ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ПОЛТАВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

23.01.2024 Справа № 917/892/23

Суддя Мацко О.С. , розглянувши матеріали

за позовною заявою Товариства з обмеженою відповідальністю «Юнайтед Енерджі», 01010, м. Київ, вул. Левандовська, 8А, нежиле приміщення 1-8, груп. прим. 10, ,

до Публічного акціонерного товариства Транснаціональна фінансово-промислова нафтова компанія «Укртатнафта», 39609, Полтавська обл., м. Кременчук, вул. Свіштовська, 3, ,

про стягнення 1 623 484 058,65 грн.

Суддя Мацко О.С.

Секретар судового засідання Токар А.В.

Представники: згідно протоколу

ВСТАНОВИВ:

Ухвалою від 12.06.2023р. відкрито провадження у даній справі, призначено підготовче зщасідання, встановлено процесуальні строки для подання заяв по суті спору.

03.07.2023р. від відповідача надійшов відзив на позовну заяву, 20.07.2023р. - відповідь на відзив від позивача, 20.09.23р. - клопотання позивача про долучення до справи додаткових доказів (Висновок експерта від 29.07.2023р.), 25.09.23р. - пояснення відповідача щодо поданого висновку експерта, 15.11.23р. - письмові пояснення позивача, 30.11.23р. - заперечення до письмових пояснень позивача.

Підготовче засідання 13.07.2023р. не відбулося у зв`язку з відпусткою судді та ухвалою від 21.08.2023р. було призначено на 20.09.2023р. У засіданні 20.09.23р. протокольною ухвалою було задоволено клопотання позивача про поновлення строк на подання додаткових доказів та клопотання відповідача про надання часу відреагувати на подані докази, оголошено перерву до 12.10.2023р. У зв`язку з перебуванням судді на лікарняному, засідання 12.10.23р. не відбулося та було призначено на 15.11.23р. Протокольною ухвалою від 15.11.23р. закрито підготовче провадження та призначено справу до розгляду по суті на 14.12.2023р. В цей день засідання не відбулося у зв`язку з оголошенням по всій території України масштабної довготривалої повітряної тривоги. Ухвалою від 14.12.2023р. розгляд справи по суті було призначено на 23.01.2024р.

У засіданні 23.01.24р. суд розглянув справу по суті, оголосив вступну та резолютивну частини рішення, роз`яснив строк і порядок набрання рішенням законної сили та його оскарження.

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що відповідачем неналежним чином виконано умови укладеного між сторонами договору поставки нафтопродуктів від 10.03.21р. №202/2/2118. Відповідач проти позову заперечує, вважає, що позовні вимоги заявлено передчасно: не заперечуючи самого факту отримання коштів, відповідач ставить під сумнів їх правову природу (за твердженням позивача це попередня оплата за договором), а з посиланням на форс-мажорні обставини вважає, що строк виконання зобов`язання з

поставки нафтопродуктів наразі не настав.

Заперечуючи проти доводів відповідача, позивач посилається на прийняття грошових коштів відповідачем та часткове виконання умов договору поставки, що свідчить про розцінювання даних грошових коштів саме як попередньої оплати, тим більше що умова про можливість попередньої оплати була передбачена сторонами в договорі, і ненадання відповідачем рахунків на попередню оплату не змінює кваліфікації цих коштів як попередньої оплати; заперечує проти доводів відповідача про передчасність позовних вимог та вказує, що повідомлення про настання форс-мажорних обставин в порядку , передбаченому договором, від відповідача не надходило.

Обставини, встановлені судом:

10.03.2021р. між сторонами по справі було укладено Договір №202/2/2118 поставки нафтопродуктів, відповідно до умов якого відповідач зобов`язався поставити позивачу нафтопродукти, а відповідач прийняти і оплатити в асортименті, кількості та за ціною, узгодженою сторонами в Додатках (Специфікаціях) до даного договору. Ціна товару за одну метричну тонну вказується сторонами у відповідних додатках (специфікаціях) до даного договору (п.4.1). Строк поставки товару (дії договору) до 31.12.2022р. (з урахуванням додаткової угоди від 17.12.2021р., підписаної сторонами). До договору також були укладені та підписані сторонами Специфікації на поставку Товару (арк..справи 19-27, том1).

Як стверджує позивач, ним було сплачено відповідачу на виконання умов договору у якості попередньої оплати 2 444 515 548.14 грн. (факт отримання грошових коштів та їх суму відповідач не спростовує). Вказане підтверджується платіжними дорученнями, копії яких додані до матеріалів справи (арк. 59-113, том 1) та карткою рахунку 6313 за січень 2021р. грудень 2022р. (фільтрація за параметрами «договір №202/2/2118 від 10.03.2021» та контрагентом «Укртатнафта ПАТ» (а.с.53-58, том 1); листами позивача «Про зміну призначення платежу» від 16.03.21р., 17.03.21р.,19.03.21р., 22.03.21р., 23.03.23р., 22.06.23р. (арк..справи 28-35, том 1). У підтвердження розміру дебіторської заборгованості 1 623 484 058,65 грн. станом на 17.07.2023р. позивачем подано також виконаний ТОВ «Бюро судово-економічної експертизи та аудиту «І.В.А.» Висновок експерта №29 за результатами проведення судово-економічної експертизи від 28.07.2023р., який приймається судом у якості належного і допустимого доказу по справі (арк..справи 134-156, том 2).

З матеріалів справи вбачається (і це не заперечується жодною з сторін), що відповідачем було поставлено позивачу нафтопродукти за договором на загальну суму 521 031 489,49 грн., а також повернуто 300 000 000 грн. вказане підтверджується Актами приймання-передачі нафтопродуктів №1/10 від 31.10.2021р., №1/11 від 30.11.2021р., №1/12 від 31.12.2021р., №1/01 від 31.01.2022р., платіжною інструкцією № від 23.02.2022р. Листами від 01.10.2021р., 01.11.2021р., 01.12.21р. відповідач повідомляв позивача про те, що нафтопродукти, які будуть придбані ТОВ «Юнайтед енерджі», право власності на які перейде на підставі актів приймання-передачі нафтопродуктів до договору поставки нафтопродуктів №202/2/2118 від 10.03.2021р., будуть знаходитися на зберіганні ТОВ «Нафтасіті», про що останнє попереджено відповідними листами (а.с.37-38, 40,43-44, том 1).

Враховуючи вищевикладене, припинення поставок нафтопродуктів та неповернення сплачених коштів (Вимога про повернення передоплати за вказаним договором вих..№11/01-5 від 11.01.23р. з доказами направлення та отримання відповідачем а.с.46-52, том 1) позивач звернувся до суду з даним позовом.

При вирішенні спору суд виходить з наступного:

Відповідно до статей 6, 627 Цивільного Кодексу України сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Між сторонами у справі виникли правовідносини за договором поставки, до яких, в силу ЦК України, застосовуються положення про купівлю-продаж. Відповідно до ст.712 ЦК України, за договором поставки продавець (постачальник), який здійснює підприємницьку діяльність, зобов`язується передати у встановлений строк (строки) товар у власність покупця для використання його у підприємницькій діяльності або в інших цілях, не пов`язаних з особистим, сімейним, домашнім або іншим подібним використанням, а покупець - прийняти товар і сплатити за нього певну грошову суму.

Відповідно ст. 655 Цивільного кодексу України за договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов`язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов`язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму. Предметом договору купівлі-продажу може бути майно (товар), яке є у продавця на момент укладення договору або буде створене (придбане, набуте) продавцем у майбутньому (ст.656 ЦК України).

Ціна в договорі встановлюється за домовленістю сторін. У випадках, встановлених законом, застосовуються ціни (тарифи, ставки тощо), які встановлюються або регулюються уповноваженими органами державної влади або органами місцевого самоврядування. Зміна ціни після укладення договору допускається лише у випадках і на умовах, встановлених договором або законом (ст.633 ЦК України). Згідно ст.691 ЦК України, покупець зобов`язаний оплатити товар за ціною, встановленою у договорі купівлі-продажу, або, якщо вона не встановлена у договорі і не може бути визначена виходячи з його умов, - за ціною, що визначається відповідно до статті 632 цього Кодексу, а також вчинити за свій рахунок дії, які відповідно до договору, актів цивільного законодавства або вимог, що звичайно ставляться, необхідні для здійснення платежу. Продавець зобов`язаний передати покупцеві товар, визначений договором купівлі-продажу.

Продавець повинен одночасно з товаром передати покупцеві його приналежності та документи (технічний паспорт, сертифікат якості тощо), що стосуються товару та підлягають переданню разом із товаром відповідно до договору або актів цивільного законодавства.

Продавець зобов`язаний передати товар покупцеві у строк, встановлений договором купівлі-продажу, а якщо зміст договору не дає змоги визначити цей строк, - відповідно до положень статті 530 цього Кодексу.

Обов`язок продавця передати товар покупцеві вважається виконаним у момент:

1) вручення товару покупцеві, якщо договором встановлений обов`язок продавця доставити товар;

2) надання товару в розпорядження покупця, якщо товар має бути переданий покупцеві за місцезнаходженням товару.

Договором купівлі-продажу може бути встановлений інший момент виконання продавцем обов`язку передати товар (ст.534 ЦК України).

Товар вважається наданим у розпорядження покупця, якщо у строк, встановлений договором, він готовий до передання покупцеві у належному місці і покупець поінформований про це. Готовий до передання товар повинен бути відповідним чином ідентифікований для цілей цього договору, зокрема шляхом маркування.

Продавець зобов`язаний передати покупцеві товар, що відповідає умові договору купівлі-продажу щодо комплектності.

Якщо договором купівлі-продажу не встановлено умов щодо комплектності товару, продавець зобов`язаний передати покупцеві товар, комплектність якого визначається звичаями ділового обороту або іншими вимогами, що звичайно ставляться.

Якщо з договору купівлі-продажу не випливає обов`язок продавця доставити товар або передати товар у його місцезнаходженні, обов`язок продавця передати товар покупцеві вважається виконаним у момент здачі товару перевізникові або організації зв`язку для доставки покупцеві.

Згідно ст.692 ЦК України, покупець зобов`язаний оплатити товар після його прийняття або прийняття товаророзпорядчих документів на нього, якщо договором або актами цивільного законодавства не встановлений інший строк оплати товару.

Покупець зобов`язаний сплатити продавцеві повну ціну переданого товару. Договором купівлі-продажу може бути передбачено розстрочення платежу. Якщо договором встановлений обов`язок покупця частково або повністю оплатити товар до його передання продавцем (попередня оплата), покупець повинен здійснити оплату в строк, встановлений договором купівлі-продажу, а якщо такий строк не встановлений договором, - у строк, визначений відповідно до статті 530 цього Кодексу. У разі невиконання покупцем обов`язку щодо попередньої оплати товару застосовуються положення статті 538 цього Кодексу. Якщо продавець, який одержав суму попередньої оплати товару, не передав товар у встановлений строк, покупець має право вимагати передання оплаченого товару або повернення суми попередньої оплати.

Статтею 629 Цивільного кодексу України, встановлено, що договір є обов`язковим для виконання сторонами. У відповідності до вимог ст. ст. 525, 526 Цивільного кодексу України, ст. 193 Господарського кодексу України зобов`язання повинні виконуватися належним чином та в установлений строк, одностороння відмова від виконання зобов`язання не допускається. Якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін) (ст. 530 Цивільного кодексу України).

При цьому ст. 538 ЦК України регламентує зустрічне виконання зобов"язання. Так, за приписами цієї норми виконання свого обов"язку однією зі сторін, яке відповідно до догвоору обумовлене виконанням другою стороною свого обов"язку, є зустрічним виконанням зобов`язання. При зустрічному виконанні зобов`язання сторони повинні виконувати свої обов`язки одночасно, якщо інше не встановлено договором, актами цивільного законодавства, не випливає із суті зобов`язання або звичаїв ділового обороту. Сторона, яка наперед знає, що не може виконати свого обов`язку, повинна своєчасно повідомити про це другу сторону. Якщо зустрічне виконання свого обов`язку здійснено однією зі сторін, незважаючи на невиконання другою стороною свого обов`язку, друга сторона повинна виконати свій обов`язок.

Відповідач, заперечуючи проти позову, посилається на те, що в порушення умов договору, позивачем здійснено перерахування коштів без виставлення рахунку з боку відповідача (постачальника), тож немає підстав кваліфікувати спірні грошові кошти як попередню оплату. До того ж, остання поставка відбулася в січні 2022р., а позивач і після цього продовжував перераховувати кошти, незважаючи на відсутність виставлених рахунків. Частина грошових коштів (300 000 000 грн.) була повернута позивачу на підставі його листа як «помилково сплачені кошти», тож, імовірно, решту суми теж можна вважати помилково сплаченими .

При оцінці даних заперечень, судом проаналізовано укладений між сторонами договір, на який посилається позивач. Так, розд.4 «Ціна та порядок розрахунків» передбачено: Оплата товару може бути здійснена покупцем як на умовах попередньої оплати, так і після поставки товару. В останньому випадку оплата повинна бути здійснена покупцем у строк, вказаний у листі-вимозі постачальника про оплату, а у випадку відсутності такої вимоги не пізніше 60 календарних днів від дати поставки товару згідно з актом приймання-передачі нафтопродуктів. Оплата товару може здійснюватися частинами. Підставою для перерахування оплати за товар є рахунок постачальника, в якому постачальник вказує вартість товару, виходячи з ціни товару, зазначеної у відповідному додатку до договору. Датою оплати вважається дата зарахування грошових коштів на поточний рахунок постачальника , який вказаний у рахунку. Оплата товару, що постачається, здійснюється покупцем шляхом перерахування грошових коштів на поточний рахунок постачальника із зазначенням в платіжному документі номера і дати цього договору, номера і дати виписки рахунку на оплату, найменування покупця, його коду ЄДРПОУ та найменування товару, що підлягає оплаті.

Враховуючи викладене, а також встановлення судом того, що: 1) спірні кошти були прийняті відповідачем, їх повернення відповідачу не ініціювалося; 2) при перерахуванні коштів позивач визначав призначення платежу саме як плату за нафтопродукти з посиланням на укладений договір від 21.03.2021р. №202/2/2118 (з урахуванням листів про уточнення призначення платежу по декількох платіжних дорученнях, за якими, про що резонно зауважує позивач, відповідачем були складені та зареєстровані податкові накладні - з урахуванням листів про зміну призначення платежу та містять посилання саме на Договір №202/2/2118 від 10.03.2021р., що вбачається з відомостей системи «MEDOC»); 3) часткового виконання відповідачем умов договору від 21.03.2021р. №202/2/2118 та поставки нафтопродуктів на суму 521 031 489,49 грн. (Акти приймання-передачі нафтопродуктів, досліджені судом, містять посилання на Договір поставки 21.03.2021р. №202/2/2118) суд вважає заперечення відповідача проти позову в цій частині необґрунтованими.

Додатково, оцінюючи подані до справи позивачем листи "Про зміну призначення платежу", суд зазначає наступне: згідно з пунктом 3.8 Інструкції про безготівкові розрахунки в Україні в національній валюті, затвердженої постановою Правління НБУ від 21 січня 2004 року №22 (в редакції на момент складення платіжного доручення), обов`язковим реквізитом платіжного доручення є «призначення платежу», який заповнюється платником так, щоб надавати повну інформацію про платіж та документи, на підставі яких здійснюється перерахування коштів отримувачу; повноту інформації визначає платник з урахуванням вимог законодавства України. Платник відповідає за дані, що зазначені в реквізиті платіжного доручення "Призначення платежу". Банк перевіряє заповнення цього реквізиту на відповідність вимогам, викладеним у цій главі, лише за зовнішніми ознаками.

Тобто, право визначати призначення платежу відповідно до чинного законодавства України належить виключно платнику, тобто особі, що здійснює відповідний платіж. Переказ вважається завершеним з моменту зарахування суми переказу на рахунок отримувача або її видачі йому в готівковій формі (пункт 30.1 статті 30 Закону України «Про платіжні системи та переказ коштів в Україні» у редакції чинній на момент спірних правовідносин). Отже, з моменту перерахування грошових коштів на рахунок отримувача обов`язок банку з виконання доручення платника вважається виконаним. Внесення змін до призначення платежу такого платіжного доручення є неможливим. А питання уточнення інформації, вказаної у реквізиті «Призначення платежу» виконаного платіжного доручення вирішується сторонами у порядку, узгодженому між ними, без участі банку. Зазначене підтверджується листом Національного Банку України від 9 червня 2011 року №25-111/1438-7141 «Про заміну інформації у реквізиті «Призначення платежу», яким встановлено, що після списання коштів з рахунку платника питання щодо уточнення інформації, зазначеної у реквізиті «Призначення платежу», вирішується між сторонами без участі банку. Визначальним у змісті наведених законодавчих норм, якими регулюються правильність заповнення платіжного доручення, є те, що вони регулюють правовідносини між банком та платником, у той час, як зміна волевиявлення у розпорядженні коштами є господарськими правовідносинами та визначається цивільно-правовими угодами, укладеними між сторонами. При цьому економічний зміст тієї чи іншої господарської операції визначається платниками податків самостійно та на власний розсуд, а не - контролюючим органом. Отже, платник не позбавлений законодавцем права на обрання шляхів здійснення своєї господарської діяльності у межах цивільного законодавства.

Посилання відповідача на практику Верховного Суду стосовно «передчасності» позовних вимог про повернення попередньої оплати є некоректним, оскільки наведена постанова ВС КГС у справі №910/4725/22 від 14.09.2023р. прийнята за результатами перегляду справи за інших правовідносин та обставин, що не є подібними до справи, що розглядається.

Посилання відповідача на передчасність позовних вимог суд також оцінює критично. Так, відповідач посилається на настання форс-мажорних обставин, спричинених військовою агресією проти України, та надає Сертифікат №5301-23-00034 про форс-мажорні обставини (обставини непереборної сили), виданий Полтавською торгово-промисловою палатою від 04.01.2023р. №4/02-06, який засвідчує форс-мажорні обставини, що унеможливили виконання в установлений термін зобов`язань з поставки товару (нафтопродуктів) за укладеним з позивачем договором поставки від 10.03.2021р. №202/2/2118. Період дії форс-мажорних обставин (обставин непереборної сили): з 02.04.2022р., тривають на 04.01.2023р. Також відповідач надає суду лист Торгово-промислової палати України від 28.02.2022р. №2024/02.0-7.1 та Витяги з Єдиного реєстру досудових розслідувань, Наказ №100 від 02.04.2022р. «Про аварійну зупинку технологічних установок» (арк..справи 195-204, том 1).

Розд.6 Договору від 21.03.2021р. встановлено наступне:

« 6. Форс- мажор. 6.1. Жодна із сторін не буде нести відповідальність за повне або часткове невиконання зобво`язань за цим договором, якщо таке невиконання викликане обставинами форс-мажору, включаючи, але не обмежуючись такими: повінню, пожежею, землетрусом, війною або військовими діями або іншими, що не залежать від сторін обставинами, що виникли після укладення договору і перешкоджають належному виконанню зобов`язань сторін. Якщо будь-яка з таких обставин безпосередньо спричинила невиконання зобов`язань у строки, встановлені цим договором, то ці строки пропорційно подовжуються на час дії відповідних обставин. 6.3. Сторона, яка не виконала зобов`язання за цим договором, повинна негайно сповістити іншу сторону. Доказом настання та/або припинення дії обставин форс-мажору є документ, виданий регіональною Торгово-промисловою палатою (її відділенням) або уповноваженим державним органом.»

Судом встановлено, що, всупереч п.п.6.3, відповідачем не надано доказів негайного сповіщення контрагента про неможливість виконання зобов`язання за договором внаслідок настання форс-мажорних обставин; посилання представника відповідача на те, що дані факти, які мали місце у 2022р. (воєнна агресія, ракетні обстріли м.Кременчук) є загальновідомими, не звільняють сторону від необхідності дотримання і виконання умов договору.

Так, військові дії, які наразі відбуваються на території нашої країни дійсно є загальновизнаною обставиною непереборної сили, що, зокрема, засвідчила Торговельно-промислова палата України (далі ТПП України) у своєму загальному офіційному листі від 28.02.2022 № 2024/02.0-7.1. Верховний Суд неодноразово звертав увагу на те, що ТПП України листом від 28.02.2022 N 2024/02.0-7.1 засвідчила, що військова агресія російської федерації проти України стала підставою для введення воєнного стану та є форс-мажорними обставинами (обставинами непереборної сили). Проте вказаний лист ТПП України адресований Всім, кого це стосується, тобто необмеженому колу суб`єктів, його зміст носить загальний інформаційний характер та констатує абстрактний факт наявності форс-мажорних обставин без доведення причинно-наслідкового зв`язку у конкретному зобов`язанні.

Верховний Суд у постанові від 07.06.2023 у справі N 906/540/22 зазначив, що лист ТПП від 28.02.2022 N 2024/02.0-7.1 не є безумовною підставою вважати, що форс-мажорні обставини настали для всіх без виключення суб`єктів. Кожен суб`єкт, який в силу певних обставин не може виконати свої зобов`язання за окремо визначеним договором, має доводити наявність в нього форс-мажорних обставин. Саме суд на підставі наявних у матеріалах доказів повинен встановити, чи дійсно такі обставини на які посилається сторона, є надзвичайними і невідворотними, що об`єктивно унеможливили належне виконання стороною свого обов`язку.

Відповідно до абз. 3 ч. 3 ст. 14 Закону Про торгово-промислові палати в Україні ТПП засвідчує форс-мажорні обставини (обставини непереборної сили), а також торговельні та портові звичаї, прийняті в Україні, за зверненнями суб`єктів господарської діяльності та фізичних осіб. Згідно з ч. 1 ст. 14-1 зазначеного Закону ТПП та уповноважені нею регіональні ТПП засвідчують форс-мажорні обставини (обставини непереборної сили) та видають сертифікат про такі обставини.

Так, Верховний Суд неодноразово зазначав, що саме повідомлення про форс-мажор має бути направлено іншій стороні якнайшвидше, адже, хоч форс-мажорні обставини впливають, як правило, на одну сторону договору, проте безперечно мають негативні наслідки насамперед для іншої сторони договору, яка не отримує його належне виконання. Отже, своєчасне повідомлення іншої сторони про настання форс-мажорних обставин спрямоване на захист прав та інтересів іншої сторони договору, яка буде розуміти, що не отримає вчасно товар (роботи, послуги) та, можливо, зможе зменшити негативні наслідки форс-мажору Водночас неповідомлення або несвоєчасне повідомлення про форс-мажорні обставини позбавляє сторону, яка порушила цей обов`язок, права посилатися на ці обставини як на підставу звільнення від відповідальності, якщо це передбачено договором (втрата стороною права посилання на форс-мажор). Про те, що сторона позбавляється права посилатися на форс-мажорні обставини через несвоєчасне повідомлення має бути прямо зазначено в договорі (див. постанову Верховного Суду від 22.06.2022 у справі N 904/5328/21). Разом з тим, якщо в договорі, укладеному між Сторонами прямо не передбачено юридичні наслідки того, що сторона не повідомила іншу сторону в строки, визначені Договором, про факт настання таких обставин, така сторона може вільно посилатися на обставини форс-мажору як на підставу звільнення її від відповідальності за порушення зобов`язання.

Наданим відповідачем Сертифікатом Полтавської торгово-промислової палати від 04.01.2023р. про форс-мажорні обставини (який, як акцентує увагу суду позивач, виданий саме на суму спірної передоплати та підтверджує неможливість виконання зобов"язання з поставки нафтопродуктів, а не повернення отриманих грошових коштів) вказані обставини настали 02.04.2022р., проте жодних доказів повідомлення про їх настання позивача суду не надано.

Вищепроцитованими положеннями укладеного між сторонами договору передбачено негайне сповіщення контрагента про настання форс-мажорних обставин і не передбачено наслідків такого неповідомлення, що, з урахуванням викладеного, дає підстави відповідачу посилатися на обставини форс-мажору як на підставу звільнення його від відповідальності за порушення зобов`язання (непоставку товару у встановлений строк). Однак в межах даної справи позивачем не ставиться вимога про відповідальність відповідача за порушення виконання зобов`язання. Натомість з обставин справи чітко вбачається намір позивача повернути сплачені грошові кошти (за встановлених судом обставин непоставлення обумовленого договором товару у визначений строк).

Верховний Суд у складі суддів об`єднаної палати Касаційного господарського суду у постанові від 19.08.2022 у справі №908/2287/17 зазначив, що сертифікат торгово-промислової палати, який підтверджує наявність форс-мажорних обставин, не може вважатися беззаперечним доказом про їх існування, а повинен критично оцінюватися судом з урахуванням встановлених обставин справи та у сукупності з іншими доказами. Адже визнання сертифіката торгово-промислової палати беззаперечним та достатнім доказом про існування форс-мажорних обставин (обставин непереборної сили) без надання судом оцінки іншим доказам суперечить принципу змагальності сторін судового процесу.

Посилання відповідача у відзиві на позов на включення підприємства до Переліку підприємств, які є боржниками у виконавчих провадженнях, вчинення виконавчих дій за якими зупиняється у період воєнного стану, не є підставою для відмови у постановленні рішення про стягнення грошових коштів.

Відповідно до статті 86 Господарського процесуального кодексу України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також вірогідність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

17 жовтня 2019 року набув чинності Закон України від 20 вересня 2019 року № 132-IX «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо стимулювання інвестиційної діяльності в Україні», яким були внесені зміни до Господарського процесуального кодексу України, зокрема змінено назву статті 79 Господарського процесуального кодексу України з «Достатність доказів» на нову - «Вірогідність доказів», викладено її у новій редакції, та фактично впроваджено в господарський процес стандарт доказування «вірогідності доказів». Відповідно до статті 79 Господарського процесуального кодексу України наявність обставини, на яку сторона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, вважається доведеною, якщо докази, надані на підтвердження такої обставини, є більш вірогідними, ніж докази, надані на її спростування. Питання про вірогідність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.

Стандарт доказування «вірогідності доказів», на відміну від «достатності доказів», підкреслює необхідність співставлення судом доказів, які надає позивач та відповідач. Тобто, з введенням в дію нового стандарту доказування необхідним є не надання достатньо доказів для підтвердження певної обставини, а надання саме тієї кількості, яка зможе переважити доводи протилежної сторони судового процесу.

Тлумачення змісту статті 79 Господарського процесуального кодексу України свідчить про те, що ця стаття покладає на суд обов`язок оцінювати докази, обставини справи з огляду на їх вірогідність, яка дозволяє дійти висновку, що факти, які розглядаються, скоріше були (мали місце), аніж не були.

Аналогічний висновок Верховного Суду викладений у пункті 7.44. постанови від 16 лютого 2021 року у справі № 927/645/19.

Верховний Суд в ході касаційного перегляду судових рішень неодноразово звертався загалом до категорії стандарту доказування та відзначав, що принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин справи. Цей принцип передбачає покладання тягаря доказування на сторони. Одночасно цей принцип не передбачає обов`язку суду вважати доведеною та встановленою обставину, про яку сторона стверджує. Така обставина підлягає доказуванню таким чином, аби задовольнити, як правило, стандарт переваги більш вагомих доказів, тобто коли висновок про існування стверджуваної обставини з урахуванням поданих доказів видається більш вірогідним, ніж протилежний (постанови Верховного Суду від 2 жовтня 2018 року у справі № 910/18036/17, від 23 жовтня 2019 року у справі № 917/1307/18, від 18 листопада 2019 року у справі № 902/761/18, від 4 грудня 2019 року у справі № 917/2101/17). Аналогічний стандарт доказування застосований Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 18 березня 2020 року у справі № 129/1033/13-ц (провадження № 14-400цс19).

Зазначений підхід узгоджується і з судовою практикою Європейського суду з прав людини, юрисдикція якого поширюється на всі питання тлумачення і застосування Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція) (пункт 1 статті 32 Конвенції). Так, зокрема, у рішенні 23 серпня 2016 року у справі «Дж. К. та Інші проти Швеції» («J.K. AND OTHERS v. SWEDEN») ЄСПЛ наголошує, що «у країнах загального права у кримінальних справах діє стандарт доказування «поза розумним сумнівом («beyond reasonable doubt»). Натомість, у цивільних справах закон не вимагає такого високого стандарту; скоріше цивільна справа повинна бути вирішена з урахуванням «балансу вірогідностей». Суд повинен вирішити, чи являється вірогідність того, що на підставі наданих доказів, а також правдивості тверджень заявника, вимога цього заявника заслуговує довіри».

З урахуванням викладеного, суд за результатми розгляду даної справи дійшов висновку про те, що позивачем доведено, а відповідачем не спростовано підстав для задоволення позовних вимог.

Судові витрати по сплаті судового збору розподіляються між сторонами відповідно до приписів ст.129 ГПК України (при задоволенні позову - покладаються на відповідача).

Керуючись статтями 129, 232-233,237-238,240 ГПК України, суд,-

ВИРІШИВ:

1. Позовні вимоги задовольнити.

2. Стягнути з Публічного акціонерного товариства Транснаціональна фінансово-промислова нафтова компанія «Укртатнафта» (39609, Полтавська обл., м. Кременчук, вул. Свіштовська, 3, ) на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «Юнайтед Енерджі» (01010, м. Київ, вул. Левандовська, 8А, нежиле приміщення 1-8, груп. прим. 10, ) 1 623 484 058,65 грн. боргу, 939 400,00 грн. судового збору.

3. Видати наказ після набрання рішенням законної сили.

Рішення набирає законної сили та може бути оскаржено до Східного апеляційного господарського суду в порядку ст.ст.241,256-257 ГПК України.

Повне рішення складено 31.01.2024р.

Суддя О.С.Мацко