру правопорушення, забезпечити поновлення порушеного права, а у разі неможливості такого поновлення - гарантувати особі можливість отримання нею відповідного відшкодування.

Право чи інтерес мають бути захищені судом у належний спосіб, який є ефективним, тому суд повинен відмовляти у задоволенні позовної вимоги, яка не відповідає ефективному способу захисту права чи інтересу.

Наведене узгоджується з правовими висновками Великої Палати Верховного Суду, викладеними у постановах від 05.06.18. у справі № 338/180/17 та від 07.11.18. у справі № 488/5027/14-ц.

Відповідно до ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом. Згідно з позицією Європейського суду з прав людини, процедурні гарантії, закріплені в ст. 6 Конвенції, гарантують кожному право подання скарги щодо його прав та обов`язків цивільного характеру до суду чи органу правосуддя. Таким чином втілюється право на звернення до суду, одним із аспектів якого є право доступу, тобто право розпочати провадження у судах з цивільних питань. Кожен має право на подання до суду скарги, пов`язаної з його або її правами та обов`язками; на це право, що є одним з аспектів права на доступ до суду, може посилатися кожен, хто небезпідставно вважає, що втручання у реалізацію його або її прав є неправомірним (рішення у справі "Голдер проти Сполученого Королівства" (Golder v. the United Kingdom), серія А №18, п. 28- 36).

Виходячи з фактичних обставин справи та правовідносин, які склались між сторонами, суд встановив, що вимога про внесення змін до контракту, шляхом визнання укладеною додаткової угоди, якою в тексті контракту та додатках до нього слова «орієнтована ціна» та «договірна ціна» замінити на слова «вартість (ціна)» у відповідних відмінках не є належним та ефективним способом захисту прав позивача.

Одночасно, суд зазначає, що по суті доводи позивача щодо необхідності укладення додаткової угоди зводяться до його незгоди з вимогою відповідача про сплату понесених ним фактичних витрат у сумі 122 668 915,30 грн, що перевищують встановлену орієнтовну вартість товару за контрактом у розмірі ІНФОРМАЦІЯ_4.

Проте такі обставини підлягають дослідженню і встановленню при розгляді спору про стягнення із замовника заборгованості за контрактом та саме при розгляді такої справи будуть встановлені обставини щодо ціни договору та наявності/відсутності підстав для стягнення витрат виконавця за контрактом та інші обставини, що впливають на висновок суду щодо стягнення заборгованості.

З огляду на викладене, відсутні правові підстави для задоволення позову про визнання укладеної додаткової угоди до контракту.

Надаючи оцінку іншим доводам учасників судового процесу судом враховано, що обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи (ч.5 ст.236 Господарського процесуального кодексу України).

Відповідно до п.5 ч.4 ст.238 Господарського процесуального кодексу України у мотивувальній частині рішення зазначається, зокрема, мотивована оцінка кожного аргументу, наведеного учасниками справи, щодо наявності чи відсутності підстав для задоволення позову, крім випадку, якщо аргумент очевидно не відноситься до предмета спору, є явно необґрунтованим або неприйнятним з огляду на законодавство чи усталену судову практику.

Згідно усталеної практики Європейського суду з прав людини, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча п.1 ст.6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення від 09.12.1994 Європейського суду з прав людини у справі "Руїс Торіха проти Іспанії"). Крім того, вмотивоване рішення дає стороні можливість оскаржити його та отримати його перегляд вищестоящою інстанцією.

Аналізуючи питання обсягу дослідження доводів учасників справи та їх відображення у судовому рішенні, суд першої інстанції спирається на висновки, що зробив Європейський суд з прав людини від 18.07.2006 у справі "Проніна проти України", в якому Європейський суд з прав людини зазначив, що п.1 ст.6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі ст.6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи.

Аналогічна правова позиція викладена в постановах від 13.03.2018, від 24.04.2019, від 05.03.2020 Верховного Суду по справах №910/13407/17, №915/370/16 та №916/3545/15.

Відповідно до положень ст. 2 Господарського процесуального кодексу України завданням господарського судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів, пов`язаних із здійсненням господарської діяльності, та розгляд інших справ, віднесених до юрисдикції господарського суду, з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав і законних інтересів фізичних та юридичних осіб, держави. При цьому, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, згідно положень ст. 74 Господарського процесуального кодексу України. Згідно зі ст. 79 Господарського процесуального кодексу України наявність обставини, на яку сторона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, вважається доведеною, якщо докази, надані на підтвердження такої обставини, є більш вірогідними, ніж докази, надані на її спростування. Питання про вірогідність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.

Згідно із ст. 86 Господарського процесуального кодексу України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також вірогідність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

З огляду на викладене вище, всі інші заяви, клопотання, доводи та міркування учасників судового процесу залишені судом без задоволення та не прийняті до уваги як необґрунтовані, безпідставні та такі, що не спростовують висновків суду.

Підсумовуючи наведене, суд у повному обсязі відмовляє в задоволенні позову ІНФОРМАЦІЯ_1.

Судові витрати відповідно до ст.129 Господарського процесуального кодексу України покладаються на позивача.

Керуючись ст. 73, 74, 76-79, 86, 129, 232, 233, 237, 238, 240 Господарського процесуального кодексу України, суд

ВИРІШИВ:

1. У задоволенні позову відмовити повністю.

2. Рішення набирає законної сили відповідно до ст. 241 ГПК України та може бути оскаржено у порядку і строк, встановлені ст. 254, 256, 257 ГПК України.

Повний текст складено та підписано 05.02.2024.

Суддя Я.А.Карабань