ЦЕНТРАЛЬНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ
ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

18.01.2024 року м.Дніпро Справа № 904/2576/22 (904/940/23)

Центральний апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючого судді: Мороза В.Ф. - доповідач,

суддів: Коваль Л.А., Чередка А.Є.

секретар судового засідання Крицька Я.Б.

розглянувши апеляційну скаргу Державного підприємства "Дослідне господарство "АНДРІЇВСЬКЕ" Інституту кліматично орієнтованого сільського господарства Національної академії аграрних наук України"

на рішення Господарського суду Дніпропетровської області від 29.06.2023 (суддя Соловйова А.Є.)

у справі № 904/2576/22 (904/940/23)

за позовом Державного підприємства "Дослідне господарство "ДНІПРО" Державної установи Інституту зернових культур Національної академії аграрних наук України"

до Державного підприємства "Дослідне господарство "АНДРІЇВСЬКЕ" Інституту кліматично орієнтованого сільського господарства Національної академії аграрних наук України"

про стягнення заборгованості

ВСТАНОВИВ:

Державне підприємство "Дослідне господарство "ДНІПРО" Державної установи Інституту зернових культур Національної академії аграрних наук України" звернулось до Господарського суду Дніпропетровської області з позовом до Державного підприємства "Дослідне господарство "Андріївське" Інституту водних проблем і меліорації національної академії аграрних наук України про стягнення заборгованості у розмірі 813 794,67 грн.

Рішенням Господарського суду Дніпропетровської області від 29.06.2023 у справі № 904/2576/22 (904/940/23) позовну заяву задоволено. Стягнуто з Державного підприємства "Дослідне господарство "АНДРІЇВСЬКЕ" Інституту кліматично орієнтованого сільського господарства Національної академії аграрних наук України" на користь Державного підприємства "Дослідне господарство "ДНІПРО" Державної установи Інституту зернових культур Національної академії аграрних наук України" 580 000,08 грн - основного боргу, 34 306,33 грн - інфляційних втрат, 8 008,77 грн - 3% річних за користування чужими грошовими коштами, 133 479,48 грн - пені, 58 000,01 грн - штрафу, 12 206,92 грн - судового збору, 91 379,47 грн - витрат на професійну правничу допомогу.

Не погодившись з вказаним рішенням Державним підприємством "Дослідне господарство "Андріївське" Одеської державної сільськогосподарської дослідної станції національної академії аграрних наук України" подано апеляційну скаргу, згідно якої просить скасувати рішення Господарського суду Дніпропетровської області від 29.06.2023 у справі №904/2576/22 (904/940/23) в частині стягнення 34 306,33 грн - інфляційних втрат, 8 008,77 грн - 3% річних за користування чужими грошовими коштами, 133 479,48 грн - пені, 58 000,01 грн - штрафу, 12 206,92 грн - судового збору, 91 379,47 грн - витрат на професійну правничу допомогу.

В обґрунтування вимог апеляційної скарги апелянт вказує на те, що оскаржуване рішення прийнято при неправильному застосуванні норм матеріального права та з порушенням норм процесуального права.

Стверджує, що суд першої інстанції не врахував, що згідно п.п. 6.1, 6.4 договору у випадку настання обставин, що знаходяться поза контролем сторін (форс-мажор), які сторонами не могли бути передбачені і враховані, сторона, що підпала під дію таких обставин, звільняється від відповідальності у вигляді штрафу та пені за невиконання зобов`язань по Договору. Торгово-промислова палата України підтвердила виникнення з 24.02.2022 надзвичайних, невідворотних та об`єктивних обставин для суб`єктів господарювання.

Скаржник зазначає, що судом не враховано статус відповідача як державного підприємства та неможливість звернення стягнення на нерухоме майно, що знаходиться на балансі ДП "ДГ "АНДРІЇВСЬКЕ" ІКОСГ НААН України"

Наголошує, що застосування до відповідача пені, 3% річних, інфляційних втрат та штрафу є надмірним тягарем.

Крім того заявник апеляційної скарги вважає розмір судових витрат на професійну правничу допомогу позивача необґрунтованим, завищеним, неспівмірним, а надання самих послуг ставить під сумнів через їх непідтвердження документально.

Процесуальний хід розгляду справи відображений у відповідних ухвалах Центрального апеляційного господарського суду.

Хронологія надходження інших процесуальних документів до суду.

22.11.2023 до Центрального апеляційного господарського суду від позивача надійшов відзив на апеляційну скаргу, в яких просить скаргу залишити без задоволення, а оскаржуване рішення - без змін.

В судове засідання 18.01.2024 сторони, будучи повідомленими про дату, час та місце розгляду справи, уповноважених представників не направили, про причини неявки суд не повідомили.

Частиною 12 ст. 270 ГПК України передбачено, що неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.

Пунктом 2 ч. 3 ст. 202 ГПК України визначено, що якщо учасник справи або його представник були належним чином повідомлені про судове засідання, суд розглядає справу за відсутності такого учасника справи у разі повторної неявки в судове засідання учасника справи (його представника) незалежно від причин неявки.

Таким чином, враховуючи положення ст. 7, 13, 14, 42-46 ГПК України, зокрема, щодо того, що учасники справи мають рівні права, якими вони повинні користуватися добросовісно, та несуть ризик настання тих чи інших наслідків, зумовлених невчиненням ними процесуальних дій, зважаючи на те, що суд не визнавав обов`язковою явку учасників справи, а в матеріалах справи містяться докази їх повідомлення про час та місце проведення судового засідання по розгляду апеляційної скарги, приймаючи до уваги необхідність дотримання розумних строків розгляду справи, обставини сприяння судом у наданні учасникам судового процесу достатнього часу для належної підготовки своєї позиції та викладення її в поданих процесуальних документах, а також в забезпеченні участі в судових засіданнях, в тому числі в режимі відеоконференції, і цими правами вони розпоряджаються на власний розсуд, констатуючи достатність матеріалів для апеляційного перегляду справи, колегія суддів вважає можливим здійснити перевірку рішення суду першої інстанції в апеляційному порядку за наявними матеріалами та без участі представників сторін.

Розгляд справи здійснювався судом за відсутності учасників справи, відповідно до ч. 3 ст. 222 ГПК України без фіксування судового процесу за допомогою технічного засобу.

Апеляційний господарський суд, дослідивши наявні у справі докази, оцінивши повноту та об`єктивність встановлених обставин та висновки місцевого господарського суду, перевіривши правильність застосування норм матеріального та процесуального права, вважає, що апеляційну скаргу належить задовольнити частково з наступних підстав.

Як встановлено судом першої інстанції та підтверджено матеріалами справи, 14 березня 2022 року між Державним підприємством "Дослідне господарство "ДНІПРО" Державної установи Інституту зернових культур Національної академії аграрних наук України", в якості Продавця, (далі - ДП ДГ "Дніпро", Позивач) та Державним підприємством "Дослідне господарство "Андріївське" Інституту водних проблем і меліорації національної академії аграрних наук України (нова назва - Державне підприємство "Дослідне господарство "АНДРІЇВСЬКЕ" Інституту кліматично орієнтованого сільського господарства Національної академії аграрних наук України"), в якості Покупця, (далі - ДП ДГ "Андріївське", Відповідач), укладено Договір поставки товару з відстрочкою платежу №39 від 14.03.2022 (далі - Договір).

Умовами Договору сторони погодили, що Продавець зобов`язується поставити, а Покупець зобов`язується прийняти та оплатити на умовах цього Договору товар (насіннєвий матеріал: кукурудза, соняшника, проса, овес, гороху, ярового ячменю, сорго суданське, пшениця озима, озимий ячмінь), на вибір Покупця згідно Додатковим умовам (п. 1.1. Договору).

Умови поставки визначені розділом 2 Договору (п.п. 2.1-2.3):

- Продавець постачає товар Покупцю на умовах, наведених у Додаткових угодах, які є невід`ємною частиною цього Договору;

- товар Покупцю може постачатися партіями. Строки поставки погоджуються сторонами додатково.

- датою поставки товару вважається дата вказана у видаткових накладних на відпуск товару. З дати поставки до Покупця переходить право власності на товар, а також пов`язаний з таким правом ризик випадкової загибелі або пошкодження (псування) поставленого згідно умов цього Договору товару.

Згідно з п.п. 4.1.- 4.2 Договору:

- оплата ціни товару здійснюється у безготівковій формі шляхом перерахування грошових коштів на банківський поточний рахунок Продавця. Розрахунки за товар здійснюються в грошовій одиниці України - гривні. Покупець зобов`язується оплатити товар з відстрочкою платежу згідно Додаткових угод, які є невід`ємною частиною даного Договору;

- у разі прийняття Покупцем товару, що не вказаний в доповненнях до цього Договору, Покупець тим самим надає свою згоду, щодо вартості, кількості та асортименту прийнятого ним товару згідно відповідної видаткової накладної.

Додатковою угодою №1 до Договору від 14.03.2022 сторони визначили: найменування товару (кукурудза звичайна ДН Хортиця СН (F1), фр 7-0, кукурудза Хотин СН (F1), фр. 7-5); кількість посівних одиниць: по 200 міш. кожного виду; загальна вартість товару - 580 000,08 грн. в т.ч.ПДВ.

Постачання товару здійснюється на умовах: ЕХW: "Франко-склад продавця", розрахунок здійснюється шляхом здійснення оплати вартості товару на поточний рахунок Продавця з відстрочкою платежу до 01.09.2022. Строк поставки: 22.03.2022.

Строк дії Договору - до 31.12.2022, але у будь-якому випадку до повного виконання сторонами всіх своїх зобов`язань за цим Договором (п.9.1. Договору).

17.03.2022, на виконання умов Договору, Позивач відвантажив (поставив) товар в загальній кількості 400 міш. (по 200 міш. кожного виду), вартістю 580 000,08 грн, про що складено видаткову накладну №48 від 17.03.2022.

Товар (продукцію) отримано представником Покупця 17.03.2022, в кількості 400 т. (2 міш) загальною вартістю 580 000,08 грн, що підтверджується ТТН №Р48.

Пунктом 201.7 ст. 201 Податкового кодексу України визначено, що податкова накладна складається на кожне повне або часткове постачання товарів/послуг, а також на суму коштів, що надійшли на поточний рахунок як попередня оплата (аванс).

Відповідно до п. 201.10 ст. 201 Податкового кодексу України при здійсненні операцій з постачання товарів/послуг платник податку - продавець товарів/послуг зобов`язаний в установлені терміни скласти податкову накладну, зареєструвати її в Єдиному реєстрі податкових накладних та надати покупцю за його вимогою.

За результатом проведеної господарської операції з поставки товару, ДП ДГ «Дніпро», як платник податку, на виконання вказаних вимог податкового законодавства, здійснив реєстрацію в Єдиному реєстрі податкової накладної №4 від 17.03.2022, якої визначено базу оподаткування правочину від 14.03.2022.

Вказаний документ є первинним обліковим документом у розумінні Закону України "Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні" і відповідає ст. 9 названого Закону, Положенню про документальне забезпечення записів у бухгалтерському обліку.

Рахунок на оплату товару №39 від 14.03.2022 в сумі 580 000,08 грн виставлено ДП ДГ "Андріївське", проте розрахунку за поставлений товар нездійсненно, що і стало підставою звернення Позивача до суду про стягнення вказаних коштів.

Звертаючись до суду із цим позовом, позивач посилається на не належне виконання Відповідачем зобов`язання зі сплати заборгованості за Договором поставки товару з відстрочкою платежу №39 від 14.03.2022.

Задовольняючи позовні вимоги суд першої інстанції дійшов висновку про встановлення факту наявності у Державного підприємства "Дослідне господарство "АНДРІЇВСЬКЕ" Інституту кліматично орієнтованого сільського господарства Національної академії аграрних наук України" заборгованості у загальному розмірі 813 794,67 грн, а тому вважав позовні вимоги Державного підприємства "Дослідне господарство "ДНІПРО" Державної установи Інституту зернових культур Національної академії аграрних наук України" обґрунтованими і такими, що підлягають задоволенню повністю.

Надаючи оцінку спірним правовідносинам, оскаржуваному судовому рішенню та доводам апеляційної скарги, апеляційний суд зазначає наступне.

Відповідно до ч. 1 ст. 269 ГПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Апелянт оскаржує рішення Господарського суду Дніпропетровської області від 29.06.2023 у справі № 904/2576/22 (904/940/23) лише в частині в частині стягнення 34 306,33 грн - інфляційних втрат, 8 008,77 грн - 3% річних за користування чужими грошовими коштами, 133 479,48 грн - пені, 58 000,01 грн - штрафу, 12 206,92 грн - судового збору, 91 379,47 грн - витрат на професійну правничу допомогу, відтак апеляційне провадження здійснюється в межах вимог апеляційної скарги і судом не перевіряється законність та обґрунтованість рішення в іншій (неоскаржуваній) частині.

Державне підприємство "Дослідне господарство "ДНІПРО" Державної установи Інституту зернових культур Національної академії аграрних наук України" звернулось до Господарського суду Дніпропетровської області з позовом до Державного підприємства "Дослідне господарство "Андріївське" Інституту водних проблем і меліорації національної академії аграрних наук України про стягнення заборгованості у розмірі 813 794,67 грн.

В обґрунтування позовних вимог Позивач зазначив, що в березні 2022 року між Державним підприємством "Дослідне господарство "ДНІПРО" Державної установи Інституту зернових культур Національної академії аграрних наук України" та Державним підприємством "Дослідне господарство "Андріївське" Інституту водних проблем і меліорації національної академії аграрних наук України було укладено Договір поставки товару з відстрочкою платежу №39 від 14.03.2022. У зв`язку з неналежним виконанням Державним підприємством "Дослідне господарство "Андріївське" Інституту водних проблем і меліорації національної академії аграрних наук України прийнятих на себе зобов`язань в частині своєчасного та повного розрахунку за поставлений товар виникла прострочена заборгованість за Договором від 14.03.2022 у розмірі 813 794,67 грн, з яких: 580 000,08 грн - основного боргу, 34 306,33 грн - інфляційних, 8 008,77 грн - 3% річних за користування чужими грошовими коштами, 133 479,48 грн - пеня, 58 000,01 грн - штраф.

В матеріалах справи міститься відзив на позовну заяву Державного підприємства "Дослідне господарство "ДНІПРО" Державної установи Інституту зернових культур Національної академії аграрних наук України", в якому Відповідач зазначив про не справедливість та не співмірність заявлених штрафних санкцій щодо суми основного боргу.

Згідно ч. 1 ст. 11 Цивільного кодексу України цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки.

Підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є: договори та інші правочини; створення літературних, художніх творів, винаходів та інших результатів інтелектуальної, творчої діяльності; завдання майнової (матеріальної) та моральної шкоди іншій особі; інші юридичні факти (ч. 2 ст. 11 ЦК України).

Відповідно до ч. 1 ст. 173 Господарського кодексу України господарським визнається зобов`язання, що виникає між суб`єктом господарювання та іншим учасником (учасниками) відносин у сфері господарювання з підстав, передбачених цим Кодексом, в силу якого один суб`єкт (зобов`язана сторона, у тому числі боржник) зобов`язаний вчинити певну дію господарського чи управлінсько-господарського характеру на користь іншого суб`єкта (виконати роботу, передати майно, сплатити гроші, надати інформацію тощо), або утриматися від певних дій, а інший суб`єкт (управнена сторона, у тому числі кредитор) має право вимагати від зобов`язаної сторони виконання її обов`язку.

Господарські зобов`язання можуть виникати з господарського договору та інших угод, передбачених законом, а також з угод, не передбачених законом, але таких, які йому не суперечать (ч. 1 ст. 174 ГК України).

За приписами ст. 626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

Статтею 627 ЦК України передбачено, що відповідно до ст. 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Господарський договір вважається укладеним, якщо між сторонами у передбачених законом порядку та формі досягнуто згоди щодо усіх його істотних умов. Істотними є умови, визнані такими за законом чи необхідні для договорів даного виду, а також умови, щодо яких на вимогу однієї із сторін повинна бути досягнута згода (ч. 2 ст. 180 ГК України).

Як визначено ч. 1 ст. 181 ГК України господарський договір за загальним правилом викладається у формі єдиного документа, підписаного сторонами. Допускається укладення господарських договорів у спрощений спосіб, тобто шляхом обміну листами, факсограмами, телеграмами, телефонограмами тощо, а також шляхом підтвердження прийняття до виконання замовлень, якщо законом не встановлено спеціальні вимоги до форми та порядку укладення даного виду договорів.

Зміст господарського договору становлять умови договору, визначені угодою його сторін, спрямованою на встановлення, зміну або припинення господарських зобов`язань, як погоджені сторонами, так і ті, що приймаються ними як обов`язкові умови договору відповідно до законодавства (ч. 1 ст. 180 ГК України).

Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства (ч. 1 ст. 628 ЦК України).

Верховний Суд у постанові від 06.11.2019 у справі № 909/51/19 вказав, що ключовою рисою цивільного права є автономія волі сторін, яка знаходить своє втілення у принципі свободи договору.

Частиною 1 ст. 193 ГК України встановлено, що суб`єкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобов`язання належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобов`язання - відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться.

Стаття 712 ЦК України передбачає, що за договором поставки продавець (постачальник), який здійснює підприємницьку діяльність, зобов`язується передати у встановлений строк (строки) товар у власність покупця для використання його у підприємницькій діяльності або в інших цілях, не пов`язаних з особистим, сімейним, домашнім або іншим подібним використанням, а покупець зобов`язується прийняти товар і сплатити за нього певну грошову суму. До договору поставки застосовуються загальні положення про купівлю-продаж, якщо інше не встановлено договором, законом або не випливає з характеру відносин сторін. Законом можуть бути передбачені особливості регулювання укладення та виконання договорів поставки, у тому числі договору поставки товару для державних потреб.

Відповідно до ст. 655 ЦК України за договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов`язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов`язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму.

Договір поставки за своєю правовою природою відноситься до двосторонніх, консенсуальних, оплатних договорів, укладення якого зумовлює взаємне виникнення у кожної зі сторін прав та обов`язків. У таких правовідносинах обов`язку продавця (постачальника) з передачі у власність (поставки) покупцю товару відповідає обов`язок покупця з прийняття та оплати цього товару (постанова Верховного Суду від 30.09.2020 у справі № 910/8612/19).

Згідно ст. 656 ЦК України предметом договору купівлі-продажу може бути товар, який є у продавця на момент укладення договору або буде створений (придбаний, набутий) продавцем у майбутньому.

Продавець зобов`язаний передати товар покупцеві у строк, встановлений договором купівлі-продажу, а якщо зміст договору не дає змоги визначити цей строк, - відповідно до положень статті 530 цього Кодексу (ст. 663 ЦК України).

Відповідно до ч. 1 ст. 664 ЦК України, обов`язок продавця передати товар покупцеві вважається виконаним у момент: вручення товару покупцеві, якщо договором встановлений обов`язок продавця доставити товар; надання товару в розпорядження покупця, якщо товар має бути переданий покупцеві за місцезнаходженням товару.

Згідно ч. 1 ст. 193 ГК України суб`єкти господарювання повинні виконувати господарські зобов`язання належним чином, відповідно до закону, інших правових актів, договору.

Зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться (ч. 1 ст. 526 ЦК України).

Одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом (ст. 525 ЦК України).

Не допускаються одностороння відмова від виконання зобов`язань, крім випадків, передбачених законом, а також відмова від виконання або відстрочка виконання з мотиву, що зобов`язання другої сторони за іншим договором не було виконано належним чином (ч. 7 ст. 193 ГК України).

Відповідно до ч. 1 ст. 530 ЦК України, якщо у зобов`язанні встановлений строк його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк.

Відповідно до ч. 1 ст. 692 ЦК України покупець зобов`язаний оплатити товар після його прийняття або прийняття товаророзпорядчих документів на нього, якщо договором або актами цивільного законодавства не встановлений інший строк оплати товару.

Порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання) (ст. 610 ЦК України).

Відповідач допустив неналежне виконання прийнятих на себе зобов`язань в частині своєчасного та повного розрахунку за поставлений Позивачем товар, строк розрахунку за який настав 01.09.2022. Вказане призвело до виникнення простроченої заборгованості за Договором від 14.03.2022 в сумі 580 000,08 грн, що підтверджується первинними документами бухгалтерського обліку.

У разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом (ч. 1 ст. 611 ЦК України).

Учасники господарських відносин несуть господарсько-правову відповідальність за правопорушення у сфері господарювання шляхом застосування до правопорушників господарських санкцій на підставах і в порядку, передбачених цим Кодексом, іншими законами та договором (ч. 1 ст. 216 ГК України).

Відповідно до ч. 1 ст. 230 ГК України штрафними санкціями визнаються господарські санкції у вигляді грошової суми (неустойка, штраф, пеня), яку учасник господарських відносин зобов`язаний сплатити у разі порушення ним правил здійснення господарської діяльності, невиконання або неналежного виконання господарського зобов`язання.

Пунктом 3 ч. 1 ст. 611 ЦК України встановлено, що у разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема, сплата неустойки.

Згідно ч.ч. 1, 3 ст. 549 ЦК України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання. Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання.

За приписами ч. 6 ст. 231 ГК України штрафні санкції за порушення грошових зобов`язань встановлюються у відсотках, розмір яких визначається обліковою ставкою Національного банку України, за увесь час користування чужими коштами, якщо інший розмір відсотків не передбачено законом або договором.

Право встановити в договорі розмір та порядок нарахування штрафу надано сторонам ч. 4 ст. 231 ГК України, в силу якої у разі якщо розмір штрафних санкцій законом не визначено, санкції застосовуються в розмірі, передбаченому договором.

В свою чергу, відповідно до ст.ст. 1, 3 Закону України «Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов`язань» платники грошових коштів сплачують на користь одержувачів цих коштів за прострочку платежу пеню в розмірі, що встановлюється за згодою сторін. Розмір пені, передбачений статтею 1 цього Закону, обчислюється від суми простроченого платежу та не може перевищувати подвійної облікової ставки Національного банку України, що діяла у період, за який сплачується пеня.

Сторони погодили, що у випадку порушення своїх зобов`язань за цим Договором Сторони несуть відповідальність, визначену цим Договором та чинним законодавством України. Порушенням зобов`язання є його невиконання або неналежне виконання, тобто виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (п. 8.1. Договору).

За порушення строків оплати товару Покупець виплачує Продавцю пеню у розмірі подвійної облікової ставки НБУ від суми простроченого платежу за кожний день прострочення. В разі, якщо прострочення перевищить 10 робочих днів, то окрім пені Покупець зобов`язаний сплатити штраф в розмірі 10% від несплаченої суми (п. 8.2. Договору).

Відповідно до ч. 6 ст. 232 Господарського кодексу України нарахування штрафних санкцій за прострочення виконання зобов`язання, якщо інше не встановлено законом або договором, припиняється через шість місяців від дня, коли зобов`язання мало бути виконано.

Позивачем було заявлено до стягнення з відповідача 133 479,48 грн - пені, 58 000,01 грн штрафу.

Задовольняючи позовні вимоги в цій частині позову, суд першої інстанції дійшов висновку, що розрахунки щодо штрафних санкцій були проведені відповідно до умов договору, які Відповідач у добровільному порядку взяв на себе підписавши відповідний Договір.

Апелянт наголошує, що застосування до відповідача пені, 3% річних, інфляційних втрат та штрафу є надмірним тягарем.

Щодо цього, слід зазначити, що сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору відповідно до ч. 1 ст. 638 ЦК України та погодили на свій власний розсуд, виходячи зі ст. 627 ЦК України, можливість застосування до Покупця за порушення строків оплати товару пені у розмірі подвійної облікової ставки НБУ від суми простроченого платежу за кожний день прострочення, а також штрафу в розмірі 10% від несплаченої суми у разі прострочення оплати понад 10 робочих днів.

ДП "ДГ "АНДРІЇВСЬКЕ" наявність своєї вини в порушенні зобов`язання, передбаченого п.п. 4.1.- 4.2 Договору та умовами Додаткової угоди №1 до Договору від 14.03.2022, як це вимагається ч. 2 ст. 614 ЦК України, не спростовано, що є підставою для притягнення його до відповідальності у вигляді сплати неустойки.

В свою чергу, у разі незгоди з розміром штрафних санкцій, які мають нараховуватися у разі неналежного виконання зобов`язання, відповідач не був позбавлений права запропонувати інший їх розмір під час підписання договору чи ініціювати внесення змін до нього в подальшому.

Щодо доводів скаржник про те, що судом не враховано статус відповідача як державного підприємства та неможливість звернення стягнення на нерухоме майно, що знаходиться на балансі ДП "ДГ "АНДРІЇВСЬКЕ" ІКОСГ НААН України", колегія суддів звертає увагу, що статтею 42 ГК України встановлено, що підприємництво - це самостійна, ініціативна, систематична, на власний ризик господарська діяльність, що здійснюється суб`єктами господарювання (підприємцями) з метою досягнення економічних і соціальних результатів та одержання прибутку.

Як позивач так і відповідач є суб`єктами господарювання та несуть однакову економічну (матеріальну) відповідальність за свої дії та однакові ризики. Кожна із сторін, укладаючи договір, приймає на себе відповідні ризики можливого погіршення економічної ситуації та фінансового становища свого підприємства, підприємств своїх контрагентів та країни в цілому. Учасник договору не повинен відповідати за прорахунки суб`єкта підприємницької діяльності, з яким він уклав договір. Погіршення економічної ситуації, збитковість виробництва, так само як і відсутність прибутку становить один із можливих ризиків підприємницької діяльності, не є форс-мажорною, незвичайною і непрогнозованою обставиною в умовах ринкової економіки.

Крім того, всі суб`єкти підприємницької діяльності, підприємства, установи та організації України знаходяться в рівних умовах та на теперішній час здійснюють свою господарську діяльність в однаковому несприятливому економічному становищі (в період дії воєнного стану), тим не менш повинні вживати усіх заходів, необхідних для належного виконання зобов`язання, враховуючи інтереси другої сторони та забезпечення загальногосподарського інтересу.

Відповідач, так само як і позивач, належить до державних підприємств мережі Національної академії аграрних наук України.

До того ж, відповідно до п. 3 постанови НААН від 14.12.2022 № 23/03 «Про підсумки дослідно-експериментальної та фінансово-господарської діяльності державних підприємств і госпрозрахункових установ НААН за 9 місяців 2022 року» у цілях фінансово-економічної безпеки державних підприємств в умовах воєнного стану, зокрема, тих господарств, в яких у зв`язному періоді знизилась платоспроможність було витребувано у керівників таких підприємств письмові пояснення, про що складено службову записку з одним переліком підприємств, які погіршили фінансові показники, за підписом начальника відділу наукового забезпечення інноваційно-інвестиційного розвитку та прогнозування експериментальної бази Пономарьової Л.А.

Згідно доданого переліку, ДЕРЖАВНЕ ПІДПРИЄМСТВО «ДОСЛІДНЕ ГОСПОДАРСТВО «АНДРІЇВСЬКЕ» ІНСТИТУТУ КЛІМАТИЧНО ОРІЄНТОВАНОГО СІЛЬСЬКОГО ГОСПОДАРСТВА НАЦЮНАЛЬНОЇ АКАДЕМІЇ АГРАРНИХ НАУК УКРАЇНИ не погіршило свій фінансовий показник, що в свою чергу доводить відсутність будь-яких підстав для невиконання взятого на себе зобов`язання за Договором поставки.

Аргументи апелянта про неврахування судом першої інстанції, що згідно п.п. 6.1, 6.4 договору у випадку настання обставин, що знаходяться поза контролем сторін (форс-мажор), які сторонами не могли бути передбачені і враховані, сторона, що підпала під дію таких обставин, звільняється від відповідальності у вигляді штрафу та пені за невиконання зобов`язань по Договору. Торгово-промислова палата України підтвердила виникнення з 24.02.2022 надзвичайних, невідворотних та об`єктивних обставин для суб`єктів господарювання, апеляційним судом відхиляються з огляду на таке.

Статтею 617 ЦК України передбачено, що особа, яка порушила зобов`язання, звільняється від відповідальності за порушення зобов`язання, якщо вона доведе, що це порушення сталося внаслідок випадку або непереборної сили.

У п. 1 ч. 1 ст. 263 ЦК України наведено ознаки непереборної сили та визначено, що непереборна сила - це надзвичайна або невідворотна за даних умов подія. Отже, непереборною силою є надзвичайна і невідворотна зовнішня подія, що повністю звільняє від відповідальності особу, яка порушила зобов`язання, за умови, що остання не могла її передбачити або передбачила, але не могла її відвернути, та ця подія завдала збитків.

За змістом ч. 2 ст. 218 ГК України підставою для звільнення від відповідальності є тільки непереборна сила, що одночасно має ознаки надзвичайності та невідворотності.

У даному випадку Договір № 39 поставки товару з відстрочкою платежу був укладений сторонами 14.03.2022, тобто після початку повномасштабного вторгнення російської федерації до України та введення у зв`язку з цим на всій території країни воєнного стану, а тому відповідач не може посилатися на ці обставини як надзвичайні та невідворотні, оскільки вони вже об`єктивно існували на момент підписання договору, а тому сторони могли передбачити їх вплив на можливість виконання своїх зобов`язань, як і інші негативні наслідки, що зумовлюють такі події.

Крім того, ч. 2 ст. 218 ГК України передбачає, що учасник господарських відносин відповідає за невиконання або неналежне виконання господарського зобов`язання чи порушення правил здійснення господарської діяльності, якщо не доведе, що ним вжито усіх залежних від нього заходів для недопущення господарського правопорушення. У разі якщо інше не передбачено законом або договором, суб`єкт господарювання за порушення господарського зобов`язання несе господарсько-правову відповідальність, якщо не доведе, що належне виконання зобов`язання виявилося неможливим внаслідок дії непереборної сили, тобто надзвичайних і невідворотних обставин за даних умов здійснення господарської діяльності.

Тобто форс-мажорні обставини звільняють від відповідальності за порушення зобов`язання, а не від виконання власне самого зобов`язання.

Поряд з цим, для звільнення від відповідальності за порушення зобов`язання згідно зі статтями 617 Цивільного кодексу України, 218 Господарський кодексу України особа, яка порушила зобов`язання, повинна довести: 1) наявність обставин непереборної сили; 2) їх надзвичайний характер; 3) неможливість попередити за даних умов завдання шкоди; 4) причинний зв`язок між цими обставинами і понесеними збитками.

В свою чергу, Верховний Суд в постанові від 25.01.2022 у справі № 904/3886/21 зазначив, що форс-мажорні обставини не мають преюдиціальний (заздалегідь встановлений) характер, а зацікавленій стороні необхідно довести (1) факт їх виникнення; (2) те, що обставини є форс-мажорними, (3) для конкретного випадку. Необхідною умовою є наявність причинно-наслідкового зв`язку між неможливістю виконання договору та обставинами непереборної сили. Стороною договору має бути підтверджено не лише факт настання таких обставин, а саме їх здатність впливати на реальну можливість виконання зобов`язання.

Відповідно до ч. 2 ст. 14-1 Закону України "Про торгово-промислові палати в Україні" форс-мажорними обставинами (обставинами непереборної сили) є надзвичайні та невідворотні обставини, що об`єктивно унеможливлюють виконання зобов`язань, передбачених умовами договору (контракту, угоди тощо), обов`язків згідно із законодавчими та іншими нормативними актами, зокрема, викликані винятковими погодними умовами і стихійним лихом, а саме: епідемія, сильний шторм, циклон, ураган, торнадо, буревій, повінь, нагромадження снігу, ожеледь, град, заморозки, замерзання моря, проток, портів, перевалів, землетрус, блискавка, пожежа, посуха, просідання і зсув ґрунту, інші стихійні лиха тощо.

Частиною першою цієї статті встановлено, що Торгово-промислова палата України та уповноважені нею регіональні торгово-промислові палати засвідчують форс-мажорні обставини (обставини непереборної сили) та видають сертифікат про такі обставини протягом семи днів з дня звернення суб`єкта господарської діяльності за собівартістю. Сертифікат про форс-мажорні обставини (обставини непереборної сили) для суб`єктів малого підприємництва видається безкоштовно.

Відтак, посилання відповідача на рішення Одеської обласної ради про наявність обставин непереборної сили на території Одеської області та затвердження переліку суб`єктів господарювання, що постраждали внаслідок таких обставин від 02.12.2022 є безпідставним, позаяк Одеська обласна рада не має повноваження на засвідчення форс-мажорних обставин, а отже доданий відповідачем документ не може бути належною підставою для звільнення його від відповідальності у вигляді штрафу та пені.

Верховний Суд у складі суддів об`єднаної палати Касаційного господарського суду у постанові від 19.08.2022 у справі № 908/2287/17 зазначив, що сертифікат видається торгово-промисловою палатою за зверненням однієї зі сторін спірних правовідносин (сторін договору), яка (сторона) оплачує (за винятком суб`єктів малого підприємництва) послуги торгово-промислової палати. Водночас інша сторона спірних правовідносин (договору) позбавлена можливості надати свої доводи і вплинути на висновки торгово-промислової палати (пункт 75).

Таке засвідчення форс-мажорних обставин (обставин непереборної сили) може вважатися достатнім доказом про існування форс-мажорних обставин для сторін договору, якщо вони про це домовилися, але не пов`язує суд у випадку виникнення спору між сторонами щодо правової кваліфікації певних обставин як форс-мажорних (пункт 76).

Сертифікат торгово-промислової палати, який підтверджує наявність форс-мажорних обставин, не може вважатися беззаперечним доказом про їх існування, а повинен критично оцінюватися судом з урахуванням встановлених обставин справи та у сукупності з іншими доказами (подібні правові висновки викладено у постановах Верховного Суду від 14.02.2018 у справі № 926/2343/16, від 16.07.2019 у справі № 917/1053/18, від 09.11.2021 у справі №913/20/21, від 25.11.2021 у справі № 905/55/21). Адже визнання сертифіката торгово-промислової палати беззаперечним та достатнім доказом про існування форс-мажорних обставин (обставин непереборної сили) без надання судом оцінки іншим доказам суперечить принципу змагальності сторін судового процесу (пункт 77).

Відповідно до п. 6.1 договору у випадку настання обставин, що знаходяться поза контролем сторін (форс-мажор), які Сторонами не могли бути передбачені та враховані, як то: стихійні лиха, військові дії, страйки (крім персоналу сторін) - Сторона, що підпала під дію таких обставин, звільняється від відповідальності у вигляді штрафу та пені за невиконання зобов`язань по Договору при умові підтвердження Факту існування форс-мажорних обставин довідкою територіального органу Торгово-Промислової Палати України та, якщо ці обставини стали прямою причиною неможливості виконання договірних зобов`язань.

Відповідно п. 6.2 Договору, за настання обставин, що вказані у п. 6.1 даного Договору, Сторона, для якої вони виникли, повинна в триденний термін письмово повідомити другу Сторону про настання таких обставин, з подальшим потвердженням факту існування форс-мажорних обставин довідкою територіального органу Торгово-Промнслової Палати України. Строк надання довідки - 10 календарних днів з моменту повідомлення Стороні про настання Форс-мажорних обставин.

Відповідно до п. 6.3 договору, неповідомлення або несвоєчасне повідомлення чи/або несвоєчасне надання довідки, позбавляє потерпілу Сторону права посилатися на такі обставини як на підставу звільнення від відповідальності за невиконання зобов`язань за цим Договором.

Таким чином, відповідно до умов договору, відповідач мав право повідомити позивача про виникнення обставин, що унеможливили його виконання оплати за поставлений товар, при дотриманні п.п. 6.1, 6.2, 6.3 Договору, що в свою чергу відповідач не вчинив та не повідомив позивача належним чином про виникнення таких обставин. Також, ним не було надано довідку територіального органу Торгово-Промислової Палати України, яка б засвідчувала неможливість виконання ним договірних зобов`язань саме внаслідок збройної агресії, військових дій тощо.

Невиконання відповідачем вимоги п.п. 6.1-6.4 Договору позбавляє його права посилатися на зазначені обставини як на підставу, що звільняє від відповідальності за невиконання зобов`язань за цим Договором.

Щодо можливості зменшення судом штрафних санкцій, слід зазначити наступне. Відповідно до ст. 233 ГК України у разі якщо належні до сплати штрафні санкції надмірно великі порівняно із збитками кредитора, суд має право зменшити розмір санкцій. При цьому повинно бути взято до уваги: ступінь виконання зобов`язання боржником; майновий стан сторін, які беруть участь у зобов`язанні; не лише майнові, але й інші інтереси сторін, що заслуговують на увагу. Якщо порушення зобов`язання не завдало збитків іншим учасникам господарських відносин, суд може з урахуванням інтересів боржника зменшити розмір належних до сплати штрафних санкцій.

Згідно ч. 3 ст. 551 ЦК України розмір неустойки може бути зменшений за рішенням суду, якщо він значно перевищує розмір збитків, та за наявності інших обставин, які мають істотне значення.

Норма ч. 3 ст. 551 ЦК України передбачає дві умови для зменшення розміру неустойки, а саме: (1) якщо він значно перевищує розмір збитків, (2) наявність інших обставин, які мають істотне значення.

Тлумачення ч. 3 ст. 551 ЦК України свідчить, що в ній не передбачено вимог щодо обов`язкової наявності одночасно двох умов, а тому достатнім для зменшення неустойки може бути наявність лише однієї з них (постанова Верховного Суду від 04.04.2018 у справі №367/7401/14-ц).

На підставі ч. 3 ст. 551 ЦК України, ч. 1 ст. 233 ГК України, а також виходячи з принципів добросовісності, розумності, справедливості та пропорційності, суд, в тому числі, і з власної ініціативи, може зменшити розмір неустойки (штрафу, пені) до її розумного розміру (аналогічний висновок міститься у постановах Верховного Суду від 15.02.2023 у справі №910/437/22, від 13.07.2022 у справі № 925/577/21, від 28.06.2022 у справі № 902/653/21, від 30.03.2021 у справі № 902/538/18).

Аналіз приписів статей 551 ЦК України, 233 ГК України свідчить, що право суду зменшити заявлені до стягнення суми штрафних санкцій пов`язане з наявністю виняткових обставин, встановлення яких вимагає надання оцінки; господарський суд повинен надати оцінку поданим учасниками справи доказам та обставинам, якими учасники справи обґрунтовують наявність підстав для зменшення штрафних санкцій, так і заперечення інших учасників щодо такого зменшення. Вирішуючи питання про зменшення розміру пені, яка підлягає стягненню зі сторони, що порушила зобов`язання, суд повинен з`ясувати наявність значного перевищення розміру неустойки порівняно з розміром збитків, а також об`єктивно оцінити, чи є цей випадок винятковим, виходячи з інтересів сторін, які заслуговують на увагу, ступеня виконання зобов`язань, причин неналежного виконання або невиконання зобов`язання, незначності прострочення у виконанні зобов`язання, невідповідності розміру пені наслідкам порушення, негайного добровільного усунення винною стороною порушення та його наслідків та ін. При цьому обов`язок доведення існування обставин, які можуть бути підставою для зменшення розміру заявленої до стягнення суми пені, покладається на особу, яка заявляє відповідне клопотання (постанова Верховного Суду від 03.07.2019 у справі №914/1517/18).

Положення статей 233 ГК України та 551 ЦК України при вирішенні питання про зменшення розміру штрафних санкцій є універсальними у правозастосуванні (пункт 8.26. постанови Верховного Суду від 09.03.2023 у справі № 902/317/22).

Реалізуючи свої дискреційні повноваження, які передбачені статтями 551 ЦК України та 233 ГК України щодо права зменшення розміру належних до сплати штрафних санкцій, суд, враховуючи загальні засади цивільного законодавства, передбачені статтею 3 ЦК України (справедливість, добросовісність, розумність) має забезпечити баланс інтересів сторін, та з дотриманням правил статті 86 ГПК України визначати конкретні обставини справи (як-то: ступінь вини боржника, його дії щодо намагання належним чином виконати зобов`язання, ступінь виконання зобов`язання боржником; майновий стан сторін, які беруть участь у зобов`язанні; не лише майнові, але й інші інтереси сторін, дії/бездіяльність кредитора тощо), які мають юридичне значення, і з огляду на мотиви про компенсаційний, а не каральний характер заходів відповідальності з урахуванням встановлених обстави справи не допускати фактичного звільнення від їх сплати без належних правових підстав (пункт 88 постанови Верховного Суду від 02.03.2023 у справі № 905/1409/21).

В постанові від 08.03.2020 у справі № 902/417/18 Велика палата Верховного Суду зазначила таке: за частиною третьою статті 509 ЦК України зобов`язання має ґрунтуватися на засадах добросовісності, розумності та справедливості, а частиною першою статті 627 ЦК України визначено, що відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості; справедливість, добросовісність, розумність належать до загальних засад цивільного законодавства, передбачених статтею 3 ЦК України, які обмежують свободу договору, встановлюючи певну межу поведінки учасників цивільно-правових відносин; зокрема, загальною ознакою цивільно-правової відповідальності є її компенсаторний характер. Заходи цивільно-правової відповідальності спрямовані не на покарання боржника, а на відновлення майнової сфери потерпілого від правопорушення. Одним з принципів цивільного права є компенсація майнових втрат особи, що заподіяні правопорушенням, вчиненим іншою особою. Цій меті, насамперед, слугує стягнення збитків. Розмір збитків в момент правопорушення, зазвичай, ще не є відомим, а дійсний розмір збитків у більшості випадків довести або складно, або неможливо взагалі; господарські санкції, що встановлюються відповідно до договору чи закону за несвоєчасне виконання зобов`язання, спрямовані передусім на компенсацію кредитору майнових втрат, яких він зазнає внаслідок несвоєчасного здійснення з ним розрахунку з боку боржника. Такі санкції не можуть розглядатися кредитором як спосіб отримання доходів, що є більш вигідним порівняно з надходженнями від належно виконаних господарських зобов`язань.

Із мотивувальної частини рішення Конституційного Суду України від 11.07.2013 №7-рп/2013 слідує, що неустойка має на меті стимулювати боржника до виконання основного грошового зобов`язання та не повинна перетворюватись на несправедливо непомірний тягар для споживача і бути джерелом отримання невиправданих додаткових прибутків для кредитора.

Відтак, інститут зменшення неустойки судом є ефективним механізмом забезпечення балансу інтересів сторін порушеного зобов`язання.

Правова позиція Верховного Суду щодо підстав для зменшення розміру штрафних санкцій (пункт 13 постанови Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 08.05.2018 у справі № 924/709/17) наголошує, що за змістом наведених вище норм зменшення розміру заявлених до стягнення штрафних санкцій є правом суду, а за відсутності переліку таких виняткових обставин господарський суд, оцінивши надані сторонами докази та обставини справи у їх сукупності, вирішує питання про наявність або відсутність у кожному конкретному випадку обставин, за яких можливе зменшення пені та штрафу та розмір, до якого підлягає зменшенню. При цьому відсутність чи невисокий розмір збитків може бути підставою для зменшення судом розміру неустойки, що стягується з боржника. Вирішуючи питання про зменшення розміру пені та штрафу, які підлягають стягненню зі сторони, що порушила зобов`язання, суд повинен з`ясувати наявність значного перевищення розміру неустойки перед розміром збитків, а також об`єктивно оцінити, чи є цей випадок винятковим, виходячи з інтересів сторін, які заслуговують на увагу, ступеня виконання зобов`язань, причин неналежного виконання або невиконання зобов`язання, незначності прострочення виконання зобов`язання, невідповідності розміру пені наслідкам порушення, негайного добровільного усунення винною стороною порушення та його наслідків.

Встановивши відповідні обставини, суд вирішує стосовно можливості зменшення розміру заявленої до стягнення пені, що є правом суду, яке реалізується ним на власний розсуд (відповідний висновок викладений у постановах Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 04.05.2018 у справі № 917/1068/17, від 22.01.2019 у справі № 908/868/18, від 24.04.2019 у справі № 910/5625/18, від 13.05.2019 у справі № 904/4071/18, від 18.06.2019 у справі № 914/891/16).

Зменшення розміру заявленої до стягнення неустойки є правом суду, а за відсутності у законі переліку таких виняткових обставин, господарський суд, оцінивши надані сторонами докази та обставини справи у їх сукупності, на власний розсуд вирішує питання про наявність або відсутність у кожному конкретному випадку обставин, за яких можливе зменшення неустойки (аналогічна правова позиція викладена у постанові Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 10.09.2019 зі справи № 904/4685/18).

Верховний Суд у постанові від 26.05.2020 у справі № 918/289/19 зазначив, що реалізуючи свої дискреційні повноваження, передбачені статтями 551 ЦК України та 233 ГК України щодо права зменшити розмір належних до сплати штрафних санкцій, суди повинні забезпечити баланс інтересів сторін справи з урахуванням встановлених обставин справи та не допускати фактичного звільнення від їх сплати без належних правових підстав.

Тобто з системного аналізу вищевказаних норм слідує, що зменшення розміру заявленої до стягнення неустойки є правом суду, а за відсутності переліку таких виняткових обставин, суд, оцінивши надані сторонами докази та обставини справи у їх сукупності, на власний розсуд вирішує питання про наявність або відсутність у кожному конкретному випадку обставин, за яких можливе зменшення неустойки.

Як вбачається із встановлених судами обставин, відповідачем не було виконано грошове зобов`язання по Договору, внаслідок чого утворилась заборгованість на суму 580000,08 грн.

Загальна сума заявлених до стягнення та присуджених з відповідача на користь позивача штрафних санкцій не перевищує суму боргу та є незначною по відношенню до неї, а тому їх зменшення фактично знівелює мету існування інституту неустойки, як цивільної відповідальності за порушення зобов`язання, що, у свою чергу, може розцінюватися як спосіб уникнення відповідальності та призведе до порушення балансу інтересів сторін.

Стосовно можливої збитковості відповідача, то слід зауважити, що вказана обставина не є винятковою обставиною що дає підстави для зменшення нарахованих штрафних санкцій, адже підприємництво за своєю суттю є ризикованою діяльністю, наслідки від ведення якої несе відповідний суб`єкт господарювання.

Таким чином, враховуючи те, що зменшення розміру заявленої до стягнення суми неустойки - є прерогативою суду, яке реалізується ним на власний розсуд, виходячи з системного та комплексного аналізу всіх фактичних обставин справи та поданих сторонами доказів, апеляційний суд не вбачає підстав для зменшення розміру штрафу та пені, залишаючи в силі рішення суду першої інстанції в цій частині вимог.

Поряд з цим, колегія суддів наголошує, що як зазначила Велика Палата Верховного Суду у своїй постанові від 18.03.2020 у справі № 902/417/18 (провадження № 12-79гс19): «господарські санкції, що встановлюються відповідно до договору чи закону за несвоєчасне виконання зобов`язання, спрямовані передусім на компенсацію кредитору майнових втрат, яких він зазнає внаслідок несвоєчасного здійснення з ним розрахунку з боку боржника. Такі санкції не можуть розглядатися кредитором як спосіб отримання доходів, що є більш вигідним порівняно з надходженнями від належно виконаних господарських зобов`язань» (п. 8.32).

Велика Палата Верховного Суду вже звертала увагу, що нарахування інфляційних втрат на суму боргу та трьох процентів річних відповідно до статті 625 ЦК України є мірою відповідальності боржника за прострочення грошового зобов`язання, оскільки виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів унаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації боржника за неналежне виконання зобов`язання. Подібні висновки сформульовані, зокрема, в постановах Великої Палати Верховного Суду від 19.06.2019 у справах № 703/2718/16-ц та № 646/14523/15-ц (п. 8.35).

З огляду на наведені мотиви про компенсаційний характер заходів відповідальності у цивільному праві Велика Палата Верховного Суду дійшла висновку, що, виходячи з принципів розумності, справедливості та пропорційності, суд за певних умов може зменшити розмір як неустойки, штрафу, так і процентів річних за час затримки розрахунку відповідно до статті 625 ЦК України, оскільки всі вони спрямовані на відновлення майнової сфери боржника. Отже, з урахуванням конкретних обставин справи, які мають юридичне значення, та, зокрема, зазначених вище критеріїв, суд може зменшити загальний розмір відсотків річних як відповідальності за час прострочення грошового зобов`язання (п. 8.38).

Вказана правова позиція була відображена в подальшому у постанові Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 26.01.2021 у справі № 916/880/20.

Водночас, варто зазначити, що стягнення 3% річних та інфляційних втрат не пов`язується з наявністю в діях відповідача вини, оскільки такі нарахування не є санкціями, а виступають мірою відповідальності боржника за прострочення грошового зобов`язання, тобто способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів внаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації (плати) від боржника за користування утримуваними ним грошовими коштами, належними до сплати кредиторові (неналежне виконання зобов`язання), а тому ці кошти нараховуються незалежно від вини боржника.

До того ж, для зменшення суми нарахованих позивачем та стягнутих 3 % річних та інфляційних втрат має бути встановлена очевидна неспівмірність заявлених до стягнення сум, в тому числі обставини того, що наслідки невиконання боржником зобов`язання вочевидь більш вигідні для кредитора, ніж належне виконання такого зобов`язання.

Разом з тим, у даній справі порівняно з сумою боргу, яку стягнув суд першої інстанції з відповідача 580 000,08 грн, сума втрат від інфляції склала лише 34 306,33 грн, а 3% річних взагалі 8 008,77 грн.

Тобто судом не встановлено непропорційності заявлених до стягнення та стягнених судом сум 3% річних та інфляційних втрат до суми основного боргу, їх надмірності тощо, навіть у їх сукупності з штрафними санкціями.

За таких умов, відсутні підстави для зміни чи скасування оскаржуваного рішення в частині стягнення 3% річних та інфляційних втрат.

Крім того, судом встановлено, що Позивачем заявлено про стягнення з Державного підприємства "Дослідне господарство "АНДРІЇВСЬКЕ" Інституту кліматично орієнтованого сільського господарства Національної академії аграрних наук України" витрати на професійну правничу допомогу у розмірі 91 379,47 грн, які задоволені господарським судом.

Апелянт не погоджується з рішенням суду в частині розподілу удових витрат, вважає розмір судових витрат на професійну правничу допомогу позивача необґрунтованим, завищеним, неспівмірним, а надання самих послуг ставить під сумнів через їх непідтвердження документально.

Згідно ст. 59 Конституції України кожен має право на професійну правничу допомогу.

За п. 4 ч. 1 ст. 1 Закону України від 05.07.2012 № 5076-VI «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» (далі - Закон № 5076-VI) договір про надання правової допомоги - домовленість, за якою одна сторона (адвокат, адвокатське бюро, адвокатське об`єднання) зобов`язується здійснити захист, представництво або надати інші види правової допомоги другій стороні (клієнту) на умовах і в порядку, що визначені договором, а клієнт зобов`язується оплатити надання правової допомоги та фактичні витрати, необхідні для виконання договору.

За п. 9 ч. 1 ст. 1 Закону № 5076-VI представництво - вид адвокатської діяльності, що полягає в забезпеченні реалізації прав і обов`язків клієнта в цивільному, господарському, адміністративному та конституційному судочинстві, в інших державних органах, перед фізичними та юридичними особами, прав і обов`язків потерпілого під час розгляду справ про адміністративні правопорушення, а також прав і обов`язків потерпілого, цивільного відповідача у кримінальному провадженні. Інші види правової допомоги - види адвокатської діяльності з надання правової інформації, консультацій і роз`яснень з правових питань, правового супроводу діяльності клієнта, складення заяв, скарг, процесуальних та інших документів правового характеру, спрямованих на забезпечення реалізації прав, свобод і законних інтересів клієнта, недопущення їх порушень, а також на сприяння їх відновленню в разі порушення (п. 6 ч. 1 ст. 1 Закону № 5076-VI).

Відповідно до ст. 19 Закону № 5076-VI видами адвокатської діяльності, зокрема, є: надання правової інформації, консультацій і роз`яснень з правових питань, правовий супровід діяльності юридичних і фізичних осіб, органів державної влади, органів місцевого самоврядування, держави; складення заяв, скарг, процесуальних та інших документів правового характеру; представництво інтересів фізичних і юридичних осіб у судах під час здійснення цивільного, господарського, адміністративного та конституційного судочинства, а також в інших державних органах, перед фізичними та юридичними особами.

Гонорар є формою винагороди адвоката за здійснення захисту, представництва та надання інших видів правової допомоги клієнту. Порядок обчислення гонорару (фіксований розмір, погодинна оплата), підстави для зміни розміру гонорару, порядок його сплати, умови повернення тощо визначаються в договорі про надання правової допомоги. При встановленні розміру гонорару враховуються складність справи, кваліфікація і досвід адвоката, фінансовий стан клієнта та інші істотні обставини. Гонорар має бути розумним та враховувати витрачений адвокатом час (стаття 30 зазначеного Закону). Розмір гонорару визначається лише за погодженням адвоката з клієнтом, а суд не вправі втручатися в ці правовідносини.

Варто зауважити, що адвокатський гонорар може існувати в двох формах - фіксований розмір та погодинна оплата. Вказані форми відрізняються порядком обчислення - при зазначенні фіксованого розміру для виплати адвокатського гонорару не обчислюється фактична кількість часу, витраченого адвокатом при наданні послуг клієнту, і навпаки, підставою для виплату гонорару, який зазначено як погодинну оплату, є кількість годин помножена на вартість такої години того чи іншого адвоката в залежності від його кваліфікації, досвіду, складності справи та інших критеріїв (правова позиція Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду в постанові від 06.03.2019 у справі № 922/1163/18).

Враховуючи положення ст. 28 Правил адвокатської етики, адвокату необхідно дотримуватись принципу розумного обґрунтування розміру оплати юридичної допомоги. Цей принцип набуває конкретних рис через перелік певних факторів, що мають братись до уваги при визначенні розміру оплати: обсяг часу і роботи, що вимагається для адвоката, його кваліфікацію та адвокатський досвід, науково-теоретична підготовка.

Згідно ст. 15 ГПК України суд визначає в межах, встановлених цим Кодексом, порядок здійснення провадження у справі відповідно до принципу пропорційності, враховуючи: завдання господарського судочинства; забезпечення розумного балансу між приватними й публічними інтересами; особливості предмета спору; ціну позову; складність справи; значення розгляду справи для сторін, час, необхідний для вчинення тих чи інших дій, розмір судових витрат, пов`язаних із відповідними процесуальними діями, тощо.

Учасники справи мають право користуватися правничою допомогою. Представництво у суді, як вид правничої допомоги, здійснюється виключно адвокатом (професійна правнича допомога), крім випадків, встановлених законом (ст. 16 ГПК України).

Однією з основних засад (принципів) господарського судочинства є відшкодування судових витрат сторони, на користь якої ухвалене судове рішення (п. 12 ч. 3 ст. 2 зазначеного Кодексу).

Метою впровадження цього принципу є забезпечення особі можливості; ефективно захистити свої права в суді, ефективно захиститись у разі подання до неї необґрунтованого позову, а також стимулювання сторін до досудового вирішення спору.

Згідно ст. 123 ГПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи.

Як передбачено п. 1 ч. 3 цієї статті до витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати на професійну правничу допомогу.

Разом з першою заявою по суті спору кожна сторона подає до суду попередній (орієнтовний) розрахунок суми судових витрат, які вона понесла і які очікує понести у зв`язку із розглядом справи (ч. 1 ст. 124 ГПК України).

Відповідно до ч.ч. 1, 2 ст. 126 ГПК України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави.

За результатами розгляду справи витрати на професійну правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами.

Для цілей розподілу судових витрат:

1) розмір витрат на професійну правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу професійну правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката, визначається згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою;

2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.

Разом із тим розмір судових витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо).

Для визначення розміру витрат на професійну правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги (ч. 3 ст. 126 цього Кодексу).

Відповідно до ч. 8 ст. 129 ГПК України розмір судових витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду, за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву. У разі неподання відповідних доказів протягом встановленого строку така заява залишається без розгляду.

Аналіз відповідних норм процесуального закону засвідчує, що реалізація принципу відшкодування судових витрат сторони, на користь якої ухвалене судове рішення, в частині відшкодування витрат на професійну правничу допомогу відбувається в декілька основних етапів:

1) попереднє визначення суми судових витрат на професійну правничу допомогу (стаття 124 ГПК України);

2) визначення розміру судових витрат на професійну правничу допомогу, що підлягають розподілу між сторонами (стаття 126 ГПК України): подання (1) заяви (клопотання) про відшкодування судових витрат на професійну правничу допомогу разом з (2) детальним описом робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, і здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги, та (3) доказами, що підтверджують здійснення робіт (наданих послуг) і розмір судових витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи; зменшення суми судових витрат на професійну правничу допомогу, що підлягають розподілу;

3) розподіл судових витрат (стаття 129 ГПК України).

Апеляційний суд вважає за необхідне акцентувати увагу на тому, що ч.ч. 4-6 ст. 126 ГПК України визначено, що розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути спів мірним із:

1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг);

2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг);

3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт;

4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.

У разі недотримання вимог частини четвертої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на професійну правничу допомогу адвоката, які підлягають розподілу між сторонами. Обов`язок доведення не співмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами.

Отже, суд, який вирішує питання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, має надавати оцінку тим обставинам, щодо яких є заперечення у клопотанні іншої сторони, а також її доказам невідповідності заявлених до відшкодування витрат критеріям співмірності. Окрім того, суд, виконуючи вимоги щодо законності і обґрунтованості судового рішення, має чітко зазначити, яка з вимог ч. 4 ст. 126 ГПК України була не дотримана при визначенні розміру витрат на оплату послуг адвоката, оскільки лише з цих підстав можна зменшити розмір витрат, який підлягає розподілу між сторонами.

Поряд із загальним правилом розподілу судових витрат, визначеним у частині четвертій статті 129 ГПК України, у частині п`ятій цієї норми визначено критерії, керуючись якими суд (за клопотанням сторони або з власної ініціативи) може відступити від вказаного загального правила при вирішенні питання про розподіл витрат на правову допомогу та не розподіляти такі витрати повністю або частково на сторону, не на користь якої ухвалено рішення, а натомість покласти їх на сторону, на користь якої ухвалено рішення.

Такий правовий висновок є усталеним та викладений, зокрема, у постанові Верховного Суду у складі об`єднаної палати Касаційного господарського суду від 03.10.2019 у справі № 922/445/19.

Відповідно до ч. 5 ст. 129 ГПК України під час вирішення питання про розподіл судових витрат суд враховує: 1) чи пов`язані ці витрати з розглядом справи; 2) чи є розмір таких витрат обґрунтованим та пропорційним до предмета спору, з урахуванням ціни позову, значення справи для сторін, у тому числі чи міг результат її вирішення вплинути на репутацію сторони або чи викликала справа публічний інтерес; 3) поведінку сторони під час розгляду справи, що призвела до затягування розгляду справи, зокрема, подання стороною явно необґрунтованих заяв і клопотань, безпідставне твердження або заперечення стороною певних обставин, які мають значення для справи, безпідставне завищення позивачем позовних вимог тощо; 4) дії сторони щодо досудового вирішення спору та щодо врегулювання спору мирним шляхом під час розгляду справи, стадію розгляду справи, на якій такі дії вчинялись.

Випадки, за яких суд може відступити від загального правила розподілу судових витрат, унормованого частиною четвертою статті 129 ГПК України, визначені також положеннями частин шостої, сьомої, дев`ятої статті 129 цього Кодексу.

При цьому на предмет відповідності зазначеним критеріям суд має оцінювати поведінку/дії/бездіяльність обох сторін при вирішенні питання про розподіл судових витрат.

Таким чином, під час вирішення питання про розподіл судових витрат господарський суд за наявності заперечення сторони проти розподілу витрат на адвоката або з власної ініціативи, керуючись критеріями, що визначені частинами п`ятою-сьомою, дев`ятою статті 129 ГПК України, може не присуджувати стороні, на користь якої ухвалено судове рішення, всі її витрати на професійну правову допомогу.

У такому випадку суд, керуючись частинами п`ятою-сьомою, дев`ятою статті 129 ГПК України, відмовляє стороні, на користь якої ухвалено рішення, у відшкодуванні понесених нею на правову допомогу повністю або частково, та відповідно не покладає такі витрати повністю або частково на сторону, не на користь якої ухвалено рішення. При цьому, в судовому рішенні суд повинен конкретно вказати, які саме витрати на правову допомогу не підлягають відшкодуванню повністю або частково, навести мотивацію такого рішення та правові підстави для його ухвалення. Зокрема, вирішуючи питання розподілу судових витрат, господарський суд має враховувати, що розмір відшкодування судових витрат, не пов`язаних зі сплатою судового збору, не повинен бути непропорційним до предмета спору. У зв`язку з наведеним суд з урахуванням конкретних обставин, зокрема ціни позову, може обмежити такий розмір з огляду на розумну необхідність судових витрат для конкретної справи.

Аналогічна правова позиція викладена у постанові об`єднаної палати Верховного Суду у складі суддів Касаційного господарського суду від 03.10.2019 у справі № 922/445/19.

До того ж суд не зобов`язаний присуджувати стороні, на користь якої відбулося рішення, всі його витрати на адвоката, якщо, керуючись принципами справедливості, пропорційності та верховенством права, встановить, що розмір гонорару, визначений стороною та його адвокатом, є завищеним щодо іншої сторони спору, зважаючи на складність справи, витрачений адвокатом час, та неспіврозмірним у порівнянні з ринковими цінами адвокатських послуг.

Верховний Суд неодноразово вказував на те, що при визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін (пункт 21 додаткової постанови Великої Палати Верховного Суду від 19.02.2020 у справі № 755/9215/15-ц).

Такі критерії оцінки поданих заявником доказів суд застосовує з урахуванням особливостей кожної справи та виходячи з принципів верховенства права та пропорційності, приписів статей 123-130 ГПК України та з урахуванням практики Європейського суду з прав людини, що суди застосовують як джерело права згідно зі статтею 17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини"

Отже, при визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності) та критерію розумності їхнього розміру, з урахуванням конкретних обставин справи та доводів сторін. Ті самі критерії застосовує Європейський суд з прав людини, присуджуючи судові витрати на підставі статті 41 Конвенції. Зокрема, у рішеннях від 12.10.2006 у справі "Двойних проти України" (пункт 80), від 10.12.2009 у справі "Гімайдуліна і інших проти України" (пункти 34-36), від 23.01.2014 у справі "East/West Alliance Limited" проти України", від 26.02.2015 у справі "Баришевський проти України" (пункт 95) зазначається, що заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими (необхідними), а їхній розмір - обґрунтованим.

У рішенні Європейського суду з прав людини у справі "Лавентс проти Латвії" від 28.11.2002 зазначено, що відшкодовуються лише витрати, які мають розумний розмір (аналогічна правова позиція викладена Касаційним господарським судом у складі Верховного Суду у додаткових постановах від 20.05.2019 у справі № 916/2102/17, від 25.06.2019 у справі № 909/371/18, у постановах від 05.06.2019 у справі № 922/928/18, від 30.07.2019 у справі №911/739/15 та від 01.08.2019 у справі № 915/237/18).

Таким чином, вирішуючи заяву сторони судового процесу про компенсацію понесених нею витрат на професійну правничу допомогу суду належить дослідити та оцінити додані заявником до заяви документи на предмет належності, допустимості та достовірності відображеної у них інформації. Зокрема, чи відповідають зазначені у документах дані щодо характеру та обсягу правничої допомоги, наданої адвокатом, документам, наявним у судовій справі, чи не вчиняв адвокат під час розгляду справи дій, які призвели до затягування розгляду справи, зокрема, але не виключно, чи не подавав явно необґрунтованих заяв і клопотань, чи не включено у документи інформацію щодо витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, які не підтверджені належними доказами та навпаки, якими доказами підтверджується заявлена до відшкодування сума, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги.

Такі докази, відповідно до частини першої статті 86 ГПК України, суд оцінює за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Матеріалами справи засвідчується наступне.

Позивач у позовній заяві вказав попередній (орієнтовний) розрахунок судових витрат, які позивач поніс і які очікує понести в зв`язку з розглядом даного позову в суді першої інстанції - 10 000,00 грн (вартість послуг правничої допомоги).

Водночас, згідно поданого 17.05.2023 до Господарського суду Дніпропетровської області клопотання про відшкодування судових витрат на професійну правничу допомогу, ДП «ДГ «Дніпро» просив стягнути з ДП «ДГ «Андріївське» 91 379,47 грн.

Тобто, позивач суттєво збільшив вартість послуг з професійної правничої допомоги, при цьому не обґрунтувавши причини такої істотної зміни ціни та розбіжностей з попереднім (орієнтовним) розрахунком.

Крім того, на підтвердження розміру витрат на правничу допомогу надано:

- Договір №02/01-23 від 02.01.2023 про надання правничої допомоги (т. 1 а.с. 26-28);

- акт про надання правничої допомоги від 05.05.2023 (т. 1 а.с. 93);

- рахунок-фактуру №05/05 від 05.05.2023 (т. 1 а.с. 94);

- рахунок-фактуру №05/05-02 від 05.05.2023 (т. 1 а.с. 95).

З Договору №02/01-23 про надання правничої допомоги, який укладений між ДП «ДГ «Дніпро» (Клієнт) та ОСОБА_1 (Адвокат) 02.01.2023, тобто задовго до подання позовної заяви до господарського суду із зазначенням попереднього (орієнтовного) розрахунку судових витрат (22.02.2023), слідує, що адвокат зобов`язується: надавати Клієнту консультації з питань адміністративного права; надавати Клієнту правничу допомогу щодо захисту прав та інтересів останнього в судах, органах державної влади, на підприємствах, в установах, організаціях всіх форм власності та підпорядкування (ведення справи), а Клієнт зобов`язується сплатити гонорар (винагороду) за надану правничу допомогу та компенсувати фактичні витрати на її надання в обсязі та на умовах, визначених Договором (п. 1.1. Договору).

Згідно п. 4.1. Договору гонорар Адвоката за даним Договором складає суму Актів наданої правничої допомоги, що підписані сторонами, та не може становити менше 30 000,00 грн за супроводження однієї судової справи в суді однієї інстанції.

А відповідно до п. 4.8. Договору розмір «гонорару успіху» за досягнення позитивного результату внаслідок надання Адвокатом правничої допомоги Клієнту відповідно до цього Договору складає 10% від стягнутої суми на користь клієнта. Під «досягненням позитивного результату» сторони розуміють винесення судом першої інстанції рішення на користь Клієнта про стягнення з відповідача не менше 70% суми, визначеної у позові. Повна оплата «гонорару успіху» за досягнення позитивного результату за цим Договором проводиться впродовж 30 календарних днів з дати ухвалення судом першої інстанції відповідного рішення.

Як вбачається з акту про надання правничої допомоги від 05.05.2023, загальна вартість перелічених в п. 1 послуг, що надається Адвокатом становить 10 000,00 грн. Вказана вартість послуг відповідає положенням п. 4.1 Договору та є погодженою сторонами. Клієнт зобов`язаний здійснити розрахунок за отримані правничі послуги протягом 3-х днів від дати підписання сторонами Акту та пред`явленого Адвокатом рахунка-фактури (п. 2 Акту).

Натомість п. 3 Акту визначено, що «гонорар успіху» за досягнення позитивного результату для Клієнта, згідно положень п. 4.8 Договору, складає 81 379,47 грн. Повна оплата «гонорару успіху» має бути проведена впродовж 30 календарних днів з дати ухвалення судом першої інстанції рішення у справі.

Загальна вартість правничих послуг, що надана Адвокатом в межах справи про стягнення в судовому порядку заборгованості з Державного підприємства "Дослідне господарство "АНДРІЇВСЬКЕ" Інституту кліматично орієнтованого сільського господарства Національної академії аграрних наук України" становить 91 379,47 грн (п. 4 Акту).

Рахункифактури №05/05 від 05.05.2023 та №05/05-02 від 05.05.2023 виставлені відповідно на суми 10 000,00 грн та 81 379,47 грн.

За приписами ч. 6 ст. 129 ГПК України якщо сума судових витрат, заявлена до відшкодування, істотно перевищує суму, заявлену в попередньому (орієнтовному) розрахунку, суд може відмовити стороні, на користь якої ухвалено рішення, у відшкодуванні судових витрат в частині такого перевищення, крім випадків, якщо сторона доведе, що не могла передбачити такі витрати на час подання попереднього (орієнтовного) розрахунку.

Слід наголосити, що учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених цим Кодексом (ч. 2 ст. 13 ГПК України).

Кожна сторона реалізує свої права на власний розсуд, але в той же час, у відповідності до ч. 1 ст. 43 ГПК України учасники судового процесу та їх представники повинні добросовісно користуватися процесуальними правами; зловживання процесуальними правами не допускається.

Сторони у розумні інтервали часу мають вживати заходів, щоб дізнатися про стан відомого їм судового провадження, та зобов`язані сумлінно користуватися наданими їм процесуальними правами (рішення ЄСПЛ від 03.04.2008 у справі «Пономаренко проти України»).

За приписами ч. 4 ст. 13 ГПК України кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних з вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.

Таким чином, апеляційний суд зазначає, що заявник міг спрогнозувати розмір витрат на професійну правничу допомогу, в тому числі гонорар успіху, під час подання попереднього (орієнтовного) розрахунку в позовній заяві, а у випадку перевищення фактичного розміру витрат над їх орієнтовним розміром, не був позбавлений можливості довести, що не міг передбачити такі витрати на час подання попереднього (орієнтовного) розрахунку, проте цим правом не скористався.

За таких умов, враховуючи вищенаведені обставини у їх сукупності, встановивши, що розмір судових витрат, заявлений до відшкодування, істотно перевищує суму, заявлену в попередньому (орієнтовному) розрахунку, що є наслідком свідомих дій позивача, якому було достоменно відомо про умови п.п. 4.1, 4.8 Договору №02/01-23 від 02.01.2023 про надання правничої допомоги щодо гонорару та умов розрахунків, що вказує на можливість ДП «ДГ «Дніпро» передбачити такі витрати на час подання до Господарського суду Дніпропетровської області попереднього (орієнтовного) розрахунку разом із позовом, і це не спростовано останнім в установленому порядку належними та допустимими доказами, колегія суддів, керуючись критеріями, що визначені ч.ч. 4-7, 9 ст. 129 ГПК України, вважає обґрунтованими сукупні витрати на правничу допомогу в суді першої інстанції в розмірі, що був зазначений у попередньому (орієнтовному) розрахунку, а саме: 10 000,00 грн та відмовляє в решті вимог на суму 81 379,47 грн.

Вказане відповідає правозастосуванню норми ч. 6 ст. 129 ГПК України, наведеному в додатковій постанові Верховного Суду від 23.12.2021 у справі № 905/2291/19.

При цьому судом також враховуються правові висновки в постанові Великої Палати Верховного суду від 12.05.2020 у справі № 904/4507/18, в якій зазначено, що не є обов`язковими для суду зобов`язання, які склалися між адвокатом та клієнтом, зокрема у випадку укладення ними договору, що передбачає сплату адвокату "гонорару успіху", у контексті вирішення питання про розподіл судових витрат.

Заперечення відповідача щодо необґрунтованості та непідтвердження документально витрат позивача на професійну правничу допомогу, спростовуються, зокрема, змістом п. 1 Акту про надання правничої допомоги від 05.05.2023, відповідно до якого Адвокат надав, а Клієнт прийняв наступні правничі послуги в межах справи про стягнення з Державного підприємства "Дослідне господарство "АНДРІЇВСЬКЕ" Інституту кліматично орієнтованого сільського господарства Національної академії аграрних наук України": вивчення та аналіз первинних документів кредиторської заборгованості (2 год.); консультація з питань поновлення втрачених документів первинного обліку та допомога в їх поновленні/отриманні (3 год.); розрахунок суми позову, штрафних санкцій, інфляційних втрат і пені (1 год.); підготовка позовної заяви (2 год.); послуги з формування комплекту документів для сторін і суду (копіювання, завірення) (2 год.); послуги з направлення відповідачу пакета позовних документів (1 год.); послуги з звернення до суду (подача позову до канцелярії суду) (1 год.); контроль руху (постійно до моменту отримання рішення у справі); написання клопотань/заяв, заперечень, пояснень на час розгляду справи в суді (постійно до моменту отримання рішення у справі); листування з відповідачем з питань, що виникають при розгляді справи в суді (постійно до моменту прийняття рішення у справі); участь представника у судових засіданнях (постійно до моменту прийняття рішення у справі).

Надання вказаних послуг загальною вартістю 10 000,00 грн. засвідчено матеріалами справи та не спростовано апелянтом в установленому законом порядку.

Клопотання про зменшення розміру витрат на професійну правничу допомогу адвоката, які підлягають розподілу між сторонами, відповідач не подавав, а доказів неспівмірності цих витрат, як цього вимагають приписи ч. 6 ст. 126 ГПК України, суду не надав.

Підсумовуючи усе вищенаведене, колегія суддів зауважує, що принцип справедливості судового розгляду (ст. 6 Конвенції) в рішеннях ЄСПЛ трактується як належне відправлення правосуддя, право на доступ до правосуддя, рівність сторін, змагальний характер судового розгляду справи, обґрунтованість судового розгляду тощо.

У справі Bellet v. France Суд зазначив, що: «стаття 6 § 1 Конвенції містить гарантії справедливого судочинства, одним з аспектів яких є доступ до суду. Рівень доступу, наданий національним законодавством, має бути достатнім для забезпечення права особи на суд з огляду на принцип верховенства права в демократичному суспільстві.

Для того, щоб доступ був ефективним, особа повинна мати чітку практичну можливість оскаржити дії, які становлять втручання у її права". Принцип справедливості судового розгляду в рішеннях ЄСПЛ трактується як належне відправлення правосуддя, право на доступ до правосуддя, рівність сторін, змагальний характер судового розгляду справи, обґрунтованість судового розгляду тощо.

ЄСПЛ неодноразово висловлював позицію стосовно того, що одним із елементів права на справедливий суд є право на виправлення судової помилки, включаючи право на скасування неправосудного рішення та прийняття правового рішення по справі.

Суд має пересвідчитися, чи провадження в цілому, включаючи спосіб збирання доказів, було справедливим, як того вимагає п. 1 статті 6 (див., mutatismutandis, рішення у справі «Шенк проти Швейцарії» (Schenk v. Switzerland) від 12.07.1988, серія A № 140, с. 29, п. 46).

Відповідно до п. 48 Рішення Європейського суду з прав людини у справі "Мала проти України" від 03.07.2014, остаточне 17.11.2014: "Більше того, принцип справедливості, закріплений у статті 6 Конвенції, порушується, якщо національні суди ігнорують конкретний, доречний та важливий довід, наведений заявником (див. рішення у справах "Проніна проти України" (Pronina v. Ukraine), заява № 63566/00, п. 25, від 18.07.2006, та "Нечипорук і Йонкало проти України" (Nechiporuk and Yonkalo v. Ukraine), заява № 42310/04, п. 280, від 21.04.2011).

Як передбачено п. 2 ч. 1 ст. 275 ГПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити нове рішення у відповідній частині або змінити рішення.

Згідно ч. 1 ст. 277 ГПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є: 1) нез`ясування обставин, що мають значення для справи; 2) недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; 3) невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, встановленим обставинам справи; 4) порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

За приписами ч. 2 цієї статті неправильним застосуванням норм матеріального права вважається: неправильне тлумачення закону, або застосування закону, який не підлягає застосуванню, або незастосування закону, який підлягав застосуванню. Порушення норм процесуального права може бути підставою для скасування або зміни рішення, якщо це порушення призвело до неправильного вирішення справи.

Зміна судового рішення може полягати в доповненні або зміні його мотивувальної та (або) резолютивної частини (ч. 4 ст. 277 ГПК України).

З урахуванням фактичних обставин справи та норм чинного законодавства, які підлягають до застосування у спірних правовідносинах, колегія суддів апеляційної інстанції дійшла висновку, що доводи скаржника, наведені в апеляційній скарзі, частково є обґрунтованими та знайшли своє підтвердження в ході апеляційного перегляду справи, а тому рішення Господарського суду Дніпропетровської області від 29.06.2023 у справі №904/2576/22 (904/940/23) в частині розподілу витрат на професійну правничу допомогу належить змінити, як таке, що прийняте при неповному з`ясуванні обставин, що мають значення для справи, в результаті порушення норм процесуального права, зменшивши суму стягнення з 91 379,47 грн до 10 000,00 грн. В частині стягнення 81 379,47 грн витрат на професійну правничу допомогу відмовити.

В решті оскаржуване рішення залишається без змін.

Частиною 14 ст. 129 ГПК України визначено, якщо суд апеляційної, касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

В той же час, відповідно до ч. 9 ст. 129 ГПК України у випадку зловживання стороною чи її представником процесуальними правами або якщо спір виник внаслідок неправильних дій сторони, суд має право покласти на таку сторону судові витрати повністю або частково незалежно від результатів вирішення спору.

Так як апеляційну скаргу частково задоволено, проте, з огляду також на те, що спір у даній справі частково виник із неправильних дій відповідача, які призвели до порушення ним своїх грошових зобов`язань за договором щодо своєчасної та повної оплати вартості поставленого товару, суд відповідно покладає судові витрати на відповідача (апелянта).

Керуючись ст.ст. 129, 269, 275, 277, 282 Господарського процесуального кодексу України, апеляційний господарський суд

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Державного підприємства "Дослідне господарство "АНДРІЇВСЬКЕ" Інституту кліматично орієнтованого сільського господарства Національної академії аграрних наук України" на рішення Господарського суду Дніпропетровської області від 29.06.2023 у справі № 904/2576/22 (904/940/23) задовольнити частково.

Рішення Господарського суду Дніпропетровської області від 29.06.2023 у справі №904/2576/22 (904/940/23) в частині розподілу витрат на професійну правничу допомогу змінити, зменшивши суму стягнення з Державного підприємства "Дослідне господарство "АНДРІЇВСЬКЕ" Інституту кліматично орієнтованого сільського господарства Національної академії аграрних наук України" (67742, Одеська обл., Білгород-Дністровський р-н, с. Андріївка, вул. Центральна, буд. 58, ) на користь Державного підприємства "Дослідне господарство "ДНІПРО" Державної установи Інституту зернових культур Національної академії аграрних наук України" (52071, Дніпропетровська обл., Дніпропетровський р-н, с. Дослідне, ) з 91 379,47 грн до 10 000,00 грн.

В частині стягнення 81 379,47 грн витрат на професійну правничу допомогу відмовити.

В решті рішення Господарського суду Дніпропетровської області від 29.06.2023 у справі № 904/2576/22 (904/940/23) залишити без змін.

Судові витрати зі сплати судового збору за подання апеляційної скарги покласти на Державне підприємство "Дослідне господарство "АНДРІЇВСЬКЕ" Інституту кліматично орієнтованого сільського господарства Національної академії аграрних наук України".

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, порядок і строки оскарження визначені ст.ст. 286-289 Господарського процесуального кодексу України.

Повний текст постанови підписано 30.01.2024

Головуючий суддя В.Ф. Мороз

Суддя Л.А. Коваль

Суддя А.Є. Чередко