ПІВНІЧНО-ЗАХІДНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

25 січня 2024 року Справа № 902/144/23

Північно-західний апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючий суддя Петухов М.Г., суддя Мельник О.В. , суддя Олексюк Г.Є.

секретар судового засідання Приступлюк Т.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні Північно-західного апеляційного господарського суду апеляційну скаргу Приватного підприємства "Бук-2007"

на рішення Господарського суду Вінницької області від 25.08.2023

(ухвалене о 10:47 год. у м. Вінниці, повний текст складено 04.09.2023)

у справі № 902/144/23 (суддя Шамшуріна М.В.)

за позовом першого заступника керівника Гайсинської окружної прокуратури в інтересах держави в особі Гайсинської міської ради

до Приватного підприємства "Бук-2007"

третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору на стороні відповідача Державне агентство меліорації та рибного господарства України в особі Управління Державного агентства меліорації та рибного господарства у Вінницькій області

про зобов`язання повернути земельні ділянки

за участю представників:

від позивача - не з`явився;

від відповідача - Кучерява І.П.;

від третьої особи - не з`явився;

прокурор - Безпалов А.В.

ВСТАНОВИВ:

Перший заступник керівника Гайсинської окружної прокуратури в інтересах держави в особі Гайсинської міської ради звернувся до Господарського суду Вінницької області з позовом до Приватного підприємства "Бук-2007" про зобов`язання повернути земельні ділянки водного фонду площею 112,7500 га з кадастровим номером :01:004:0113, площею 67,7012 га з кадастровим номером :01:003:0074, площею 307,7770 га з кадастровим номером :03:002:0179, на яких розташований водний об`єкт - Дмитренківське водосховище на території Гайсинської об`єднаної територіальної громади Гайсинського району Вінницької області, шляхом підписання акту приймання-передачі.

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що відповідач використовує водний об`єкт та земельні ділянки, під водним об`єктом, без правовстановлюючих документів.

Рішенням Господарського суду Вінницької області від 25.08.2023 у справі № 902/144/23 позов задоволено. Зобов`язано Приватне підприємство "Бук-2007" повернути державі в особі Гайсинської міської ради земельні ділянки водного фонду площею 112,7500 га з кадастровим номером :01:004:0113, площею 67,7012 га з кадастровим номером :01:003:0074, площею 307,7770 га з кадастровим номером :03:002:0179, на яких розташований водний об`єкт - Дмитренківське водосховище на території Гайсинської об`єднаної територіальної громади Гайсинського району Вінницької області, шляхом підписання акту приймання-передачі. Стягнуто з Приватного підприємства "Бук-2007" на користь Вінницької обласної прокуратури 2 684 грн судових витрат на сплату судового збору.

Постановляючи вказане рішення суд виходив з того, що відповідач здійснює рибогосподарську діяльність на водному об`єкті Дмитренківському водосховищі без правовстановлюючих документів, а наявні в нього Режим рибогосподарської діяльності Дозвіл на спеціальне використання водних біоресурсів у рибогосподарських водних об`єктах (їх частинах) не є такими документами.

Також, суд надав оцінку зверненню прокурора до суду із цим позовом та дотримання порядку встановленого ст. 23 Закону України "Про прокуратуру".

Крім того, суд відхилив заяву відповідача про застосування позовної давності до заявленої прокурором вимоги, оскільки прокурор звернувся до суду із негаторним позовом.

Розглядаючи спірні правовідносини місцевий господарський суд застосував відповідні положення ст. ст. 41, 92 Конституції України, ст. ст. 15, 16, 179, 181, 190, 316, 321, 391, 395 Цивільного кодексу України, ст. ст. 148, 151 Господарського кодексу України, ст. 59, 79, 122, 124, 125, 126, 152, 206 Земельного кодексу України, ст. ст. 1, 3, 4, 6, 51, 85 Водного кодексу України, ст. ст. 1, 23, 25, 27, 34, 36, 53 Закону України "Про рибне господарство, промислове рибальство та охорону водних біоресурсів", ст. 3, 17, 20, 25, 26, Закон України "Про тваринний світ", Інструкції про порядок здійснення штучного розведення, вирощування риби, інших водних живих ресурсів та їх використання в спеціальних товарних рибних господарствах, затвердженої Наказом Державного комітету рибного господарства України №4 від 15.01.2008, Порядку видачі дозволу на спеціальне використання водних біоресурсів у рибогосподарських водних об`єктах (їх частинах) або відмови в його видачі, переоформлення та анулювання зазначеного дозволу, затвердженого Постановою Кабінету Міністрів України № 801 від 30.10.2013.

Не погоджуючись із зазначеним рішенням із апеляційною скаргою до Північно-західного апеляційного господарського суду звернулося Приватне підприємство "Бук-2007", у якій просить рішення Господарського суду Вінницької області від 25.08.2023 у справі № 902/144/23 скасувати та ухвалити нове, яким в позові відмовити, з огляду на таке.

Судом відхилено твердження відповідача про порушення державою принципу належного урядування.

В 2016 році відповідачу видано Дозвіл на спеціальне використання водних біоресурсів та право здійснювати діяльність на підставі Режиму рибогосподарської експлуатації ( видано державою в особі уповноважених органів). Через 7 років, у 2023 році прокурором в інтересах держави в особі уповноваженого органу подано позов про зобов`язання повернути земельні ділянки водного фонду (з підстав неможливості мати право на використання водних біоресурсів без оформлення права користування земельною ділянкою).

В цьому випадку, суд обмеживши "інтереси держави" лише "порушенням прав Гайсинської міської ради", дійшов хибних висновків про відсутність порушення принципу належного урядування.

Пред`явлення та задоволення позову в цій справі про повернення земельних ділянок до моменту скасування (анулювання) Дозволу та Режиму є передчасним.

Суд першої інстанції, розглядаючи справу про повернення земельних ділянок, незважаючи на чинний Дозвіл на використання водних біоресурсів, поставив під сумнів право ПП "Бук-2007" на здійснення діяльності в межах Режиму рибогосподарської експлуатації на підставі вищевказаного Дозволу.

Визначені у позові земельні ділянки не відповідають ні площі, ні місцю розташування земельної ділянки під водним дзеркалом, що значиться у Режимі рибогосподарської експлуатації.

З Технічної документації із землеустрою щодо інвентаризації земельних ділянок, Поземельних книг, викопіювання з кадастрових планів неможливо ідентифікувати яка саме земельна ділянка чи її частина відповідає водному дзеркалу площею 362 га, зазначеному у Режимі рибогосподарської експлуатації.

Спеціальними нормами у сфері використання біоресурсів передбачено, що Режим рибогосподарської експлуатації та Дозвіл на спеціальне використання водних біоресурсів надають право користування рибогосподарським водним об`єктом в контексті вирощування, вилову, розведення водних біоресурсів.

Судом першої інстанції залишено поза увагою неправильно обраний спосіб захисту.

Висновки суду про те, що відсутність реєстрації у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно підтверджує обґрунтованість позовних вимог, є безпідставними.

Відповідач не користується водним об`єктом чи земельними ділянками водного фонду, а здійснює лише діяльність з вселення та вилову водних біоресурсів.

Прокурором було пропущено позовну давність, що є самостійною підставою для відмови в позові.

У цьому випадку, прокурором при зверненні з позовною заявою не доведено бездіяльність контролюючого органу та не дотримано порядок звернення з позовною заявою, передбачений статтею 23 Закону України "Про прокуратуру".

За наведеного відповідач не погоджується з висновками, викладеними у оскаржуваному рішенні, вважає, що його ухвалено з невідповідністю висновків фактичним обставинам, що потягнуло за собою неправильне застосування норм матеріального права та з порушенням норм процесуального права.

Прокурор подав суду апеляційної інстанції відзив на апеляційну скаргу, в якому вказує таке.

Поведінка Гайсинської міської ради, як органу, уповноваженого здійснювати повноваження держави у спірних правовідносинах, що спрямована на припинення безпідставного використання комунального майна - Дмитренківського водосховища та земельних ділянок, на якому воно розташоване іншими особами, є послідовною і не суперечить принципу належного урядування.

Законодавець розрізнив користування рибогосподарськими водними об`єктами (їх частинами), землями водного фонду та використання водних біоресурсів, як окремими об`єктами користування.

Крім того згідно висновків Верховного Суду наявність Режиму рибогосподарської експлуатації водного об`єкта та Дозволу на спеціальне використання водних біоресурсів у рибогосподарських водних об`єктах не є та не можуть бути правовстановлюючими документами, які надають право користування водними об`єктами чи землями водного фонду та не визначають правових підстав користування водним об`єктом

Твердження відповідача про необхідність прив`язки земельних ділянок, на яких знаходиться Дмитренківське водосховище, до площі його водного дзеркала є безпідставним, адже рівень води у водному об`єкті, а відтак і площа водного дзеркала, завжди коливається залежно від природніх умов. До того ж Режим рибогосподарської експлуатації розроблено на все Дмитренківське водосховище в цілому, а не на його частину, що випливає як з назви Режиму, так і його змісту.

Рішення Господарського суду Вінницької області від 25.08.2023 фактично не містить висновку про те, що відповідач неправомірно використовує біоресурси Дмитренківського водосховища.

В рішенні відсутній висновок суду про те, що факт не проведення державної реєстрації права комунальної власності на спірні ділянки за Гайсинською міською радою є неправомірними діями відповідача.

Відповідач стверджує, що суд першої інстанції при винесенні рішення застосував норми ст. 51 Водного кодексу України та ст. ст. 59, 124 Земельного кодексу України в редакції станом не на час виникнення спірних правовідносин. Однак на підтвердження цих доводів посилається на положення ст. 85 Земельного кодексу України та ст. 68 Водного кодексу України.

Скаржник залишає поза увагою той факт, що середовищем існування водних біоресурсів є саме водний об`єкт і використання водних біоресурсів є нерозривно пов`язаним з використанням відповідного рибогосподарського водного об`єкту, у т.ч. і земель водного фонду.

Доводи апеляційної скарги про необґрунтованість відхилення судом заяви щодо застосування строків позовної давності є безпідставними.

Твердження відповідача щодо неправильно обраного способу захисту є необґрунтованими, оскільки відповідач здійснює використання Дмитренківського водосховища та земельних ділянок, на яких воно розташоване, за відсутності достатніх правових підстав, тобто незаконно, а тому вказані об`єкти підлягають поверненню власнику - Гайсинській територіальній громаді в особі Гайсинської міської ради Гайсинського району Вінницької області.

Доводи скаржника щодо необґрунтованої відмови судом в задоволенні заяви про залишення позову без розгляду через відсутність у прокурора підстав для представництва інтересів держави в суді є безпідставними та не базуються на матеріалах справи.

Враховуючи викладене, прокурор вважає, що рішення суду першої інстанції є законним і обґрунтованим, а апеляційну скаргу такою, що не підлягає задоволенню, а тому просить апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції - без змін.

Інші учасники справи не скористалися правом подати відзив на апеляційну скаргу відповідача, що відповідно до ч. 3 ст. 263 ГПК України не перешкоджає перегляду рішення суду першої інстанції.

Також, відповідач подав суду апеляційної інстанції клопотання про призначення судової експертизи.

Відповідно до прохальної частини вказаного клопотання, відповідач просить призначити у справі № 902/144/23 судову земельно-технічну експертизу на розгляд якої поставити питання:

- чи відповідають земельні ділянки водного фонду площею 112,7500 га з кадастровим номером :01:004:0113, площею 67,7012 га з кадастровим номером :01:003:0074, площею 307,7770 га з кадастровим номером земельній ділянці під водним дзеркалом Дмитренківського водосховища, розташованого на р. Сіб Гайсинського району Вінницької області, визначеного у Режимі рибогосподарської експлуатації Дмитренківського водосховища, розташованого на р. Сіб Гайсинського району Вінницької області, який погоджено Державним агентством рибного господарства України від 01.07.2016р. та Управлінням охорони, використання і відтворення водних біоресурсів та регулювання рибальства у Вінницькій області від 08.06.2016 з терміном дії Режиму від 11.08.2016 до 11.08.2026 з Доповненням, погодженого Державним агентством рибного господарства України від 12.03.2019 та Управлінням охорони, використання і відтворення водних біоресурсів та регулювання рибальства у Вінницькій області 18.01.2019;

та судову товарознавчу експертизу, на розгляд якої поставити питання:

- який розмір матеріальної шкоди зазнає ПП "Бук-2007" у разі припинення здійснення рибогосподарської експлуатації Дмитренківського водосховища, розташованого на р. Сіб Гайсинського району Вінницької області, з врахуванням проведеного ПП "Бук-2007" вселення водних ресурсів та неодержаних доходів від реалізації вирощених видів риби.

Обґрунтовуючи клопотання, в частині призначення земельно-технічної експертизи, заявник посилається на те, що ПП "Бук-2007" здійснює розведення, вирощування водних живих ресурсів. їх використання з метою підвищення рибопродуктивності рибогосподарських водних об`єктів (їх ділянок) шляхом спрямованого формування видового складу (відтворення риб та інших водних живих ресурсів) та запасів водних живих ресурсів без скидання води з цих об`єктів з метою їх вилову.

Відповідач просить призначити судову земельно-технічну експертизу, зазначаючи, що він здійснює діяльність в дозволених межах режиму рибогосподарської експлуатації, за даними якого площа водного дзеркала складає 362 га, натомість прокурор вимагає повернути земельні ділянки водного фонду площею 488,2212 га.

З урахуванням наведених розбіжностей, як зазначає відповідач для правильності визначення чи дійсно саме ці земельні ділянки, які зазначено у позові, мають відношення до здійснення ПП "Бук-2007" рибогосподарської експлуатації та чи є вказані земельні ділянки земельними ділянками під водним дзеркалом (дном водойми) Дмитренківського водосховища необхідні спеціальні знання.

У свою чергу, необхідність призначення судової товарознавчої експертизи відповідач мотивує тим, що у разі задоволення позову про повернення земельних ділянок, відповідач зазнає збитків у вигляді втрати майна, зокрема, товару (риби), яка була ним придбана для вселення водних ресурсів у водний об`єкт та неодержаних доходів від реалізації вирощених видів риби, відтак на думку відповідача, таке питання хоча не безпосередньо, однак опосередковано та нерозривно пов`язане з предметом позову та також потребує спеціальних знань, які можна отримати шляхом проведення товарознавчої експертизи.

Від прокурора надійшли заперечення на клопотання про призначення експертизи, відповідно до яких прокурор вважає, що доводи клопотання відповідача є необґрунтованими, а клопотання не підлягає задоволенню, з таких підстав.

За даними Поземельних книг на спірні земельні ділянки, вони розташовані в Гайсинському районі Вінницької області, відносяться до категорії земель водного фонду та відповідно до відомостей щодо експлікації земельних угідь знаходяться в земельних угіддях "штучні водосховища"

В описах кадастрових планів спірних земельних ділянок зазначено, що це земельна ділянки водного фонду державної власності Дмитренківське руслове водосховище на річці Соб.

Режим рибогосподарської експлуатації Дмитренківського водосховища, який містить запис, що площа водного дзеркала складає 362 га не є документом, який встановлює дані про кількісну і якісну характеристику земель.

У справі наявні документи, які доводять, що Дмитренківське водосховище знаходиться на спірних земельних ділянках, а також містять інформацію щодо площі ділянок, які знаходяться під водним плесом.

Викладені в клопотанні доводи не спростовують та не ставлять під сумнів достовірність цих відомостей, а тому відсутня необхідність додатково доводити цей факт за допомогою висновку експерта.

Призначення за таких умов земельно-технічної експертизи призведе лише до безпідставного затягування строків розгляду справи.

Заперечуючи проти клопотання про призначення товарознавчої експертизи, прокурор вказує, що матеріальні збитки не є предметом розгляду справи, їх розмір і правильність розрахунку не входить до предмету доказування у цій справі.

В доповненнях до клопотання про призначення експертизи відповідач деталізує свої доводи щодо невідповідності загальної площі спірних земельних ділянок площі земельної ділянки під водним дзеркалом.

Звертає увагу на те, що згідно із Режимом рибогосподарської експлуатації визначено місце її здійснення околиці с. Дмитренки, а спірні земельні ділянки розташовані біля 7 населених пунктів - с. Бубнівка, с. Жерденівка, с. Куна, с. Дмитренки, с. Новоселівка, с. Крутогорб, с. Мар`янівка.

Вказує, що у цьому випадку не йдеться чи відповідають чи ні земельні ділянки, які є предметом позову, Дмитренківському водосховищу, а йдеться про те чи відповідають ці земельні ділянки ділянці під водним дзеркалом, що значиться у Режимі рибогосподарської експлуатації.

Підсумовує, що відповідач здійснює діяльність в дозволених межах Режиму рибогосподарської експлуатації, за даними якої площа водного дзеркала складає 362 га біля с. Дмитренки, натомість суд дійшов висновку про зайняття відповідачем земельних ділянок 488,2212 га, що пролягають у 7 населених пунктах: с. Бубнівка, с. Жерденівка, с. Куна, с. Дмитренки, с. Новоселівка, с. Крутогорб, с. Мар`янівка.

Враховуючи вищевказані розбіжності, відповідач вважає, що до предмета доказування належить доведення того, чи дійсно саме ті земельні ділянки, які зазначено у позові, або ж які саме їх частини мають відношення (співпадають) до здійснення ПП "Бук-2007" згідно Режиму рибогосподарської експлуатації.

Для правильності визначення чи дійсно саме ті земельні ділянки, які зазначено у позові, мають відношення до здійснення ПП "Бук-2007" рибогосподарської експлуатації на підставі вищевказаного Режиму, чи є вказані земельні ділянки ділянкою під водним дзеркалом (дном водойми), визначеним у Режимі рибогосподарської експлуатації - необхідні спеціальні знання, у зв`язку із чим відповідач просить задовольнити клопотання про призначення експертизи.

Прокурор подав суду клопотання, відповідно до якого просить долучити до матеріалів справи копію Технічної документації із землеустрою щодо інвентаризації земель водного фонду державної власності на території Гайсинського району Вінницької області в повному обсязі.

Обґрунтовуючи таке клопотання, прокурор вказує на те, що відповідач подав клопотання про призначення у справі судової експертизи, в основу якого відповідач зазначає, що в матеріалах справи відсутні докази, що спірні земельні ділянки мають відношення до Дмитренківського водосховища. Також, відповідач заперечує висновки суду першої інстанції про те, що площа зайнятих водосховищем спірних ділянок становить 488 га, стверджуючи, що в Режимі рибогосподарської експлуатації Дмитренківського водосховища та листах окружної прокуратури йдеться про площу водосховища в розмірі 362 га, у Паспорті водного об`єкту про 385 га водного дзеркала, у Технічній документації із землеустрою щодо інвентаризації земель водного фонду державної власності на території Гайсинського району Вінницької області про 557 га під штучними водосховищами, які знаходяться на території 7 сільських рад району.

Прокурор вказує, що в матеріалах справи знаходяться лише копії окремих аркушів Технічної документації із землеустрою щодо інвентаризації земель водного фонду державної власності на території Гайсинського району Вінницької області, які стосуються виключно спірних земельних ділянок.

Тому вважає, що для забезпечення повного і всебічного розгляду клопотання відповідача про призначення судової експертизи доцільно надати оцінку усім матеріалам Технічної документації із землеустрою щодо інвентаризації земель водного фонду державної власності на території Гайсинського району Вінницької області.

Звертає увагу, що наведені матеріали дадуть можливість суду об`єктивно розглянути доводи відповідача, викладені в клопотанні та апеляційній скарзі, а також доводи інших учасників справи.

Щодо долучення таких доказів, суд зауважує таке.

Докази, які не були подані до суду першої інстанції, приймаються судом лише у виняткових випадках, якщо учасник справи надав докази неможливості їх подання до суду першої інстанції з причин, що об`єктивно не залежали від нього (ч. 3 ст. 269 ГПК України).

Судом встановлено, що матеріали справи містять фактично витяги з Технічної документації із землеустрою щодо інвентаризації земель водного фонду державної власності на території Гайсинського району Вінницької області (т. 1, а. с. 79-137, т. 2, а. с. 232-241).

Тому, суд вважає за можливе прийняття Технічної документації із землеустрою щодо інвентаризації земель водного фонду державної власності на території Гайсинського району Вінницької області та надання їй оцінки.

Прокурор подав суду і заперечення на доповнення до клопотання про призначення експертизи за змістом яких вважає доводи відповідача, викладені в доповненнях до клопотання необґрунтованими, оскільки:

- площа земельних ділянок, на яких розташоване водосховище, чітко визначена і зафіксована відповідно до вимог земельного законодавства у відповідній технічній документації із землеустрою та в Державному земельному кадастрі;

- позиція відповідача про здійснення діяльності лише на частині Дмитренківського водосховища не ґрунтується на фактичних обставинах та матеріалах справи;

- твердження відповідача про невизначеність площі спірних земельних ділянок з огляду на різні цифрові показники у Паспорті на Дмитренківське водосховище, Технічній документації із землеустрою щодо інвентаризації земель водного фонду державної власності на території Гайсинського району Вінницької області та Режимі є надуманими;

- паспорт водосховища та Режим рибогосподарської експлуатації містять відомості про площу водного дзеркала Дмитренківського водосховища, яка з об`єктивних підстав не є статичною і коливається залежно від погодних та кліматичних умов, а також ці документи відповідно до чинного земельного законодавства не визначають площу земельних ділянок, на яких розміщується водосховищ;

- відповідач також посилається на те, що в Технічній документації із землеустрою щодо інвентаризації земель водного фонду державної власності на території Гайсинського району Вінницької області мітиться інформація про земельні ділянки водного фонду Гайсинського району під штучними водосховищами загальною площею 557 га, однак при цьому ним не враховано, що технічна документація стосується усіх земельних ділянок водного фонду Гайсинського району, у тому числі тих, які входять в межі району та на яких розташовані Дмитренківське водосховище і частина Ладижинського водосховища.

Крім того, скаржник подав суду клопотання про зупинення провадження у справі.

Відповідно до вказаного клопотання, заявник просить суд зупинити провадження у даній справі № 902/144/23 до набрання законної сили рішенням суду у справі №120/1829/23 за позовом керівника Гайсинської окружної прокуратури в інтересах держави в особі позивача Гайсинської міської ради Гайсинського району Вінницької області до Управління Державного агентства меліорації та рибного господарства у Вінницькій області, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору, на стороні відповідача: Приватне підприємство "Бук-2007" про визнання протиправним та скасування дозволу.

Таке клопотання мотивоване тим, що в апеляційній скарзі вказано, що чинний Дозвіл на спеціальне використання водних біоресурсів у рибогосподарських водних об`єктах (їх частинах) та чинний Режим рибогосподарської експлуатації унеможливлюють задоволення позову про зобов`язання повернути земельні ділянки.

Вказує, що на теперішній час у провадженні Вінницького окружного адміністративного суду перебуває справа №120/1829/23 за позовом керівника Гайсинської окружної прокуратури в інтересах держави в особі позивача Гайсинської міської ради Гайсинського району Вінницької області до Управління Державного агентства меліорації та рибного господарства у Вінницькій області, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору, на стороні відповідача: Приватне підприємство "Бук-2007", про визнання протиправним та скасування дозволу.

В свою чергу, Дозвіл на спеціальне використання водних біоресурсів передбачає право ПП "Бук-2007" використовувати водні біоресурси, а також зобов`язує виконувати обов`язки, передбачені Режимом рибогосподарської експлуатації.

Тобто, питання про повернення земельних ділянок випливає із Дозволу та залежить від чинності, а не навпаки, оскільки у разі скасування (анулювання) Дозволу, виданого згідно із Режимом рибогосподарської експлуатації, право на використання водних біоресурсів припиняється. Тому, розгляд питання про повернення земельних ділянок до моменту скасування (анулювання) Дозволу та Режиму є передчасним.

Звертає увагу на те, що правомірність видачі та чинність Дозволу підлягає оцінці у справі №120/1829/23 та не входить до предмету доказування у справі №902/144/23.

Підсумовує, що розгляд справи про повернення земельних ділянок залежить від результатів розгляду справи про чинність Дозволу на спеціальне використання водних біоресурсів.

Тому, ПП "Бук-2007" вважає, що існує об`єктивна неможливість розгляду цієї справи до вирішення справи про визнання протиправним та скасування дозволу.

В судовому засіданні 06.11.2023 прокурор заперечив проти доводів апеляційної скарги, просив відмовити в її задоволенні.

Інші учасники не забезпечили явку своїх уповноважених представників в судове засідання суду апеляційної інстанції.

В свою чергу, від представника Приватного підприємства "Бук-2007" надійшло клопотання про відкладення розгляду справи, котре мотивоване неможливістю взяти участь в судовому засіданні в режимі відеоконференції з Господарським судом Вінницької області у зв`язку із поганим самопочуттям, викликаним, ймовірно харчовим отруєнням. Прокурор вказав, що наведені представником відповідача причини неявки в судове засідання є поважними, а тому не заперечував проти відкладення розгляду справи.

За таких обставин, Північно-західний апеляційний господарський суд ухвалою від 06.11.2023 відклав розгляд справи на 11.12.2023 о 14:15 год.

11.12.2023 до Північно-західного апеляційного господарського суду від представника надійшло клопотання про відкладення розгляду справи, котре мотивоване зверненням відповідача до позивача із заявою-пропозицією про укладання мирової угоди.

Також, 11.12.2023 клопотання про відкладення розгляду справи надійшло від Вінницької обласної прокуратури. Підставою відкладення прокурор вказує надання можливості надати суду копію Технічної документації із землеустрою щодо інвентаризації земель водного фонду державної власності на території Гайсинського району Вінницької області в повному обсязі.

В судове засідання Північно-західного апеляційного господарського суду 11.12.2023 з`явилися прокурор та представник відповідача, котрі підтримали подані раніше клопотання про відкладення розгляду справи та не заперечили проти відкладення розгляду справи.

Північно-західний апеляційний господарський суд ухвалою від 11.12.2023 відклав розгляд справи на 22.01.2024 о 14:20 год.

В судовому засідання Північно-західного апеляційного господарського суду 22.01.2024 з`явилися прокурор та представник відповідача.

Представник відповідача підтримала подані раніше клопотання про призначення судової земельно-технічної експертизи та зупинення провадження у справі.

Прокурор заперечив проти задоволення клопотань Приватного підприємства "Бук-2007".

Для розгляду вказаних клопотань, суд залишився в нарадчій кімнаті.

Після виходу з нарадчої кімнати, головуючий суддя повідомив про відмову в задоволенні клопотань скаржника про призначення судової земельно-технічної експертизи та зупинення провадження у справі, а також те, що мотиви їх відхилення будуть наведені в кінцевому процесуальному документі.

Також, під час перебування колегії в нарадчій кімнаті, по всій території України була оголошена масштабна повітряна тривога через зліт ворожого літака МІГ-31К.

За таких обставин, представник Приватного підприємства "Бук-2007" заявила усне клопотання про оголошення перерви в судовому засіданні.

Прокурор при вирішенні питання щодо оголошення перерви в судовому засіданні поклався на розсуд суду.

Враховуючи наведене, Північно-західний апеляційний господарський суд ухвалою від 22.01.2024 оголосив перерву в судовому засіданні до 10:00 год. 25.01.2024.

В судовому засіданні Північно-західного апеляційного господарського суду 25.01.2024 представник скаржника підтримала доводи, наведені в апеляційній скарзі, стверджує, що судом першої інстанції при ухваленні оскарженого рішення було порушено норми матеріального права, не надано належну оцінку всім обставинам справи. З огляду на вказане, просить рішення Господарського суду Вінницької області від 25.08.2023 у справі № 902/144/23 скасувати та ухвалити нове, яким в позові відмовити.

Прокурор в судовому засіданні 25.01.2024 заперечив проти доводів апеляційної скарги відповідача. Вважає доводи апеляційної скарги безпідставними та необґрунтованими, а оскаржене рішення таким, що відповідає встановленим обставинам справи та нормам закону. Просив рішення суду першої інстанції залишити без змін, а апеляційну скаргу відповідача - без задоволення.

В судове засідання 25.01.2024 представники позивача та третьої особи не з`явилися.

Враховуючи приписи ст.ст. 269, 273 ГПК України про межі та строки розгляду апеляційних скарг в апеляційній інстанції, той факт, що позивач та третя особа були належним чином та своєчасно повідомлені про дату, час та місце судового засідання, про що свідчать список розсилки поштової кореспонденції та довідки про доставку електронних листів (т. 5, а. с. 140-143), а також те, що явка представників сторін та третіх осіб в судове засідання обов`язковою не визнавалася, колегія суддів визнала за можливе завершувати розгляд апеляційної скарги за відсутності представників позивача та третьої особи.

Щодо клопотання про призначення експертизи колегія суддів зазначає таке.

В силу ст. 98 ГПК України висновок експерта - це докладний опис проведених експертом досліджень, зроблені у результаті них висновки та обґрунтовані відповіді на питання, поставлені експертові, складений у порядку, визначеному законодавством.

Відповідно до ч. 1, ст. 99 Господарського процесуального кодексу України суд за клопотанням учасника справи або з власної ініціативи призначає експертизу у справі за сукупності таких умов:

1) для з`ясування обставин, що мають значення для справи, необхідні спеціальні знання у сфері іншій, ніж право, без яких встановити відповідні обставини неможливо;

2) жодною стороною не наданий висновок експерта з цих самих питань або висновки експертів, надані сторонами, викликають обґрунтовані сумніви щодо їх правильності, або за клопотанням учасника справи, мотивованим неможливістю надати експертний висновок у строки, встановлені для подання доказів, з причин, визнаних судом поважними, зокрема через неможливість отримання необхідних для проведення експертизи матеріалів.

Статтею 1 Закону України "Про судову експертизу" передбачено, що судова експертиза - це дослідження на основі спеціальних знань у галузі науки, техніки, мистецтва, ремесла тощо об`єктів, явищ і процесів з метою надання висновку з питань, що є або будуть предметом судового розгляду.

Судова експертиза призначається лише у разі дійсної потреби у спеціальних знаннях для встановлення фактичних даних, що входять до предмету доказування, тобто у разі, коли висновок експерта не можуть замінити інші засоби доказування. Якщо наявні у справі докази є взаємно суперечливими, їх оцінку в разі необхідності може бути здійснено господарським судом з призначенням відповідної судової експертизи. Питання про призначення судової експертизи повинно вирішуватися лише після ґрунтовного вивчення обставин справи і доводів сторін щодо необхідності такого призначення. Аналогічний висновок зроблено Верховним Судом у справі №927/32/23.

У рішенні Європейського суду з прав людини "Дульський проти України" від 01.06.2006 (заява № 61679/00), зазначено, що експертиза, призначена судом, є одним із засобів встановлення або оцінки фактичних обставин справи і тому складає невід`ємну частину судової процедури.

Право на справедливий розгляд судом, гарантоване пунктом 1 статті 6 Конвенції, повинно тлумачитися в контексті Преамбули Конвенції, яка, серед іншого, проголошує верховенство права як частину спільного спадку Договірних Держав. Одним із основоположних аспектів верховенства права є принцип юридичної визначеності, який, зокрема вимагає, щоб, коли суди остаточно вирішили питання, їхнє рішення не ставилось під сумнів.

Надаючи оцінку наявності підстав для призначення у справі судової земельно-технічної експертизи, суд вказує, що в цій частині клопотання мотивоване тим, що до предмета доказування належить доведення того, чи дійсно саме ті земельні ділянки, які зазначено у позові, або ж які їх частини, мають відношення (співпадають) до здійснення ПП "Бук-2007" Режиму рибогосподарської експлуатації, а для встановлення таких обставин необхідні спеціальні знання.

Однак, суд апеляційної інстанції, проаналізувавши матеріали справи, подані сторонами докази на підтвердження своєї позиції, спростування доводів інших учасників, дійшов висновку, що вони містять необхідні у своїй кількості та якості докази, необхідні для встановлення обставин розташування Дмитренківського водосховища, спірних земельних ділянок, їхніх характеристик, а відтак суд вказує про відсутність необхідності у спеціальних знаннях для встановлення обставин, що входять до предмету доказування у цій справі, у зв`язку із чим суд не вбачає підстав для призначення експертизи.

Щодо клопотання, в частині призначення у цій справі товарознавчої експертизи, суд зауважує, що в його обґрунтування покладено те, що у випадку задоволення позову, відповідач зазнає збитків у вигляді втрати майна, зокрема, товару (риби), яка була ним придбана для вселення водних ресурсів у водний об`єкт та неодержаних доходів від реалізації вирощених видів риби.

В той же час, предметом позову в цій справі є вимога про звільнення відповідачем земельних ділянок, з тих підстав, що у останнього відсутні законні правовстановлюючі документи на спірні земельні ділянки та розташований на них водний об`єкт.

Таким чином, збитки відповідача не є предметом розгляду цієї справи, а їх розмір і правильність розрахунку не входить до предмету доказування у цій справі.

При цьому, суд зауважує, що в самому клопотанні відповідач вказує, що таке питання безпосередньо не пов`язане з предметом позову.

Підсумовуючи викладене, суд дійшов висновку про відмову в задоволенні клопотання відповідача про призначення експертизи у справі.

Розглядаючи клопотання ПП "Бук-2007" про зупинення провадження у справі, суд зважає на таке.

Відповідно до п. 5 ч. 1 ст. 227 ГПК України суд зобов`язаний зупинити провадження у справі у випадку об`єктивної неможливості розгляду цієї справи до вирішення іншої справи, що розглядається в порядку конституційного провадження, адміністративного, цивільного, господарського чи кримінального судочинства, - до набрання законної сили судовим рішенням в іншій справі; суд не може посилатися на об`єктивну неможливість розгляду справи у випадку, коли зібрані докази дозволяють встановити та оцінити обставини (факти), які є предметом судового розгляду.

Зупинення провадження у справі - це тимчасове й повне припинення всіх процесуальних дій у справі, що викликане настанням зазначених у законі причин, що перешкоджають подальшому руху процесу і щодо яких невідомо, коли вони можуть бути усунені. Тобто на відміну від відкладення розгляду справи, зупинення провадження у справі, здійснюється без зазначення строку до усунення обставин, які зумовили зупинення провадження. Тому провадження у справі потрібно зупиняти за наявності беззаперечних підстав для цього.

Згідно з п. 4 ч. 1 ст. 229 ГПК України провадження у справі зупиняється у випадку, встановленому п. 5 ч. 1 ст. 227 цього Кодексу - до набрання законної сили судовим рішенням, від якого залежить вирішення справи.

Метою зупинення провадження у справі до розгляду іншої справи є виявлення обставин, підстав, фактів тощо, які не можуть бути з`ясовані та встановлені у цьому процесі, проте які мають значення для справи, провадження у якій зупинено. Для вирішення питання про зупинення провадження у справі господарський суд у кожному випадку повинен з`ясовувати чим обумовлюється неможливість розгляду справи.

Під неможливістю розгляду зазначеної справи слід розуміти неможливість для цього господарського суду самостійно встановити обставини, які встановлюються іншим судом в іншій справі, - у зв`язку з непідвідомчістю або непідсудністю іншої справи цьому господарському суду, одночасністю розгляду двох пов`язаних між собою справ різними судами або з інших причин.

Пов`язаною із цією справою є така інша справа, в якій інший суд встановлює обставини, що впливають чи можуть вплинути на подання та оцінку доказів у цій справі; в тому числі йдеться про факти, які мають преюдиціальне значення (ч. 4 та 6 ст. 75 ГПК України).

Необґрунтоване зупинення провадження у справі призводить до затягування строків її розгляду і перебування в стані невизначеності учасників процесу, що свідчить про порушення положень частини першої статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція), що покладає на національні суди обов`язок здійснити швидкий та ефективний розгляд справ упродовж розумного строку. Порушення права на розгляд справи упродовж розумного строку було неодноразово предметом розгляду Європейським судом з прав людини у справах проти України (далі - ЄСПЛ).

ЄСПЛ зазначає, що обов`язок швидкого здійснення правосуддя покладається, в першу чергу, на відповідні державні судові органи. Розумність тривалості судового провадження оцінюється в залежності від обставин справи та з огляду на складність справи, поведінку сторін, предмет спору. Нездатність суду ефективно протидіяти недобросовісно створюваним учасниками справи перепонам для руху справи є порушенням частини першої статті 6 Конвенції (див. mutatis mutandis рішення ЄСПЛ від 08.11.2005 у справі "Смірнова проти України", від 27.04.2000 у справі "Фрідлендер проти Франції"). Роль національних судів полягає у швидкому та ефективному розгляді справ (див. mutatis mutandis рішення ЄСПЛ від 30.11.2006 у справі "Красношапка проти України").

В цій справі прокурор в інтересах держави в особі позивача звернувся до відповідача із вимогою про зобов`язання повернути земельні ділянки, в обґрунтування яких покладені аргументи про використання відповідачем спірних земельних ділянок, під водним об`єктом, без правовстановлюючих документів.

Таким чином в коло доказування обставин в цій справі входить правомірність використання відповідачем земельних ділянок про витребування яких заявлено в позовній заяві.

При цьому, суд вказує, що чинність або не чинність Дозволу на спеціальне використання водних біоресурсів не входить в коло доказування в цій справі, позаяк судом враховую висновки викладені у постановах Верховного Суду від 16.06.2021 у справі № 912/1941/20, від 06.10.2021 у справі № 914/1326/16, за якими ані Режим рибогосподарської експлуатації водного об`єкта, ані Дозвіл на спеціальне використання водних біоресурсів у рибогосподарських водних об`єктах не є та не можуть бути правовстановлюючими документами, які надають право користування водними об`єктами чи землями водного фонду та не можуть визначати правових підстав користування водним об`єктом.

Крім того, дослідивши матеріли господарської справи № 902/144/23, апеляційний господарський суд дійшов висновку, що вони є достатніми для встановлення та оцінки обставин справи, перевірки законності та обґрунтованості рішення суду першої інстанції.

Враховуючи наведене, суд вважає, що в цьому випадку відсутні правові підстави для зупинення провадження у справі №902/144/23 на підставі п. 5 ч. 1 ст. 227 ГПК України, а тому дійшов висновку про відмову в задоволенні клопотання відповідача про зупинення провадження у справі.

Дослідивши матеріали справи, апеляційну скаргу, заслухавши пояснення прокурора та представника відповідача, перевіривши юридичну оцінку обставин справи та повноту їх встановлення, дослідивши правильність застосування місцевим господарським судом при ухвалені рішень норм матеріального та процесуального права, колегія суддів вважає, що в задоволенні апеляційної скарги слід відмовити, а оскаржене рішення суду першої інстанції залишити без змін, виходячи з такого.

Судом апеляційної інстанції встановлено та як убачається з матеріалів справи, що на території Гайсинської об`єднаної територіальної громади Гайсинського району Вінницької області розташоване Дмитренківське водосховище на річці Соб.

Згідно водогосподарського паспорту виготовленого у 1980 році та затвердженого 16.11.1982, водосховище має назву Дмитренківське (т. 1, а. с. 51-68).

У водогосподарському паспорті зазначено, що місцезнаходженням водосховища є Гайсинський район, Вінницька область, тип водосховища русловий та визначено призначення водосховища - для енергетики та зрошення.

У примітках цього паспорту зазначено, що для зрошення водосховище не використовується.

У відповідь на запит Гайсинської окружної прокуратури листом від 16.11.2022 №1408/03 Басейнове управління водних ресурсів річки Південний Буг повідомило, що згідно водогосподарського паспорта, виготовленого проектним інститутом "Укргипроводхоз" у 1980 році Дмитренківське водосховище призначене для енергетики та зрошення. Проте, в паспорті зроблена примітка про те, що дане водосховище по факту не використовується для зрошення, отже, воно не належить до водосховищ комплексного призначення. Також зазначило, що звернень щодо розгляду та надання пропозицій територіальному органу Держводагентства стосовно погодження договорів оренди землі в комплексі з розташованими на ньому Дмитренківським водосховищем до Басейнового управління не надходило (т.1, а. с. 50).

30.07.2012 Держрибагентством України видано ПП "Бук-2007" ліцензію серії АВ № 581639 на здійснення діяльності, пов`язаної з промисловим виловом риби, крім внутрішніх водойм (ставків) господарств з необмеженим строком дії починаючи з 31.07.2012 (т. 1, а.с.180).

В подальшому, 27.12.2013 Управлінням охорони, використання і відтворення водних біоресурсів та регулювання рибальства у Вінницькій області видано Приватному підприємству "Бук-2007" Дозвіл №3 на спеціальне використання водних біоресурсів у рибогосподарських водних об`єктах (їх частинах) із зазначенням виду спеціального використання - згідно із Режимом рибогосподарської експлуатації від 10.08.2007 та строком дії дозволу - з 01.01.2014 по 31.12.2018 (т. 1 а. с. 224).

У червні 2016 року Національним університетом біоресурсів і природокористування України на замовлення ПП "Бук-2007" розроблено Режим рибогосподарської експлуатації Дмитренківського водосховища, розташованого на р. Сіб Гайсинського району Вінницької області, який погоджено 01.07.2016 Державним агентством рибного господарства України та 08.06.2016 Управлінням охорони, використання і відтворення водних біоресурсів та регулювання рибальства У Вінницькій області (далі Режим) (т. 1 а. с. 31-34, 181-183).

У пункті 2.1. Режиму зазначено, що місцезнаходженням водного об`єкта є Дмитренківське водосховище розташоване на річці Сіб (басейн річки Південний Буг) в околицях села Дмитренки Гайсинського району Вінницької області.

У пункті 2.2. Режиму зазначені розміри водосховища, зокрема, довжина 7,7 км, середня ширина 0,47 км, площа водного дзеркала 362 га.

Згідно пунктів 16, 17 Режиму за виконання вимог складених для цього Режиму відповідає ПП "Бук-2007" та термін дії режиму з 11.09.2016 по 11.08.2026.

У 2019 році до пунктів 6, 7, 11 цього Режиму були внесені зміни та визначено, що Режим діє з 12.03.2019 по 11.08.2026 року. (т. 1 а. с. 34, 184).

09.01.2019 Управлінням Державного агентства рибного господарства у Вінницькій області видано Приватному підприємству "Бук-2007" Дозвіл №3 на спеціальне використання водних біоресурсів у рибогосподарських водних об`єктах (їх частинах), із зазначенням виду спеціального використання - згідно із Режимом рибогосподарської експлуатації від 01.07.2016 та строком дії дозволу - з 09.01.2019 по 08.01.2024 (далі Дозвіл) (т. 1 а.с.35-37, 185).

Судом встановлено, що на підставі чинних дозвільних документів, ПП "Бук-2007" з 2016 року здійснює вселення та вилов водних біоресурсів, що підтверджується підсумковими актами/актами про виконання робіт із вселення водних біоресурсів, у Дмитренківському водосховищі (т. 1, а. с. 225-231) та звітами про обсяги вилову водних біоресурсів з Дмитренківського водосховища (т. 1, а. с. 38-39).

Із матеріалів справи вбачається, що з питання дотримання правил промислового рибальства у рибогосподарських об`єктах України відносно ПП "Бук-2007" проводилися заходи державного нагляду (контролю).

Зокрема, 26.08.2016 Державною екологічною інспекцією у Вінницькій області було проведено планову перевірку, 24.02.2021 позапланову перевірку, 08.12.2021 планову перевірку дотримання вимог законодавства у сфері охорони навколишнього природного середовища, раціонального використання і охорони природних ресурсів ПП "Бук-2007".

Згідно акту складеного за результатами проведення перевірки у сфері вимог природоохоронного законодавства про охорону, використання і відтворення риби та інших водних живих ресурсів від 26.08.2016, а також актів перевірок щодо дотримання суб`єктом господарювання вимог законодавства у сфері охорони навколишнього природного середовища, раціонального використання, відтворення і охорони природних ресурсів ПП "Бук-2007" від 24.02.2021, 08.12.2021 порушень вимог природоохоронного законодавства не виявлено (т. 1 а. с. 41-48, 186-196).

При цьому, Головне управління Держгеокадастру у Вінницькій області супровідним листом від 26.05.2023 № 0-2-0.6-2507/2-23 на виконання вимог ухвали Господарського суду Вінницької області від 11.05.2023 повідомило суд, що перевірки дотримання вимог земельного законодавства при використанні земельних ділянок водного фонду площею 112,7500 га з кадастровими номером :01:004:0113, площею 67,7012 га з кадастровим номером :01:003:0074, площею 307,7770 га з кадастровим номером :03:002:0179 протягом останніх 5 років управлінням з контролю за використанням та охороною земель Головного управління Держгеокадастру у Вінницькій області не проводились.

Також, повідомлено, що відповідно до електронних матеріалів технічної документації із землеустрою щодо інвентаризації земель водного фонду державної власності на території Гайсинського району Вінницької області, розробленої ДП "Вінницький науково - дослідний та проектний інститут землеустрою" у 2020 році, яка міститься в Національній кадастровій системі, зокрема, в кадастрових планах земельних ділянок та кресленнях перенесення меж земельних ділянок - земельні ділянки площею 67,7012 га кадастровий номер :01:003:0074, площею 112,75 га кадастровий номер :01:004:0113, площею 307,7770 га кадастровий номер :03:002:0179 належать до земель водного фонду державної власності Дмитренківське руслове водосховище на річці Соб.

Відповідно до даних Державного земельного кадастру вище вказані земельні ділянки віднесено до земель запасу (угіддя штучні водосховища, природні водотоки (річки та струмки), болота).

Згідно витягу з Державного земельного кадастру НВ-023 від 26.05.2023 року на земельну ділянку площею 112,75 га з кадастровим номером :01:004:0113 угіддями даної ділянки є штучні водосховища.

Згідно витягу з Державного земельного кадастру НВ-023 від 26.05.2023 року на земельну ділянку площею 67,7012 га з кадастровим номером :01:003:0074 угіддями даної ділянки є штучні водосховища.

Згідно витягу з Державного земельного кадастру НВ-023 від 26.05.2023 року на земельну ділянку площею 307,7770 га з кадастровим номером :03:002:0179, угіддя штучні водосховища становлять 168,4775 га площі всієї ділянки, угіддя болота - 112,8001 га, угіддя природні водотоки (річки та струмки) - 26,4994 га. Відповідно до частини 4 статті 79-1 Земельного кодексу України згадані земельні ділянки є сформованими.

Також ГУ Держгеокадастру у Вінницькій області повідомлено, що на планово-картографічних матеріалах минулих років, які наявні у відділі вказані земельні ділянки визначені як землі водного фонду річка Соб (т. 3, а. с. 96-114).

У листі Головного управління Держгеокадастру у Вінницькій області від 02.03.2023 № 0-2-0.6-894/2-23 адресованого адвокату відповідача також зазначено, що перевірки дотримання вимог земельного законодавства при використанні земельних ділянок ПП "Бук-2007" не проводилися та щодо земельних ділянок водного фонду площею 112,7500 га з кадастровими номером :01:004:0113, площею 307,7770 га з кадастровим номером :03:002:0179, площею 67,7012 га з кадастровим номером :01:003:0074 обстеження не проводилися (т. 2 а. с. 217).

В 2020 році на замовлення Головного управління Держгеокадастру у Вінницькій області ДП "Вінницький науково - дослідний та проектний інститут землеустрою" розроблено технічну документацію із землеустрою щодо інвентаризації земель водного фонду державної власності на території Гайсинського району Вінницької області (т. 4, а. с. 157-237, т. 5, а. с. 18-127).

За даними Поземельної книги на земельну ділянку з кадастровим номером :01:003:0074 площею 67,7012 га зазначено, що вказана земельна ділянка розташована Жерденівська сільська рада, Гайсинський район, Вінницька область, відноситься до категорії земель водного фонду та відповідно до відомостей щодо експлікації земельних угідь знаходиться в земельних угіддях площею 67,7012 га "штучні водосховища" (т. 1, а. с. 106-113).

За даними Поземельної книги на земельну ділянку з кадастровим номером :01:004:0113 площею 112,75 га зазначено, що вказана земельна ділянка розташована Бубнувська сільська рада, Гайсинський район, Вінницька область, відноситься до категорії земель водного фонду та відповідно до відомостей щодо експлікації земельних угідь знаходиться в земельних угіддях площею 112,75 га "штучні водосховища" (т. 1, а. с. 114-125).

За даними Поземельної книги на земельну ділянку з кадастровим номером :03:002:0179 площею 307,777 га зазначено, що вказана земельна ділянка розташована Кунянська сільська рада, Гайсинський район, Вінницька область, відноситься до категорії земель водного фонду та відповідно до відомостей щодо експлікації земельних угідь знаходиться в земельних угіддях "штучні водосховища" на площі 168,4775 га, в земельних угіддях "болота" - на площі 112,8001 га, в земельних угіддях "природні водотоки (річки та струмки)" на площі 26,4994 га (т. 1, а. с. 126-137).

В описі кадастрового плану земельної ділянки площею 67,7012 га з кадастровим номером :01:003: зазначено, що це земельна ділянка водного фонду державної власності Дмитренківське руслове водосховище на річці Соб Жерденівська сільська рада Гайсинський район Вінницька область (т. 2 а. с. 239).

В описі кадастрового плану земельної ділянки площею 112,750 га з кадастровим номером :01:004: зазначено, що це земельна ділянка водного фонду державної власності Дмитренківське руслове водосховище на річці Соб Бубнівська сільська рада Гайсинського району Вінницької області (т. 2 а. с. 240).

В описі кадастрового плану земельної ділянки площею 307,7770 га з кадастровим номером :03:002: зазначено, що це земельна ділянка водного фонду державної власності Дмитренківське руслове водосховище на річці Соб Кунянська сільська рада Гайсинський район Вінницька область (т. 2 а. с. 241).

У відповідь на запит Вінницької обласної прокуратури листом від 11.04.2023 № 570/03 Басейнове управління водних ресурсів річки Південний Буг повідомило, що Дмитренківське водосховище розташоване на р. Соб, лівій притоці р. Південний Буг та розміщується на території Гайсинської міської ради Гайсинського району Вінницької області. На його берегах розташовані наступні населені пункти: с. Дмитренки, с. Бубнівка, с. Новоселівка, с. Крутогорб (т. 3, а. с. 32).

Відповідно до розпорядження Кабінету Міністрів України від 12.06.2020 № 707-р "Про визначення адміністративних центрів та затвердження територій територіальних громад Вінницької області" до Гайсинської міської територіальної громади (інтереси якої представляє Гайсинська міська рада) включено, зокрема, території Бубнівської, Жерденівської та Кунянської сільських рад Гайсинського району.

Згідно листа Гайсинської міської ради від 24.04.2023 № 022-08/02.2-17-712 та додатків до нього (викопіювань з планово-картографічних матеріалів земельних ділянок) Дмитренківське водосховище розміщується на земельних ділянках з кадастровими номерами :01:004:0113 площею 112,7500 га, :01:003:0074 площею 67,7012 га та :03:002:0179 площею 307,7770 га та є єдиним водним об`єктом такого типу на території Гайсинської міської ради (т. 2, а. с. 242-246).

У письмових поясненнях щодо надання інформації на виконання вимог ухвали суду від 11.05.2023 Гайсинська міська рада з посиланням на планово-картографічні матеріали земельних ділянок та на витяги з Державного земельного кадастру про земельну ділянку №НВ-023, №НВ-023, НВ-023 зазначила, що Дмитренківське водосховище, яке розташоване на р. Соб на території Гайсинської міської територіальної громади Гайсинського району Вінницької області, знаходиться на трьох земельних ділянках водного фонду з кадастровими номерами :01:004:0113 площею 112,7500га, :01:003:0074 площею 67,7012га, :03:002:0179 площею 307,7770га.

Земельна ділянка водного фонду площею 112,7500 га з кадастровим номером :01:004:0113, на якій знаходиться частина Дмитренківського водосховища, розташована у межах Бубнівського старостинського округу Гайсинської міської ради. Дана земельна ділянка знаходиться під водною гладдю водосховища і прилягає до населених пунктів - с. Дмитренки, с. Новоселівка та с. Бубнівка.

Земельна ділянка площею 67,7012 га з кадастровим номером :01:003:0074, на якій знаходиться частина Дмитренківського водосховища, розміщена у межах Жерденівського старостинського округу Гайсинської міської ради. Дана земельна ділянка знаходиться під водною гладдю водосховища і розташована на місцевості між населеними пунктами - з одного боку с. Крутогорб та з іншого боку с. Новоселівка та с. Бубнівка.

Земельна ділянка площею 307,7770 га з кадастровим номером :03:002:0179, на якій знаходиться частина Дмитренківського водосховища, розташована у межах Кунянського старостинського округу Гайсинської міської ради. Дана земельна ділянка знаходиться під водною гладдю водосховища (168,4775 га) та його заболоченою частиною з природними водотоками (139,2995 га) і прилягає до населених пунктів - с. Крутогорб, с. Куна та с. Мар`янівка.

Під водною гладдю водного об`єкту - Дмитренківське водосховище, яке розташоване на р. Соб на території Гайсинської об`єднаної територіальної громади Гайсинського району Вінницької області, знаходяться три сформовані земельні ділянки водного фонду:

1) площею 112,7500 газ кадастровим номером :01:004:0113 (повністю);

2) площею 67,7012 га з кадастровим номером :01:003:0074 (повністю);

3) площею 307,7770га з кадастровим номером :03:002:0179 (під водною гладдю водосховища - 168,4775 га та під заболоченою частиною водосховища з природними водотоками - 139,2995 га)

Гайсинська міська рада також повідомила, що з 27.05.2021 земельні ділянки водного фонду площею 112,7500 га з кадастровим номером :01:004:0113, площею 67,7012 га з кадастровим номером :01:003:0074, площею 307,7770 га з кадастровим номером :03:002:0179, на яких розташований водний об`єкт - Дмитренківське водосховище перейшли у комунальну власність Гайсинської міської ради.

З метою реєстрації права комунальної власності на земельні ділянки, Гайсинська міська рада звернулася до державного реєстратора, проте розгляд поданих заяв зупинено. (т. 3, а. с. 142-163).

В матеріалах справи наявні знімки з Публічної кадастрової карти України на яких відображено конфігурації, межі та місцезнаходження земельних ділянок з кадастровими номерами :03:002:0179, :01:003:0074, :01:004:0113 на яких знаходиться Дмитренківське водосховище (т. 3, а. с. 56-68).

Як вбачається із інформаційних довідок з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна від 14.12.2022 року № 317724793 щодо земельної ділянки кадастровий номер :01:004:0113, від 27.12.2022 № 318957916 щодо земельної ділянки кадастровий номер :01:003:0074, від 27.12.2022 № 318957362 щодо земельної ділянки кадастровий номер :03:002:0179 відомості про реєстрацію права власності, іншого речового права відсутні (т. 1, а. с. 138-140).

У відповідь на запит Гайсинської окружної прокуратури від 04.11.2022 №51-2911вих-22 щодо укладення Гайсинською районною державною адміністрацією з ПП "Бук-2007" договору оренди на використання земельної ділянки водного фонду, яка розташована на річці Сіб в околицях с. Дмитренки Гайсинського району (Дмитренківське водосховище) листом від 10.11.2022 № 02-14-1981 Гайсинська районна військова адміністрація повідомила, що Гайсинською районною військовою адміністрацією договір оренди на використання земельної ділянки водного фонду, яка розташована на річці Сіб в околицях с. Дмитренки Гайсинського району з ПП "Бук-2007" не укладався (т. 1 а. с. 24-25).

Згідно листа від 22.11.2022 № 12.01-14-860 Департамент правового забезпечення Вінницької обласної військової адміністрації у відповідь на запит Гайсинської окружної прокуратури від 15.11.2022 № 51-3006вих- 22 щодо укладення Вінницькою обласною державною (військовою) адміністрацією з ПП "Бук-2007" договору оренди на використання земельної ділянки водного фонду, яка розташована на річці Сіб в околицях с. Дмитренки Гайсинського району (Дмитренківське водосховище) також повідомив, що Вінницькою обласною державною (військовою) адміністрацією не приймалися рішення щодо вищевказаного водного об`єкта та земельній ділянці, на якій він розташований (т. 1, а. с. 26-27).

У відповідь на запит Гайсинської окружної прокуратури від 15.11.2022 №51-3015вих-22 з питання укладення Гайсинською міською радою з ПП "Бук-2007" договору оренди на використання земельної ділянки водного фонду, яка розташована на річці Сіб в околицях с. Дмитренки Гайсинського району (Дмитренківське водосховище) та прийняття Гайсинською міською радою рішення про надання дозволу ПП "Бук-2007" на розробку проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки з метою передачі в оренду водного об`єкта листом від 05.12.2022 № 02-22-08/022-17-2029 Гайсинська міська рада повідомила, що ПП "Бук-2007" використовує Дмитренківське водосховище, розташоване на р. Сіб (басейн річки Південний Буг) Гайсинського району Вінницької області на підставі Дозволу на спеціальне використання водних біоресурсів у рибогосподарських водних об`єктах, наданого Управлінням Державного агентства рибною господарства у Вінницькій області, тому жодні договори оренди землі чи рішення про відведення земельних ділянок згаданому користувачу Гайсинською міською радою не укладалися та не приймалися (т. 1, а. с. 69-70).

Листом від 27.12.2022 № 51-3486вих-22 Гайсинська окружна прокуратура звернулася до Гайсинського міського голови з проханням повідомити прокуратуру чи вживалися Гайсинською міською радою заходи представницького характеру щодо оскарження дій ПП "Бук-2007", яке використовує земельну ділянку водного фонду (Дмитренківське водосховище) без правовстановлюючих документів та у разі невжиття таких заходів повідомити про причини, які перешкоджали їх застосуванню, а також чи будуть вживатися такі заходи в майбутньому (т. 1, а. с. 71).

У відповідь за запит Гайсинської окружної прокуратури від 27.12.2022 листом від 30.12.2022 № 02-22-08/022-17-2152 Гайсинська міська рада відповіді щодо вжиття заходів представницького характеру не надала та повторно зазначила, що ПП "Бук-2007" використовує Дмитренківське водосховище, розташоване на р. Сіб (басейн річки Південний Буг) Гайсинського району Вінницької області на підставі Дозволу на спеціальне використання водних біоресурсів у рибогосподарських водних об`єктах, наданого Управлінням Державного агентства рибною господарства у Вінницькій області, тому жодні договори оренди землі чи рішення про відведення земельних ділянок згаданому користувачу Гайсинською міською радою не укладалися та не приймалися (т. 1, а. с. 73).

На повторний запит Гайсинської окружної прокуратури від 18.01.2023 № 51-283 вих-23 до Гайсинського міського голови про стан та підстави використання земельних ділянок під Дмитренківське водосховищем з кадастровими номерами :01:004:0113 площею 112,75 га, :01:003:0074 площею 67,7012 га та :03:002:0179 площею 307,777 га та про вжиття Гайсинською міською радою заходів представницького характеру щодо оскарження дій суб`єктів господарювання, що використовують земельні ділянки водного фонду (Дмитренківське водосховище) без правовстановлюючих документів листом від 23.01.2023 №022-08/022-17-127 Гайсинська міська рада повідомила, що згадані земельні ділянки використовує ПП "Бук-2007" на підставі Дозволу на спеціальне використання водних біоресурсів у рибогосподарських водних об`єктах, наданого Управлінням Державного агентства рибного господарства у Вінницькій області, а тому запитувана інформація щодо стану використання, підстав для використання у Гайсинській міській раді відсутня та у зв`язку з тим, що Гайсинська міська рада жодних дозволів чи рішень щодо користування земельними ділянками водного фонду під Дмитренківським водосховищем не приймала, заходи щодо оскарження дій суб`єктів господарювання, які використовують названі земельні ділянки без правовстановлюючих документів не вживалися та вживатися не будуть (т. 1, а. с. 76-78).

Листом від 26.01.2023 № 51-374вих-23, яке 26.01.2023 вручене Гайсинській міській раді Гайсинська окружна прокуратура повідомила, що відповідно до вимог п. 2 ч. 4 ст. 23 Закону України "Про прокуратуру" окружною прокуратурою планується пред`явлення позову в інтересах держави в особі Гайсинської міської ради Гайсинського району Вінницької області до ПП "Бук-2007" про зобов`язання повернути земельну ділянку водного фонду (т. 1, а. с. 142, т.2 а. с. 31).

Прокурор вважаючи, що ПП "Бук-2007" в порушення вимог ст.51 Водного кодексу України, ст.123-126 Земельного кодексу України, використовує водосховище та зайняті ним земельні ділянки без будь-яких правовстановлюючих документів, звернувся до Господарського суду Вінницької області з позовом у справі.

Аналізуючи встановлені обставини справи та переглядаючи спірні правовідносини на предмет наявності правових підстав для задоволення позовних вимог, суд апеляційної інстанції приймає до уваги такі положення діючого законодавства з урахуванням фактичних обставин справи.

Відносно звернення прокурора з цим позовом до суду, суд вказує таке.

Згідно з п. 3 ч. 1 ст. 131-1 Конституції України в Україні діє прокуратура, яка здійснює представництво інтересів держави в суді у виключних випадках і в порядку, що визначені законом.

Відповідно до ч. 3 ст. 23 Закону України "Про прокуратуру" прокурор здійснює представництво в суді законних інтересів держави у разі порушення або загрози порушення інтересів держави, якщо захист цих інтересів не здійснює або неналежним чином здійснює орган державної влади, орган місцевого самоврядування чи інший суб`єкт владних повноважень, до компетенції якого віднесені відповідні повноваження, а також у разі відсутності такого органу.

За приписами ч. 4 ст. 23 Закону України "Про прокуратуру" наявність підстав для представництва має бути обґрунтована прокурором у суді.

Прокурор здійснює представництво інтересів громадянина або держави в суді виключно після підтвердження судом підстав для представництва.

Прокурор зобов`язаний попередньо, до звернення до суду, повідомити про це відповідного суб`єкта владних повноважень. У разі підтвердження судом наявності підстав для представництва прокурор користується процесуальними повноваженнями відповідної сторони процесу. Наявність підстав для представництва може бути оскаржена суб`єктом владних повноважень.

За приписами статті 53 ГПК України прокурор, який звертається до суду в інтересах держави, в позовній чи іншій заяві, скарзі обґрунтовує, в чому полягає порушення інтересів держави, необхідність їх захисту, визначені законом підстави для звернення до суду прокурора, а також зазначає орган, уповноважений державою здійснювати відповідні функції у спірних правовідносинах. Невиконання цих вимог має наслідком застосування положень, передбачених статті 174 цього Кодексу.

Суд звертає увагу на те, що захищати інтереси держави повинні насамперед відповідні суб`єкти владних повноважень, а не прокурор. Щоб інтереси держави не залишилися незахищеними, прокурор виконує субсидіарну роль, замінює у судовому провадженні відповідного суб`єкта владних повноважень, який всупереч вимогам закону не здійснює захисту або робить це неналежно.

Разом з тим прокурор не може вважатися альтернативним суб`єктом звернення до суду і замінювати належного суб`єкта владних повноважень, який може і бажає захищати інтереси держави (аналогічну правову позицію викладено у постановах Верховного Суду від 25.04.2018 у справі №806/1000/17 та від 20.09.2018 у справі №924/1237/17).

Відповідно до правового висновку, викладеного у постанові Великої Палати Верховного Суду від 26.05.2020 у справі № 912/2385/18, аналіз положень статті 53 ГПК України у взаємозв`язку із змістом ч. 4 ст. 23 Закону України "Про прокуратуру" дає підстави вважати, що прокурор може представляти інтереси держави в суді у випадках, зокрема, якщо захист цих інтересів не здійснює або неналежним чином здійснює орган державної влади, орган місцевого самоврядування чи інший суб`єкт владних повноважень, до компетенції якого віднесено відповідні повноваження.

Таким чином, прокурор, звертаючись до суду з позовом, має обґрунтувати та довести підстави для представництва, однією з яких є бездіяльність компетентного органу. Бездіяльність компетентного органу означає, що він знав або повинен був знати про порушення інтересів держави, але не звертався до суду з відповідним позовом у розумний строк.

Здійснивши аналіз абзацу 1 частини третьої статті 23 названого Закону, Велика Палата Верховного Суду в пункті 37 постанови від 26.06.2019 у справі № 587/430/16-ц дійшла висновку, що прокурор здійснює представництво в суді законних інтересів держави в разі порушення або загрози порушення інтересів держави у двох випадках: 1) якщо захист цих інтересів не здійснює або неналежним чином здійснює орган державної влади, орган місцевого самоврядування чи інший суб`єкт владних повноважень, до компетенції якого віднесені повноваження здійснювати такий захист у спірних правовідносинах; 2) якщо немає органу державної влади, органу місцевого самоврядування чи іншого суб`єкта владних повноважень, до компетенції якого віднесені повноваження здійснювати захист законних інтересів держави у спірних правовідносинах.

У пункті 76 постанови від 26.05.2020 у справі № 912/2385/18 Велика Палата Верховного Суду підтримала вищевказаний висновок та зазначила, що відповідно до частини 3 статті 23 Закону прокурор може представляти інтереси держави в суді лише у двох випадках: 1) якщо захист цих інтересів не здійснює або неналежним чином здійснює компетентний орган; 2) у разі відсутності такого органу. При цьому поняття "компетентний орган" у цій постанові вживається в значенні органу державної влади, органу місцевого самоврядування чи іншого суб`єкта владних повноважень, до компетенції якого віднесені відповідні повноваження.

Прокурор здійснює представництво держави в суді виключно після підтвердження судом підстав для представництва.

Прокурор зобов`язаний попередньо, до звернення до суду, повідомити про це відповідного суб`єкта владних повноважень. У разі підтвердження судом наявності підстав для представництва прокурор користується процесуальними повноваженнями відповідної сторони процесу.

Процедура, передбачена абзацами третім та четвертим частини четвертої статті 23 Закону України "Про прокуратуру", застосовується тільки до встановлення наявності підстав для представництва інтересів держави в суді у випадку, якщо захист законних інтересів держави не здійснює або неналежним чином здійснює суб`єкт владних повноважень, до компетенції якого віднесені повноваження з такого захисту. Тобто залишення позову прокурора без розгляду після відкриття провадження у справі стосується виключно випадків, коли прокурор правильно визначив орган, уповноважений на захист інтересів держави у спірних правовідносинах в обраний прокурором спосіб, проте не підтвердив наявності підстав для представництва інтересів держави в особі цього органу в порядку, передбаченому статтею 23 Закону України "Про прокуратуру". Аналогічний висновок Верховного Суду міститься у постанові від 05.10.2021 у справі № 925/1214/19.

Оскільки повноваження органів влади, зокрема і щодо здійснення захисту законних інтересів держави, є законодавчо визначеними, суд згідно з принципом jura novit curia ("суд знає закони") під час розгляду справи має самостійно перевірити доводи сторін щодо наявності чи відсутності повноважень органів влади здійснювати у спосіб, який обрав прокурор, захист законних інтересів держави у спірних правовідносинах (пункт 50 постанови Великої Палати Верховного Суду від 26.06.2019 у справі № 587/430/16-ц).

З метою задоволення державної, а також суспільної потреби у відновленні законності та вирішення питання щодо повернення державі земельних ділянок водного фонду з розташованим на них водним об`єктом, які за твердженням прокурора відповідач використовує з порушенням закону, прокурор звернувся до суду для захисту інтересів держави та територіальної громади у сфері ефективного і раціонального використання природних ресурсів.

В позовній заяві прокурором вказано, що звернення із цим позовом спрямоване на задоволення державного та суспільного інтересу у припиненні користування земельними ділянками водного фонду на яких розташоване Дмитренківське водосховище для цілей спеціального використання водних біоресурсів та повернення державі в особі позивача спірних земельних ділянок, які відповідач використовує всупереч закону.

Тому, суд погоджується із тим, що захист вказаного інтересу відповідає функціям прокуратури.

Згідно частини 1 статті 122 Земельного кодексу України сільські, селищні, міські ради передають земельні ділянки у власність або у користування із земель комунальної власності відповідних територіальних громад для всіх потреб.

Законом України від 28.04.2021 №1423-IX "Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо вдосконалення системи управління та дерегуляції у сфері земельних відносин" (переважна більшість положень якого набрала чинності 27.05.2021), Земельний кодекс України доповнено пунктом 24 у розділі X "Перехідні положення", відповідно до якого:

"З дня набрання чинності цим пунктом землями комунальної власності територіальних громад вважаються всі землі державної власності, розташовані за межами населених пунктів у межах таких територіальних громад, крім земель:

а) що використовуються органами державної влади, державними підприємствами, установами, організаціями на праві постійного користування (у тому числі земельних ділянок, що перебувають у постійному користуванні державних лісогосподарських підприємств, та земель водного фонду, що перебувають у постійному користуванні державних водогосподарських підприємств, установ, організацій, Національної академії наук України, національних галузевих академій наук);

б) оборони;

в) природно-заповідного та іншого природоохоронного призначення в межах об`єктів і територій природно-заповідного фонду загальнодержавного значення, лісогосподарського призначення;

г) зони відчуження та зони безумовного (обов`язкового) відселення території, що зазнала радіоактивного забруднення внаслідок Чорнобильської катастрофи;

ґ) під будівлями, спорудами, іншими об`єктами нерухомого майна державної власності;

д) під об`єктами інженерної інфраструктури загальнодержавних та міжгосподарських меліоративних систем державної власності;

є) визначених у наданих до набрання чинності цим пунктом дозволах на розроблення проектів землеустрою щодо відведення земельних ділянок, наданих органами виконавчої влади з метою передачі земельних ділянок у постійне користування державним установам природно-заповідного фонду, державним лісогосподарським та водогосподарським підприємствам, установам та організаціям, якщо рішення зазначених органів не прийняті.

Земельні ділянки, що вважаються комунальною власністю територіальних громад сіл, селищ, міст відповідно до цього пункту і право державної власності на які зареєстроване у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно, переходять у комунальну власність з моменту державної реєстрації права комунальної власності на такі земельні ділянки.

Інші земельні ділянки та землі, не сформовані у земельні ділянки, переходять у комунальну власність з дня набрання чинності цим пунктом.

Перехід земельних ділянок із державної власності у комунальну власність згідно з вимогами цього пункту не є підставою для припинення права оренди та інших речових прав, похідних від права власності, на такі земельні ділянки.

Внесення змін до договору оренди, суперфіцію, емфітевзису, земельного сервітуту із зазначенням нового органу, що здійснює розпорядження такою земельною ділянкою, не вимагається і здійснюється лише за згодою сторін договору.

З дня набрання чинності цим пунктом до державної реєстрації права комунальної власності на земельні ділянки державної власності, що передаються у комунальну власність територіальних громад, органи виконавчої влади, що здійснювали розпорядження такими земельними ділянками, не мають права здійснювати розпорядження ними.

Таким чином, аналіз вказаних положень Закону свідчить про те, що з 27.05.2021 уповноваженим державою органом у спірних правовідносинах є Гайсинська міська рада Гайсинського району Вінницької області.

Гайсинська міська рада як власник та розпорядник спірних земельних ділянок має право звертатися до суду з метою усунення порушень законодавства та здійснювати інші функції і повноваження у спосіб, передбачений Конституцією та законами України.

Проте, зазначеним органом місцевого самоврядування не здійснено захист порушених прав територіальної громади.

Положеннями частини третьої статті 23 Закону України "Про прокуратуру" визначено, що прокурор може представляти інтереси держави в суді лише у двох випадках: 1) якщо захист цих інтересів не здійснює або неналежним чином здійснює компетентний орган; 2) у разі відсутності такого органу.

Бездіяльність компетентного органу (нездійснення захисту інтересів держави) означає, що компетентний орган знав або повинен був знати про порушення інтересів держави, мав повноваження для захисту, але не звертався до суду з відповідним позовом у розумний строк.

Прокурор, звертаючись до суду з позовом, повинен обґрунтувати та довести бездіяльність компетентного органу.

Звертаючись до компетентного органу до подання позову в порядку, передбаченому статтею 23 Закону України "Про прокуратуру", прокурор фактично надає йому можливість відреагувати на стверджуване порушення інтересів держави, зокрема, шляхом призначення перевірки фактів порушення законодавства, виявлених прокурором, вчинення дій для виправлення ситуації, а саме подання позову або аргументованого повідомлення прокурора про відсутність такого порушення.

Невжиття компетентним органом жодних заходів протягом розумного строку після того, як цьому органу стало відомо або повинно було стати відомо про можливе порушення інтересів держави, має кваліфікуватися як бездіяльність відповідного органу. Розумність строку визначається судом з урахуванням того, чи потребували інтереси держави невідкладного захисту (зокрема, через закінчення перебігу позовної давності чи можливість подальшого відчуження майна, яке незаконно вибуло із власності держави), а також таких чинників, як: значимість порушення інтересів держави, можливість настання невідворотних негативних наслідків через бездіяльність компетентного органу, наявність об`єктивних причин, що перешкоджали такому зверненню тощо.

Отже, прокурору достатньо дотриматися порядку, передбаченого статтею 23 Закону України "Про прокуратуру", і якщо компетентний орган протягом розумного строку після отримання повідомлення самостійно не звернувся до суду з позовом в інтересах держави, то це є достатнім аргументом для підтвердження судом підстав для представництва. Якщо прокурору відомі причини такого незвернення, він обов`язково повинен зазначити їх в обґрунтуванні підстав для представництва, яке міститься в позові. Але якщо з відповіді зазначеного органу на звернення прокурора такі причини з`ясувати неможливо чи такої відповіді взагалі не отримано, то це не є підставою вважати звернення прокурора необґрунтованим.

Вирішуючи питання, чи було дотримано прокурором порядку, встановленого статтею 23 Закону України "Про прокуратуру", а саме чи було надано позивачу розумного строку для самостійного звернення за захистом порушеного права, суд враховує правову позицію, яка викладена у постанові Верховного Суду від 07.07.2021 у справі 914/1577/19 під час вирішення аналогічного питання. У наведеній постанові зазначено, що: "суд, встановлюючи підстави представництва прокурора, повинен здійснити оцінку не тільки щодо виконання ним обов`язку попереднього (до звернення до суду) повідомлення відповідного суб`єкта владних повноважень, яке є останнім перед безпосереднім поданням позову до суду, а й наявні у справі інші докази, щодо обставин, які йому передували, зокрема, попереднього листування між прокурором та зазначеним органом, яке за своїм змістом може мати різний характер.

Зокрема, такі документи (незалежно від їх назви) можуть бути спрямовані на:

- отримання інформації з метою встановлення наявності або відсутності порушення інтересів держави у випадку виявлення прокурором ознак такого порушення на підставі абзацу 4 частини 4 статті 23 Закону України "Про прокуратуру";

- інформування відповідного органу про виявлені прокурором порушення інтересів держави та отримання інформації щодо обізнаності такого органу про вказане порушення та вжиття або невжиття відповідних заходів;

- отримання від відповідного органу інформації (матеріалів та копій) необхідних для здійснення представництва в суді.

При цьому, якщо в процесі такої оцінки буде встановлено, що листування було спрямовано на отримання документів та/або інформації щодо можливого порушення і пов`язано саме зі з`ясуванням факту наявності або відсутності порушення, то обов`язковим є подальше інформування відповідного органу про виявлені прокурором порушення та надання відповідному органу можливості відреагувати протягом розумного строку на повідомлення при поданні відповідного позову прокурором, що відповідає змісту приписів статті 23 Закону України "Про прокуратуру", усталеній практиці Європейського суду з прав людини та Верховного Суду.

Водночас якщо попереднє листування свідчить про те, що воно мало характер інформування відповідного органу про вже раніше виявлені прокурором порушення, а відповідний орган протягом розумного строку на таку інформацію не відреагував або відреагував повідомленням про те, що він обізнаний (у тому числі до моменту отримання інформації від прокурора) про таке порушення, але не здійснював та/або не здійснює та/або не буде здійснювати захист порушених інтересів, то у такому випадку наявні підстави для представництва, передбачені абзацом 1 частини 3 статті 23 Закону України "Про прокуратуру".

У цьому разі дотримання розумного строку після повідомлення про звернення до суду не є обов`язковим, оскільки дозволяє зробити висновок про свідоме нездійснення або здійснення неналежним чином захисту інтересів держави таким органом". Подібні висновки викладено також у постановах Верховного Суду від 14.06.2022 у справі № 927/172/21, від 28.06.2022 у справі № 916/1283/20, від 13.09.2022 у справі № 910/14844/21.

Матеріалами справи підтверджується, що до звернення прокурора до суду з позовом у цій справі мало місце його листування з Гайсинською міською радою з питань законності використання спірного водного об`єкту та земельних ділянок під ним починаючи з листопада 2022 року, а саме: лист № 51-3015вих-22 від 15.11.2022, лист № 51-3486вих-22 від 27.12.2022, лист № 51-283вих-23 від 18.01.2023, № 51-374вих-23 від 26.01.2023.

Вище вказано, що листом від 23.01.2023 № 022-08/022-17-127 Гайсинська міська рада проінформувала окружну прокуратуру про те, що у зв`язку з тим, що Гайсинська міська рада дозволів чи рішень щодо користування земельними ділянками водного фонду під Дмитренківським водосховищем не приймала заходи щодо оскарження дій суб`єктів господарювання, які використовують земельні ділянки без правовстановлюючих документів не вживалися та вживатися не будуть.

Тобто, Гайсинська міська рада надаючи відповідь прокурору на його звернення, свою позицію щодо порушення інтересів держави не висловила, про наміри самостійно звернутися з позовом чи провести перевірку щодо виявлених прокуратурою фактів не заявила, водночас не спростувала й твердження прокурора щодо виявлених порушень законодавства.

Таким чином, Гайсинською міською радою не було самостійно вжито дій щодо повернення земельних ділянок територіальній громаді. Такі дії були обґрунтовано оцінені прокурором як бездіяльність уповноваженого органу.

Листом від 26.01.2023 № 51-374вих-23, яке 26.01.2023 вручене Гайсинській міській раді Гайсинською окружною прокуратурою зазначено, що з метою вжиття заходів представницького характеру, встановлено, що ПП "Бук-2007", у порушення вимог ст. 51 Водного кодексу України, ст. ст. 123-126 Земельного кодексу України використовує Дмитренківське водосховище та зайняту ним земельну ділянку без будь-яких правовстановлюючих документів та повідомила відповідно до вимог п. 2 ч. 4 ст. 23 Закону України "Про прокуратуру" окружною прокуратурою планується пред`явлення позову в інтересах держави в особі Гайсинської міської ради Гайсинського району Вінницької області до ПП "Бук-2007" про зобов`язання повернути земельну ділянку водного фонду.

За наведеного, суд констатує, що матеріалами справи підтверджується те, що прокурор при поданні позовної заяви обґрунтував неналежне здійснення захисту інтересів держави в особі Гайсинської міської ради, якою в свою чергу не було вжито заходів щодо повернення земельних ділянок водного фонду територіальній громаді, про що було повідомлено прокуратуру відповідними листами (тобто навів підставу для представництва інтересів держави), прокурор зазначив про встановлення обставин порушення використання відповідачем земельних ділянок водного фонду без правовстановлюючих документів, чим обґрунтував порушення інтересів держави (тобто навів підстави для звернення з позовом) та повідомив про намір звернутися з позовом в інтересах держави в особі Гайсинської міської ради.

Тому, апеляційний господарський суд погоджується із судом першої інстанції про обґрунтованість підстав представництва прокурором інтересів держави в особі Гайсинської міської ради у цій справі, а як наслідок відсутність підстав залишення позову прокурора без розгляду.

Протилежні доводи апеляційної скарги не ґрунтуються на фактичних обставинах справи, а навпаки ними спростовуються.

Щодо позовних вимог по суті, то суд зазначає таке.

Вказаний спір виник внаслідок використання відповідачем, як зазначає прокурор водного об`єкту та земельних ділянок водного фонду, на яких розміщений водний об`єкт, без будь-яких правовстановлюючих документів.

В підтвердження своїх доводів прокурор зазначає, що відповідач під час здійснення своєї господарської діяльності з промислового вилову риби використовує земельні ділянки водного фонду площею 112,7500 га з кадастровим номером :01:004:0113, площею 67,7012 га з кадастровим номером :01:003:0074, площею 307,7770 га з кадастровим номером :03:002:0179, на яких розташований водний об`єкт - Дмитренківське водосховище на території Гайсинської об`єднаної територіальної громади Гайсинського району Вінницької області за відсутності належним чином оформлених правовстановлюючих документів, що порушує права держави в особі Гайсинської міської ради.

Мотивуючи порушення інтересів держави, прокурором зазначено необхідність забезпечення правомірного обігу майнових прав на землі водного фонду, додержання законодавчо визначеного порядку їх використання.

В свою чергу, відповідач - ПП "Бук-2007" фактично не спростовує та не заперечує відсутність правовстановлюючих документів на водний об`єкт та земельні ділянки водного фонду під ним.

Позиція відповідача зводиться до використання не водного об`єкту чи земельних ділянок, розташованих під ним, а використання водних біоресурсів. Також наголошує на невідповідності площ земельних ділянок, котрі прокурор просить повернути, площі території, на якій відповідач провадить господарську діяльність, пов`язану із використанням водних біоресурсів.

Відповідно до ст. 11 ЦК України цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки.

За приписами ст. ст. 15-16 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Згідно із ч. 1 ст. 13 та ч. 1 ст. 14 Конституції України земля, її надра, водні та інші природні ресурси, які знаходяться в межах території України є об`єктами права власності Українського народу. Від імені Українського народу права власника здійснюють органи державної влади та органи місцевого самоврядування. Земля є основним національним багатством, що знаходиться під особливою охороною держави.

Згідно п. 5 ст. 92 Конституції України, виключно законами України визначаються засади використання природних ресурсів, виключної (морської) економічної зони, континентального шельфу, освоєння космічного простору, організації та експлуатації енергосистем, транспорту і зв`язку.

Положеннями ч. ч. 4, 5 ст. 148 Господарського кодексу України визначено, що правовий режим використання окремих видів природних ресурсів (землі, вод, лісів, надр, атмосферного повітря, тваринного світу) встановлюється законами. Природні ресурси можуть надаватися суб`єктам господарювання для використання або придбаватися ними у власність лише у випадках та порядку, передбачених законом.

Згідно приписів статті 151 Господарського кодексу України суб`єктам господарювання для здійснення господарської діяльності надаються в користування на підставі спеціальних дозволів (рішень) уповноважених державою органів земля та інші природні ресурси (в тому числі за плату або на інших умовах). Порядок надання у користування природних ресурсів громадянам і юридичним особам для здійснення господарської діяльності встановлюється земельним, водним, лісовим та іншим спеціальним законодавством.

Відповідно до статті 1 Водного кодексу України (далі - ВК України) у цьому Кодексі вживаються такі терміни:

водний об`єкт - природний або створений штучно елемент довкілля, в якому зосереджуються води (море, річка, озеро, водосховище, ставок, канал, водоносний горизонт;

водосховище - штучна водойма місткістю більше 1 млн. кубічних метрів, збудована для створення запасу води та регулювання її стоку;

водосховище комплексного призначення - водосховище, яке відповідно до паспорта використовується для двох і більше цілей (крім рекреаційних);

використання води - процес вилучення води для використання у виробництві з метою отримання продукції та для господарсько-питних потреб населення, а також без її вилучення для потреб гідроенергетики, рибництва, водного, повітряного транспорту та інших потреб;

рибництво - штучне розведення і відтворення риби та інших водних живих ресурсів;

рибогосподарський водний об`єкт - водний об`єкт (його частина), що використовується для рибогосподарських цілей.

Положеннями статі 3 ВК України визначено, що усі води (водні об`єкти) на території України становлять її водний фонд, до якого належать поверхневі води, зокрема штучні водойми (водосховища, ставки) і канали.

Згідно статті 4 ВК України до земель водного фонду належать землі, зайняті: морями, річками, озерами, водосховищами, іншими водоймами, болотами, а також островами; прибережними захисними смугами вздовж морів, річок та навколо водойм; гідротехнічними, іншими водогосподарськими спорудами та каналами, а також землі, виділені під смуги відведення для них; береговими смугами водних шляхів.

Відповідно до статті 6 ВК України води (водні об`єкти) є виключно власністю Українського народу і надаються тільки у користування.

Згідно із ст. 51 Водного кодексу України у користування на умовах оренди для рибогосподарських потреб, культурно-оздоровчих, лікувальних, рекреаційних, спортивних і туристичних цілей, проведення науково-дослідних робіт можуть надаватися водосховища (крім водосховищ комплексного призначення), ставки, озера та замкнені природні водойми.

Не підлягають передачі у користування на умовах оренди для рибогосподарських потреб водні об`єкти, що:

використовуються для питних потреб;

розташовані в межах територій та об`єктів, що перебувають під охороною відповідно до Закону України "Про природно-заповідний фонд України".

Водні об`єкти надаються у користування за договором оренди землі в комплексі з розташованим на ній водним об`єктом у порядку, визначеному земельним законодавством України. Право оренди земельної ділянки під водним об`єктом поширюється на такий водний об`єкт.

Водні об`єкти надаються у користування на умовах оренди органами, що здійснюють розпорядження земельними ділянками під водою (водним простором) згідно з повноваженнями, визначеними Земельним кодексом України, відповідно до договору оренди, погодженого з центральним органом виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері водного господарства.

Надання водних об`єктів у користування на умовах оренди здійснюється за наявності паспорта водного об`єкта. Порядок розроблення та форма паспорта затверджуються центральним органом виконавчої влади, що забезпечує формування державної політики у сфері охорони навколишнього природного середовища.

Водні об`єкти надаються в користування на умовах оренди без обмеження права загального водокористування, крім випадків, визначених законом.

Умови використання водних об`єктів, розмір орендної плати та строк дії договору оренди визначаються у договорі оренди землі в комплексі з розташованим на ній водним об`єктом.

За користування водним об`єктом орендар зобов`язаний сплачувати орендну плату за водний об`єкт та орендну плату за земельну ділянку під таким водним об`єктом.

Згідно статті 1 Закону України "Про рибне господарство, промислове рибальство та охорону водних біоресурсів"

водні біоресурси (водні біологічні ресурси) - сукупність водних організмів (гідробіонтів), життя яких неможливе без перебування (знаходження) у воді. До водних біоресурсів належать прісноводні, морські, анадромні та катадромні риби на всіх стадіях розвитку, круглороті, водні безхребетні, у тому числі молюски, ракоподібні, черви, голкошкірі, губки, кишковопорожнинні, наземні безхребетні у водній стадії розвитку, водорості та інші водні рослини;

добування (вилов) - вилучення водних біоресурсів із середовища їх перебування;

режим промислу - встановлена на певний проміжок часу сукупність вимог та правил, які уточнюють, доповнюють або скасовують правила рибальства для оптимізації кількісного та видового складу водних біоресурсів у визначеному водному об`єкті (його частині);

режим рибогосподарської експлуатації водного об`єкта - установлена на відповідний термін сукупність вимог, умов та заходів щодо обсягів робіт з відтворення водних біоресурсів за їх віковими та видовими характеристиками, строків лову, типів і кількості знарядь та засобів лову, обсягів вилучення, регламентації любительського рибальства, ощадливого використання водних біоресурсів рибогосподарського водного об`єкта (його частини).

Використання водних біоресурсів, які перебувають у стані природної волі, здійснюється в порядку загального і спеціального використання (стаття 25 вказаного Закону).

Спеціальне використання водних біоресурсів здійснюється шляхом їх вилучення з природного середовища (крім любительського і спортивного рибальства у водних об`єктах загального користування в межах та обсягах безоплатного вилову) і включає в себе, в тому числі і промислове рибальство (стаття 27 вказаного Закону).

Отже, спеціальне використання водних біоресурсів може здійснюватися відповідно до одного з режимів, визначених Законом України "Про рибне господарство, промислове рибальство та охорону водних біоресурсів", зокрема, режиму промислу або режиму рибогосподарської експлуатації.

Положеннями частини 1 статті 34 Закону України "Про рибне господарство, промислове рибальство та охорону водних біоресурсів" визначено, що суб`єкти рибного господарства мають право на користування рибогосподарськими водними об`єктами (їх частинами), землями водного фонду та використання водних біоресурсів на недискримінаційних умовах у встановленому порядку.

Відповідно до частин 1, 3 статті 36 цього Закону юридичні та фізичні особи мають право користуватися водними біоресурсами як об`єктами права власності Українського народу відповідно до Конституції України та цього закону.

Надання у користування рибогосподарських водних об`єктів (їх частин) місцевого значення для провадження рибогосподарської діяльності здійснюється відповідно до закону.

Згідно з абз. 5 статті 53 Закону України "Про рибне господарство, промислове рибальство та охорону водних біоресурсів" основні засади пріоритетного розвитку рибного господарства передбачають пріоритетне надання в оренду водних об`єктів (їх частин) з низькою рибопродуктивністю суб`єктам господарювання, які займаються вирощуванням водних біоресурсів.

Комплексний правовий аналіз наведених вище норм свідчить, що законодавець розрізнив користування рибогосподарськими водними об`єктами (їх частинами), землями водного фонду та використання водних біоресурсів, як окремими об`єктами користування. Можливості використання водних біоресурсів без обов`язкового отримання в установленому Земельним кодексом України порядку в користування на умовах оренди рибогосподарських водних об`єктів (їх частин), у тому числі і земель водного фонду (зокрема і під цими об`єктами), де здійснюється використання цих водних біоресурсів, чинним законодавством не передбачена. Таке використання водних біоресурсів є нерозривно пов`язаним з використанням зазначених рибогосподарських водних об`єктів (їх частин), у тому числі і земель водного фонду (зокрема і під цими об`єктами).

Аналогічна правова позиція викладена у постановах Верховного Суду від 21.03.2019 у справі №923/213/18, від 06.10.2021 у справі №914/1326/16, від 05.01.2022 у справі №908/2153/20.

Закон України "Про тваринний світ" у статті 3 визначає об`єкти тваринного світу, на які поширюється дія цього Закону, серед яких є дикі тварини - хордові, в тому числі хребетні (ссавці, птахи, плазуни, земноводні, риби та інші).

Відповідно до статті 20 Закону України "Про тваринний світ" за умови додержання вимог цього Закону та інших нормативно-правових актів може здійснюватися такий вид використання об`єктів тваринного світу як рибальство.

Згідно статті 25 Закону України "Про тваринний світ" рибальством вважається добування риби та водних безхребетних. На території України відповідно до законодавства може здійснюватися промислове, любительське та спортивне рибальство.

Підприємствам, установам, організаціям і громадянам у порядку спеціального використання об`єктів тваринного світу надається право ведення промислового рибальства, включаючи промисел водних безхребетних на промислових ділянках рибогосподарських водних об`єктів та континентальному шельфі України (статт 26 Закон України "Про тваринний світ").

Статтею 17 Закону України "Про тваринний світ" визначено, що до спеціального використання об`єктів тваринного світу належать усі види використання тваринного світу (за винятком передбачених законодавством випадків безоплатного любительського і спортивного рибальства у водних об`єктах загального користування), що здійснюються з їх вилученням (добуванням, збиранням тощо) із природного середовища.

Спеціальне використання об`єктів тваринного світу в порядку ведення мисливського і рибного господарства здійснюється з наданням відповідно до закону підприємствам, установам, організаціям і громадянам права користування мисливськими угіддями та рибогосподарськими водними об`єктами.

З вищенаведеного вбачається, що рибне господарство, яким займається відповідач у цій справі, належить до спеціального використання об`єктів тваринного світу, оскільки промислове рибальство передбачає вилучення риби із природного середовища та є відмінним від любительського і спортивного рибальства.

Порядок здійснення штучного розведення, вирощування риби, інших водних живих ресурсів (ВЖР) та їх використання в спеціальних товарних рибних господарствах регламентується Інструкцією про порядок здійснення штучного розведення, вирощування риби, інших водних живих ресурсів та їх використання в спеціальних товарних рибних господарствах (далі - Інструкція), що затверджена Наказом Державного комітету рибного господарства України №4 від 15.01.2008.

Як вказано в самій Інструкції, вона розроблена, в тому числі, відповідно до Закону України "Про тваринний світ".

Пунктом 2.1 Інструкції визначено перелік документів, які подає користувач до спеціально уповноваженого центрального органу виконавчої влади з питань рибного господарства України для здійснення штучного розведення, вирощування водних живих ресурсів та їх використання.

Інструкція безпосередньо регламентує порядок здійснення штучного розведення, вирощування риби, інших водних живих ресурсів та їх використання в спеціальних товарних рибних господарствах, разом з тим вказана Інструкція не визначає порядок розпорядження водними об`єктами та земельними ділянками водного фонду оскільки такими нормативними актами є Земельний та Водний кодекси України.

Апеляційний господарський суд зауважує, що Інструкція є підзаконним нормативно-правовим актом, тому не може суперечити вимогам Закону України "Про тваринний світ" щодо отримання в користування рибогосподарських водних об`єктів при веденні рибного господарства. Закон не встановлює будь-яких винятків в цьому для спеціального товарного рибного господарства, а такими винятками є лише випадки безоплатного любительського і спортивного рибальства, до яких не належить промислове рибальство, яке, у тому числі, здійснюється в режимі рибогосподарської експлуатації.

Судом також враховано, що положення Інструкції регламентують не тільки відтворення водних живих ресурсів, а і їх вилов, що підпадає під поняття "рибальство", яке не може здійснюватися без погодження з власником земельної ділянки водного фонду, на якій розташований водний об`єкт, згідно з частиною 5 статті 59 Земельного кодексу України, яка встановлює, що використання земельних ділянок водного фонду для рибальства здійснюється за згодою їх власників або за погодженням із землекористувачами.

Статтею 23 Закону України "Про рибне господарство, промислове рибальство та охорону водних біоресурсів" встановлено, що центральний орган виконавчої влади, який реалізує державну політику у сфері рибного господарства, видає і такий документ дозвільного характеру, як Дозвіл на спеціальне використання водних біоресурсів у рибогосподарських водних об`єктах (їх частинах).

Порядок видачі дозволу на спеціальне використання водних біоресурсів у рибогосподарських водних об`єктах (їх частинах) або відмови в його видачі, переоформлення та анулювання зазначеного дозволу, затверджений Постановою Кабінету Міністрів України № 801 від 30.10.2013 із змінами і доповненнями (далі - Порядок), визначає процедуру видачі суб`єктам господарювання дозволу на спеціальне використання водних біоресурсів у рибогосподарських водних об`єктах (їх частинах) або відмови в його видачі, переоформлення, видачі дубліката та анулювання дозволу.

Згідно з пунктом 2 вказаного Порядку дозвіл видається на кожний рибогосподарський водний об`єкт (його частину) Держрибагентством або його територіальним органом.

Дозвіл видається територіальним органом суб`єктові господарювання для здійснення промислового рибальства, вилову водних біоресурсів у науково-дослідних, науково-промислових, дослідно-конструкторських цілях, а також визначення їх санітарно-епідеміологічного стану, меліоративного вилову водних біоресурсів з метою формування їх оптимального видового та вікового складу, вилову водних біоресурсів з метою отримання біологічного матеріалу для штучного відтворення їх запасів та здійснення аквакультури, любительського і спортивного рибальства у водних об`єктах загального користування, що перевищує встановлені обсяги безоплатного вилову.

Згідно пункту 3 Порядку передбачено перелік документів, які суб`єкт господарювання подає державному адміністраторові для одержання дозволу, серед яких документи що посвідчують право користування водними об`єктами чи земельними ділянками водного фонду відсутні.

Тобто, для затвердження Режиму чи отримання Дозволу зацікавлені особи не представляють жодних документів, які б свідчили про їхні права на водні об`єкти і земельні ділянки водного фонду, на яких знаходяться водні об`єкти, стосовно яких затверджується режим або видається дозвіл.

При затвердженні Режиму і видачі Дозволу відповідні органи не досліджують питання набуття речових прав, не є розпорядниками та не надають права користуватися водними об`єктами і землями водного фонду.

Статтею 85 ВК України передбачено, що порядок надання земель водного фонду у користування та припинення користування ними встановлюється земельним законодавством.

Суд зауважує, що посилання скаржника на норму ч. 3 ст. 85 ВК України (в редакції до 01.02.2017) не беруться до уваги, оскільки за її змістом у тимчасове користування за погодженням з постійними користувачами земельні ділянки прибережних захисних смуг, смуг відведення та берегових смуг водних шляхів можуть надаватися підприємствам, установам, організаціям, об`єднанням громадян, релігійним організаціям, громадянам України, іноземцям та особам без громадянства, іноземним юридичним особам для сінокосіння, рибогосподарських потреб, культурно-оздоровчих, рекреаційних, спортивних і туристичних цілей, а також для проведення науково-дослідних робіт.

Тобто, вказана норма передбачала можливість надання земель водного фонду у тимчасове користування, котра перебуває в постійному користуванні, за погодженням з постійними користувачами земельних ділянок прибережних захисних смуг, смуг відведення та берегових смуг водних шляхів.

Відповідно до ч. 4 ст. 59 Земельного кодексу України громадянам та юридичним особам органами виконавчої влади або органами місцевого самоврядування із земель водного фонду можуть передаватися на умовах оренди земельні ділянки прибережних захисних смуг, смуг відведення і берегових смуг водних шляхів, озера, водосховища, інші водойми, болота та острови для сінокосіння, рибогосподарських потреб (у тому числі рибництва (аквакультури), культурно-оздоровчих, рекреаційних, спортивних і туристичних цілей, проведення науково-дослідних робіт, тощо.

Згідно ч. 5 ст. 59 Земельного кодексу України використання земельних ділянок водного фонду для рибальства здійснюється за згодою їх власників або за погодженням із землекористувачами.

Відповідно до ст. 124 Земельного кодексу України передача в оренду земельних ділянок, що перебувають у державній або комунальній власності, здійснюється на підставі рішення відповідного органу виконавчої влади або органу місцевого самоврядування згідно з їх повноваженнями, визначеними статтею 122 цього Кодексу, чи договору купівлі-продажу права оренди земельної ділянки (у разі продажу права оренди) шляхом укладення договору оренди земельної ділянки чи договору купівлі-продажу права оренди земельної ділянки (за результатами проведення земельних торгів).

Згідно ч. 1 ст. 122 Земельного кодексу України сільські, селищні, міські ради передають земельні ділянки у власність або у користування із земель комунальної власності відповідних територіальних громад для всіх потреб.

За правилами ч. 5 ст. 122 Земельного кодексу України обласні державні адміністрації на їхній території передають земельні ділянки із земель державної власності, крім випадків, визначених частинами третьою, четвертою і восьмою цієї статті, у власність або у користування у межах міст обласного значення та за межами населених пунктів, а також земельні ділянки, що не входять до складу певного району, або у випадках, коли районна державна адміністрація не утворена, для всіх потреб.

Згідно внесених Законом України від 28.04.2021 №1423-IX змін до Земельного кодексу України, з дня набрання чинності пунктом 24 розділі X "Перехідні положення", на земельні ділянки державної власності, що передаються у комунальну власність територіальних громад, органи виконавчої влади, що здійснювали розпорядження такими земельними ділянками, не мають права здійснювати розпорядження ними.

Таким чином, з 27.05.2021 розпорядником земель під Дмитренківським водосховищем є Гайсинська об`єднана територіальна громада в особі Гайсинської міської ради, а остання виконує функції власника спірного майна, а відповідачем неправомірним використанням водного об`єкту та земельних ділянок під ним, її права порушуються.

З матеріалів справи вбачається, що Гайсинською міською радою Гайсинського району Вінницької області, яка є розпорядником земельних ділянок водного фонду площею 112,7500 га з кадастровим номером :01:004:0113, площею 67,7012 га з кадастровим номером :01:003:0074, площею 307,7770 га з кадастровим номером :03:002:0179 на яких розташований водний об`єкт - Дмитренківське водосховище рішень щодо передачі у користування цих земельних ділянок не приймалося, договорів щодо передачі у користування вищевказаного водного об`єкту в комплексі із земельними ділянками не укладалося.

Крім того, відсутні в матеріалах справи і відповідні рішення (розпорядження) органів виконавчої влади та органів місцевого самоврядування, які у різні періоди часу були розпорядниками спірних земельних ділянок водного фонду щодо передачі ПП "Бук-2007" у користування земельних ділянок водного фонду та водного об`єкту - Дмитренківського водосховища.

Згідно ч. 3 ст. 79 Земельного кодексу України право власності на земельну ділянку поширюється в її межах на поверхневий (ґрунтовий) шар, а також на водні об`єкти, які на них знаходяться.

Відповідно до вимог ст. ст. 125 та 26 Земельного кодексу України право власності на земельну ділянку, а також право постійного користування та право оренди земельної ділянки виникають з моменту державної реєстрації цих прав. Право власності та користування земельною ділянкою оформлюється відповідно до Закону України "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень".

Положеннями статті 206 Земельного кодексу України визначено, що використання землі в Україні є платним. Плата за землю справляється відповідно до закону.

Із системного аналізу наведених законодавчих норм слідує, що використання водосховища для рибогосподарської експлуатації, промислового вилову та вирощування риби повинно здійснюватися тільки за наявності права на водний об`єкт (води) разом із розташованою (ми) під ним земельною (ми) ділянкою (ми) водного фонду.

Системний аналіз вищевказаних норм права дає підстави вважати, що використання водосховища для рибогосподарської експлуатації, промислового вилову та вирощування риби повинно здійснюватися тільки за наявності права на водний об`єкт (води) разом із розташованою під ним земельною ділянкою водного фонду.

В Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно за ПП "Бук-2007" речові права на земельні ділянки водного фонду площею 112,7500 га з кадастровим номером :01:004:0113, площею 67,7012 га з кадастровим номером :01:003:0074, площею 307,7770 га з кадастровим номером :03:002:0179 на яких розташований водний об`єкт - Дмитренківське водосховище не зареєстровані.

Суд враховує саме відсутність реєстрації будь-яких речових прав за відповідачем, а не позивачем.

Таким чином, матеріалами справи підтверджується, що відповідач з 2016 року та на час розгляду спору у цій справі на підставі чинного Режиму та Дозволу здійснює рибогосподарську діяльність на водному об`єкті Дмитренківське водосховище - без отримання водного об`єкта та земель водного фонду в користування та без погодження власника земельної ділянки.

Судом апеляційної інстанції враховується позиція Верховного Суду у постанові від 21.03.2019 у справі №923/213/18 про те, що наявність Режиму рибогосподарської експлуатації не дає підстав для одноосібного використання водного об`єкта та земельної ділянки під ним.

Так у постанові Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 21.03.2019 у справі №923/213/18 суд касаційної інстанції вказав на те, що наявність Режиму рибогосподарської експлуатації відокремленої ділянки Дудчанської затоки Каховського водосховища не дає підстави для одноособового використання відповідачем водного об`єкту загальнодержавного значення загальною площею 49,09 га, - Дудчанської затоки Каховського водосховища, на території Дудчанської сільської ради та земельної ділянки державної форми власності, загальною площею 49,09 га. З огляду на те, що водний об`єкт та земельна ділянка, яка знаходиться під водним об`єктом самовільно зайняті та використовуються відповідачем, але не передавались йому у користування за актом прийому - передачі чи будь-яким іншим чином будь - яким державним органом, касаційний суд дійшов висновку про наявність правових підстав для повернення водного об`єкту та земельної ділянки, яка знаходиться під ним. Крім того суд дійшов висновку, що у розумінні ст. 51 Водного кодексу України Дудчанська затока Каховського водосховища є водосховищем комплексного призначення, а тому не може бути об`єктом оренди і відповідно передана у користування на умовах оренди.

У постанові Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 16.06.2021 у справі №912/1941/20 суд касаційної інстанції погодився з висновками судів попередніх інстанцій про те, що ані Режим рибогосподарської експлуатації водного об`єкта, ані Дозвіл на спеціальне використання водних біоресурсів у рибогосподарських водних об`єктах не є та не можуть бути правовстановлюючими документами, які надають право користування водними об`єктами чи землями водного фонду та не визначають правових підстав користування водним об`єктом. Також судом відзначено, що у розумінні ст. 51 Водного кодексу України спірне водосховище взагалі не може бути об`єктом оренди, а відтак бути рибогосподарським водним об`єктом (є водосховищем комплексного призначення для потреб енергетики, зрошення, рекреації).

Так само у постанові Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 06.10.2021 у справі 914/1326/16 суд касаційної інстанції дійшов висновку про те, що водні об`єкти мають передаватись в користування суб`єктам господарювання на підставі рішення уповноваженого органу на платній основі або інших умовах. Порядок їх експлуатації визначається уповноваженими органами з дотриманням принципу раціонального використання, охорони вод та відтворення водних ресурсів. Ні Режим рибогосподарської експлуатації та науково - біологічне обґрунтування рибогосподарської експлуатації, ні ліцензія на промисловий вилов риби, ні Дозвіл на спеціальне використання водних біоресурсів у рибогосподарських водних об`єктах (їх частинах), не є та не можуть бути правовстановлюючими документами, якими надається право користування водними об`єктами чи землями водного фонду, та не визначають правових підстав користування водним об`єктом. Також, касаційний суд вказав на те, що за змістом ст. 51 Водного кодексу України у користування на умовах оренди для рибогосподарських потреб, культурно-оздоровчих, лікувальних, рекреаційних, спортивних і туристичних цілей, проведення науково-дослідних робіт можуть надаватися водосховища (крім водосховищ комплексного призначення), ставки, озера та замкнені природні водойми, такі об`єкти надаються у користування за договором оренди земель водного фонду у комплексі із земельною ділянкою, а згідно зі ст. 59 Земельного кодексу України використання земельних ділянок водного фонду для рибальства здійснюється за згодою їх власників або за погодженням із землекористувачами. Звідси діяльність, якою займається відповідач на Добротвірському водосховищі, вимагає надання в користування (оренду) водного об`єкта, який надається лише разом із земельною ділянкою під ним, та згоди власника або землекористувача на використання земельної ділянки.

Таким чином колегія суддів дійшла висновку, що ані Режим рибогосподарської експлуатації водного об`єкта, ані Дозвіл на спеціальне використання водних біоресурсів у рибогосподарських водних об`єктах не є та не можуть бути правовстановлюючими документами, якими надається право користування водними об`єктами чи землями водного фонду, та не визначають правових підстав користування водними об`єктами.

Щодо площ дзеркала водного об`єкта, самого водного об`єкта, спірних земельних ділянок, їх взаєморозташування, суд враховує таке.

Вище вказано, що в матеріалах справи наявні, зокрема, Технічна документації із землеустрою щодо інвентаризації земель водного фонду державної власності на території Гайсинського району Вінницької області, виготовленої на замовлення Головного управління Держгеокадастру у Вінницькій області, витяги з державного земельного кадастру щодо формування та реєстрації земельних ділянок водного фонду на території Гайсинського району Вінницької області, відомості з Публічної кадастрової карти України, кадастрові плани земельних ділянок, та інші, з аналізу котрих вбачається, що водний об`єкт - Дмитренківське водосховище розташоване на земельних ділянках площею 112,7500 га з кадастровим номером :01:004:0113, площею 67,7012 га з кадастровим номером :01:003:0074, площею 307,7770 га з кадастровим номером :03:002:0179.

При цьому, суд враховує, що площа водного дзеркала не є тотожною площі земельної ділянки, на котрій розташовується водний об`єкт, оскільки остання включає також площі інших земель водного фонду, як то болото.

Крім того, характер діяльності відповідача на водосховищі, котрий полягає у його зарибненні, вирощені та подальшому вилові рибі (біоресурсів), то стверджувати про таку діяльність лише на частині водного об`єкту є помилковим.

Також, зазначення в Режимі відомостей про те, що водний об`єкт розташований в околицях села Дмитренки, не свідчить про використання водного об`єкту та земельних ділянок, саме в таких межах. Суд зазначає, що безпосередньо біля села Дмитренки розташована земельна ділянки площею 112,7500 га з кадастровим номером :01:004:0113, що становить менше площі, вказаної в Режимі (362 га), тобто відповідач використовує і інші земельні ділянки, на котрих розташоване водосховище.

Апеляційним господарським судом враховується, що Режим рибогосподарської діяльності було видано відповідачу у 2016 році до інвентаризації земельних ділянок з прив`язкою їх координат до місцевості, а сам Режим не є документом, який спростовує офіційні відомості державного земельного кадастру, та відповідно актуальні відомості щодо правового та фактичного зв`язку земельних ділянок з водним об`єктом - Дмитренківським водосховищем.

Слід зауважити, що Верховний Суд в ході касаційного перегляду судових рішень неодноразово звертався загалом до категорії стандарту доказування та відзначав, що принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин справи. Цей принцип передбачає покладання тягаря доказування на сторони. Одночасно цей принцип не передбачає обов`язку суду вважати доведеною та встановленою обставину, про яку сторона стверджує. Така обставина підлягає доказуванню таким чином, аби задовольнити, як правило, стандарт переваги більш вагомих доказів, тобто коли висновок про існування стверджуваної обставини з урахуванням поданих доказів видається більш вірогідним, ніж протилежний (постанови Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 02.10.2018 у справі № 910/18036/17, від 23.10.2019 у справі № 917/1307/18, від 18.11.2019 у справі № 902/761/18, від 04.12.2019 у справі № 917/2101/17).

Аналогічний стандарт доказування застосовано Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 18.03.2020 у справі № 129/1033/13-ц (провадження № 14-400цс19).

Такий підхід узгоджується з судовою практикою ЄСПЛ, юрисдикція якого поширюється на всі питання тлумачення і застосування Конвенції (пункт 1 статті 32 Конвенції). Так, зокрема, у рішенні 23.08.2016 у справі "Дж. К. та Інші проти Швеції" ("J.K. AND OTHERS v. SWEDEN") ЄСПЛ наголошує, що "у країнах загального права у кримінальних справах діє стандарт доказування "поза розумним сумнівом ("beyond reasonable doubt"). Натомість, у цивільних справах закон не вимагає такого високого стандарту; скоріше цивільна справа повинна бути вирішена з урахуванням "балансу вірогідностей". … Суд повинен вирішити, чи являється вірогідність того, що на підставі наданих доказів, а також правдивості тверджень заявника, вимога цього заявника заслуговує довіри". У рішенні ЄСПЛ від 15.11.2007 у справі "Бендерський проти України" ("BENDERSKIY v. Ukraine"), зазначено, що суд, оцінюючи фактичні обставини справи, звертаючись до балансу вірогідностей вирішуючи спір виходив з того, що факти встановлені у експертному висновку, є більш вірогідним за інші докази.

Таким чином суд зобов`язаній надати оцінку кожному належному, допустимому та достовірному доказу, який міститься в матеріалах справи, а також визначити певну сукупність доказів, з урахуванням їх вірогідності та взаємного зв`язку, що дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування.

Зазначена правова позиція щодо стандарту доказування викладена в постанові Верховного Суду у складі Касаційного господарського суду від 25.06.2020 у справі № 924/233/18.

З урахуванням викладеного, апеляційний господарський суд дійшов висновку, що прокурором доведено здійснення відповідачем господарської діяльності на території Дмитренківського водосховища, котре розташоване на спірних земельних ділянках, а різниці в площах, на котрі звертає увагу відповідач спростовуються матеріалами справи та не можуть бути єдиною підставою відмови в позові.

За змістом положень ст. ст. 317, 319 ЦК України власнику належить право володіти, користуватися і розпоряджатися своїм майном.

Статтею 190 ЦК України визначено, що майном як особливим об`єктом вважаються окрема річ, сукупність речей, а також майнові права та обов`язки.

Відповідно до вимог частини 1 статті 316 ЦК України правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб.

Об`єктами цивільних прав є речі, інше майно, майнові права, результати робіт, послуги, результати інтелектуальної, творчої діяльності, інформація, а також інші матеріальні і нематеріальні блага.

Річчю є предмет матеріального світу, щодо якого можуть виникати цивільні права та обов`язки (стаття 179 ЦК України).

До нерухомих речей (нерухоме майно, нерухомість) належать земельні ділянки, а також об`єкти, розташовані на земельній ділянці, переміщення яких є неможливим без їх знецінення та зміни їх призначення. (стаття 181 ЦК України).

Згідно статті 190 ЦК України майном як особливим об`єктом вважаються окрема річ, сукупність речей, а також майнові права та обов`язки.

Відповідно до статті 41 Конституції України, статті 321 ЦК України право власності є непорушним і ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.

Положеннями статті 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод визначено, що кожна фізична та юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права.

Відповідно до вимог статті 395 ЦК України речовими правами на чуже майно є: 1) право володіння; 2) право користування (сервітут); 3) право користування земельною ділянкою для сільськогосподарських потреб (емфітевзис); 4) право забудови земельної ділянки (суперфіцій). Законом можуть бути встановлені інші речові права на чуже майно.

Відповідно до частини 1 статті15 та частини 1 статті 16 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Наведені норми визначають об`єктом захисту порушене, невизнане або оспорюване право чи цивільний інтерес. Порушення права пов`язано із позбавленням його володільця можливості здійснити (реалізувати) своє право повністю або частково. При оспорюванні або невизнанні права виникає невизначеність у праві, спричинена поведінкою іншої особи.

Таким чином, порушення, невизнання або оспорювання суб`єктивного права є підставою для звернення особи за захистом цього права із застосуванням відповідного способу захисту.

Вирішуючи спір, суд повинен надати об`єктивну оцінку наявності порушеного права чи інтересу на момент звернення до господарського суду, а також визначити, чи відповідає обраний позивачем спосіб захисту порушеного права способам, що встановлений чинним законодавством та чи забезпечить такий спосіб захисту відновлення порушеного права.

Крім того, суд має виходити із того, що обраний позивачем спосіб захисту цивільних прав має бути не тільки ефективним, а й відповідати правовій природі тих правовідносин, що виникли між сторонами та має бути спрямований на захист порушеного права.

Згідно частини 2 статті 152 ЗК України власник земельної ділянки або землекористувач може вимагати усунення будь-яких порушень його прав па землю, навіть якщо ці порушення не пов`язані з позбавленням права володіння земельною ділянкою, і відшкодування завданих збитків.

За вимогами статті 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. Зважаючи, що правопорушення є таким, що триває у часі, власник майна може звернутися за захистом свого права протягом всього часу, поки воно триває.

Негаторний позов пред`являється власником за умови, що він має майно у своєму володінні, однак протиправна поведінка інших осіб перешкоджає йому здійснювати права користування та розпорядження ним. Для подання такого позову не вимагається, щоб перешкоди до здійснення права користування та розпорядження майном були результатом винних дій відповідача чи спричиняли позивачу збитки. Достатньо, щоб такі дії хоча б і не позбавляли власника володіння майном, але об`єктивно порушували його права і були протиправними.

Об`єктом негаторного позову є усунення триваючого правопорушення, що збереглося до моменту подання позову до суду.

Позивачем у негаторному позові є власник майна або особа, яка володіє майном на підставі інших прав на майно (титульний власник).

Відповідачем у негаторному позові є особа, яка власними протиправними діями перешкоджає позивачу здійснювати правомірність щодо користування чи розпорядження майном.

Предметом негаторного позову є вимога позивача про усунення з боку відповідача будь-яких перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном.

Підставою негаторного позову є обставини, що підтверджують право позивача на користування і розпорядження майном, вчинення відповідачем дій, що перешкоджають позивачу використовувати належні йому права, позадоговірний характер наявних між сторонами правовідносин.

При цьому поняття перешкод у реалізації прав користування і розпорядження є загальним поняттям і може включати не лише фактичну відсутність доступу до майна та можливості використати її за цільовим призначенням, а й будь-які інші неправомірні дії порушника прав, а також рішення органів державної влади чи місцевого самоврядування, договори, інші правочини, у зв`язку з якими розпорядження і користування майном ускладнене або повністю унеможливлене.

Отже, фактичне використання (зайняття) відповідачем водного об`єкта та земельних ділянок водного фонду всупереч вимог законодавства, розглядається як не пов`язане з позбавленням володіння порушення права власності держави.

У постанові Верховного Суду від 20.10.2020 у справі №910/13356/17 суд зробив висновок про те, що способом захисту у негаторних правовідносинах є вимога, яка забезпечить законному володільцю реальну можливість користуватися і розпоряджатися майном тим чи іншим способом (зобов`язання повернути або звільнити майно, виселення, знесення, накладення заборони на вчинення щодо майна неправомірних дій).

У постанові від 12.06.2019 у справі №487/10128/14-ц Велика Палата Верховного Суду визначила, що зайняття земельної ділянки водного фонду з порушенням ЗК України та ВК України необхідно розглядати як непов`язане з позбавленням володіння порушення права власності держави чи відповідної територіальної громади. У такому разі позовну вимогу про зобов`язання повернути земельну ділянку слід розглядати як негаторний позов, який можна заявити впродовж усього часу тривання порушення прав законного володільця відповідної земельної ділянки водного фонду.

Велика Палата Верховного Суду у постанові від 07.04.2020 у справі №372/1684/14-ц зазначає, що заволодіння громадянами та юридичними особами землями водного фонду всупереч вимогам ЗК України (перехід до них права володіння цими землями) є неможливим. Розташування земель водного фонду вказує на неможливість виникнення приватного власника, а отже, і нового володільця, крім випадків, передбачених у статті 59 цього кодексу (висновки Великої Палати Верховного Суду, сформульовані у постанові від 22.05.2018 у справі №469/1203/15-ц, у пункті 70 постанови від 28.11.2018 у справі №504/2864/13-ц, у пункті 80 постанови від 12.06. 2019 року у справі №487/10128/14-ц та у пункті 96 постанови від 11.09.2019 у справі №487/10132/14-ц).

Отже, зайняття земельної ділянки водного фонду з порушенням ЗК України та ВК України розглядається як не пов`язане з позбавленням володіння порушення права власності держави чи відповідної територіальної громади. Позовна вимога - зобов`язати повернути земельну ділянку, розглядається як негаторний позов, який можна заявити впродовж усього часу тривання порушення прав законного володільця відповідної земельної ділянки водного фонду (пункт 71 постанови Великої Палати Верховного Суду від 28.11.2018 у справі №504/2864/13-ц, пункт 96 постанови Великої Палати Верховного Суду від 04.07.2018 у справі №653/1096/16-ц, пункт 81 постанови Великої Палати Верховного Суду від 12.06.2019 у справі №487/10128/14-ц, пункт 97 постанови від 11.09.2019 у справі №487/10132/14-ц).

Враховуючи встановлені обставини справи, а саме користування відповідачем спірними земельними ділянками, що розташовані під водним об`єктом - Дмитренківським водосховищем за відсутності правових підстав та, що це є триваючим порушенням, позов про усунення такого порушення шляхом зобов`язання відповідача повернути земельні ділянки їх власнику є негаторним, тому такі вимоги можуть бути заявлені в будь-який час протягом якого триває порушення прав законного володільця відповідної земельної ділянки водного фонду та до таких вимог строк позовної давності не застосовуються.

Тому, місцевий господарський правомірно відхилив заяву відповідача про застосування позовної давності до заявленої прокурором вимоги, оскільки до таких вимог строк позовної давності не застосовуються.

З урахуванням викладеного, суд дійшов висновку, що позовна вимога про зобов`язання відповідача повернути власнику земельні ділянки водного фонду шляхом підписання акту приймання передачі відповідає критерію належності та ефективності способу захисту порушеного права.

Статтею 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (право на ефективний засіб юридичного захисту) передбачено, що кожен, чиї права та свободи, визнані в цій Конвенції, було порушено, має право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження.

Наведеним спростовуються доводи відповідача про невірний спосіб захисту та неможливість повернення земельних ділянок у такий спосіб, оскільки йому такі ділянки не передавалися.

У практиці Європейського суду з прав людини (рішення у справах "Спорронґ і Льоннрот проти Швеції" від 23.09.1982, "Джеймс та інші проти Сполученого Королівства" від 21.02.1986, "Щокін проти України" від 14.10.2010, "Серков проти України" від 07.07.2011, "Колишній король Греції та інші проти Греції" від 23.11.2000, "Булвес" АД проти Болгарії" від 22.01.2009, "Трегубенко проти України" від 02.11.2004, "East/West Alliance Limited" проти України" від 23.01.2014) напрацьовано три критерії, які слід оцінювати на предмет сумісності заходу втручання в право особи на мирне володіння майном із гарантіями статті 1 Першого протоколу, а саме: чи є втручання законним; чи переслідує воно "суспільний", "публічний" інтерес; чи є такий захід (втручання в право на мирне володіння майном) пропорційним визначеним цілям. ЄСПЛ констатує порушення статті 1 Першого протоколу, якщо хоча б одного критерію не буде додержано.

Критерій законності означає, що втручання держави у право власності особи повинно здійснюватися на підставі закону - нормативно-правового акту, що має бути доступним для заінтересованих осіб, чітким та передбачуваним у питаннях застосування та наслідків дії його норм. Сам лише факт, що правова норма передбачає більш як одне тлумачення, не означає, що закон непередбачуваний. Сумніви щодо тлумачення закону, що залишаються, враховуючи зміни в повсякденній практиці, усувають суди в процесі здійснення правосуддя.

Втручання держави в право власності особи є виправданим, якщо воно здійснюється з метою задоволення "суспільного", "публічного" інтересу, при визначенні якого ЄСПЛ надає державам право користуватися "значною свободою (полем) розсуду". Втручання держави в право на мирне володіння майном може бути виправдане за наявності об`єктивної необхідності у формі суспільного, публічного, загального інтересу, який може включати інтерес держави, окремих регіонів, громад чи сфер людської діяльності.

Принцип "пропорційності" передбачає, що втручання в право власності, навіть якщо воно здійснюється згідно з національним законодавством і в інтересах суспільства, буде розглядатися як порушення статті 1 Першого протоколу, якщо не було дотримано справедливої рівноваги (балансу) між інтересами держави (суспільства), пов`язаними з втручанням, та інтересами особи, яка так чи інакше страждає від втручання. "Справедлива рівновага" передбачає наявність розумного співвідношення (обґрунтованої пропорційності) між метою, що передбачається для досягнення, та засобами, які використовуються. Необхідний баланс не буде дотриманий, якщо особа несе "індивідуальний і надмірний тягар".

З огляду на характер спірних правовідносин, установлені судом обставини та застосовані правові норми, не вбачається невідповідності заходу втручання держави у право відповідача на користування водним об`єктом та земельними ділянками водного фонду, що розміщені під ним, критеріям правомірного втручання в право особи на мирне володіння майном, сформованим у сталій практиці ЄСПЛ, оскільки відповідач у порядку передбаченому чинним законодавством України такого права не набув.

Також, відносно посилання відповідача на те, що він використовує лише частину водного плеса, а прокурор заявив вимогу про зобов`язання повернення всієї площі земельної ділянки, суд зауважує таке.

Згідно із частинами 1-4, 9 статті 79-1 ЗК України формування земельної ділянки полягає у визначенні земельної ділянки як об`єкта цивільних прав. Формування земельної ділянки передбачає визначення її площі, меж та внесення інформації про неї до Державного земельного кадастру. Формування земельних ділянок здійснюється: у порядку відведення земельних ділянок із земель державної та комунальної власності; шляхом поділу чи об`єднання раніше сформованих земельних ділянок; шляхом визначення меж земельних ділянок державної чи комунальної власності за проєктами землеустрою щодо впорядкування територій населених пунктів, проєктами землеустрою щодо впорядкування території для містобудівних потреб, проєктами землеустрою щодо приватизації земель державних і комунальних сільськогосподарських підприємств, установ та організацій; за проєктами землеустрою щодо організації території земельних часток (паїв). Сформовані земельні ділянки підлягають державній реєстрації у Державному земельному кадастрі. Земельна ділянка вважається сформованою з моменту присвоєння їй кадастрового номера. Формування земельних ділянок (крім випадків, визначених у частинах шостій, сьомій цієї статті) здійснюється за проєктами землеустрою щодо відведення земельних ділянок. Земельна ділянка може бути об`єктом цивільних прав виключно з моменту її формування (крім випадків суборенди, сервітуту щодо частин земельних ділянок) та державної реєстрації права власності на неї.

Отже, земельна ділянка є об`єктом цивільних прав виключно з моменту її формування (з моменту присвоєння їй кадастрового номера) та реєстрації її у Державному земельному кадастрі.

При цьому, суд зауважує, що на спірних земельних ділянках розташоване не лише водне плесо, котре використовує відповідач, а і інші об`єкти водного фонду, зокрема болота.

Також, як вказано вище, враховуючи характер діяльності відповідача на водосховищі, котрий полягає у його зарибненні, вирощені та подальшому вилові рибі (біоресурсів), то стверджувати про таку діяльність лише на частині водного об`єкту є помилковим.

Тому, посилання відповідача на невідповідність площ водного плеса, є формальним та не може слугувати підставою для відмови в позові.

Щодо доводів скаржника про порушення принципу "належного урядування", суд вказує, що Європейський суд з прав людини у своїй практиці підкреслює особливу важливість принципу "належного урядування". Він передбачає, що у разі, коли йдеться про питання загального інтересу, зокрема, якщо справа впливає на такі основоположні права людини, як майнові права, державні органи повинні діяти вчасно та в належний і якомога послідовніший спосіб (рішення у справах "Беслер проти Італії", "Онер`їлдіз проти Туреччини", "Megadal.com S.r.l. проти Молдови" і "Москаль проти Польщі"). Зокрема, на державні органи покладено обов`язок запровадити внутрішні процедури, які посилять прозорість і ясність їхніх дій, мінімізують ризик помилок (рішення у справах "Лелас проти Хорватії" і "Тошкуце та Інші проти Румунії") і сприятимуть юридичній визначеності у цивільних правовідносинах, які зачіпають майнові інтереси (рішення у справах "Онер`їлдіз проти Туреччини" та "Беєлер проти Італії"). Принцип "належного урядування", як правило, не повинен перешкоджати державним органам виправляти випадкові помилки, навіть ті, причиною яких є їхня власна недбалість (рішення у справі "Москаль проти Польщі"). Будь-яка інша позиція була б рівнозначною, inter alia, санкціонуванню неналежного розподілу обмежених державних ресурсів, що саме по собі суперечило б загальним інтересам. З іншого боку, потреба виправити минулу "помилку" не повинна непропорційним чином втручатися в нове право, набуте особою, яка покладалася на легітимність добросовісних дій державного органу (див., mutatis mutandis, рішення у справі "Пінкова та Пінк проти Чеської Республіки"). Іншими словами, державні, органи, які не впроваджують або не дотримуються своїх власних процедур, не повинні мати можливість отримувати вигоду від своїх протиправних дій або уникати виконання своїх обов`язків (рішення у справі "Лелас проти Хорватії"). Ризик будь-якої помилки державного органу повинен покладатися на саму державу, а помилки не можуть виправлятися за рахунок осіб, яких вони стосуються (рішення у справах "Пінкова та Пінк проти Чеської Республіки", "Гаші проти Хорватії", "Трґо проти Хорватії").

У своїй постанові Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного господарського суду від 14.01.2020 р. у справі № 910/15058/18 зазначив, що процедури органів державної влади та місцевого самоврядування повинні бути прозорі та зрозумілі. В іншому випадку рішення органів влади не може вважатися правомірним.

Суд зауважує, що за цих правовідносин користування водними біоресурсами потребує не лише отримання дозвільних документів на її здійснення (зокрема Режим та Дозвіл), а й отримання в установленому законодавством порядку речових прав щодо водного об`єкта та земельних ділянок під ним, що як встановлено вище, відповідачем не було зроблено.

При цьому, саме відповідач, як особа, котра виявила бажання провадити господарську діяльність, пов`язану із водними біоресурсами, повинен був вчинити дії з отримання всіх документів (дозвільних та правовстановлюючих), а та обставина, що такі документи державою видаються через різні уповноважені органи, сфери управління котрих не залежать одна від одної, не вказує на те, що за відсутності одного із документів, порушується принцип "належного урядування".

А відтак, з цієї точки зору також твердження скаржника про передчасність пред`явлення позову про повернення земельних ділянок до моменту скасування (анулювання) Дозволу та Режиму є безпідставними, позаяк існує дві відокремлені умови щодо здійснення господарської діяльності з водними біоресурсами: наявність дозвільних документів; наявність речового права на водний об`єкт та розташовані під ним земельні ділянки.

З огляду на викладене, апеляційний господарський суд вважає правомірним висновок суду першої інстанції про обґрунтованість позовних вимог, а як наслідок суд вірно ухвалив рішення про задоволення позовних вимог.

Відповідно до ст. 86 ГПК України, господарський суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних в справі доказів.

В силу приписів ст. 74 ГПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

Зважаючи на вказане, судова колегія зазначає, що доводи скаржника, викладені в апеляційній скарзі, не спростовують встановлених обставин справи, а тому не приймаються судом апеляційної інстанції до уваги.

Відповідно до ст. 276 ГПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Враховуючи вищевикладене, рішення Господарського суду Вінницької області від 25.08.2023 у справі № 902/144/23 слід залишити без змін, а апеляційну скаргу Приватного підприємства "Бук-2007" - без задоволення.

Керуючись статтями 269, 270, 273, 275-279, 282 ГПК України, Північно-західний апеляційний господарський суд

УХВАЛИВ:

1. Апеляційну скаргу Приватного підприємства "Бук-2007" залишити без задоволення, а рішення Господарського суду Вінницької області від 25.08.2023 у справі № 902/144/23 - без змін.

2. Справу № 902/144/23 надіслати Господарському суду Вінницької області.

3. Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена до Верховного Суду у випадках, строках та порядку встановлених статтями 286-291 Господарського процесуального кодексу України.

Повний текст постанови складений "01" лютого 2024 р.

Головуючий суддя Петухов М.Г.

Суддя Мельник О.В.

Суддя Олексюк Г.Є.