ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ЧЕРКАСЬКОЇ ОБЛАСТІ
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

29 січня 2024 року м. Черкаси справа № 910/7894/23

Господарський суд Черкаської області у складі головуючого судді Грачова В.М., при секретарі судового засідання Вовчанській К.Ю., без участі представників сторін, в приміщенні суду в м. Черкаси, розглянувши справу за позовом Товариства з обмежено відповідальністю "Арома Юкрейн" до Держави Україна в особі Державної казначейської служби України про відшкодування 2000000 грн. моральної шкоди,

ВСТАНОВИВ:

Позивач - Товариство з обмежено відповідальністю "Арома Юкрейн" звернувся в Господарський суд міста Києва з позовом до Держави Україна в особі Державної казначейської служби України (далі - відповідач, ТОВ "Арома Юкрейн") про відшкодування за рахунок коштів Державного бюджету 2000000 грн. моральної шкоди, завданої йому незаконними процесуальними діями Господарського суду міста Києва при розгляді справи № 910/273/23, що порушують право позивача на доступ до суду.

22.05.2023 року начальник відділу забезпечення діяльності судових колегій Господарського суду міста Києва листом № 910/7894/23/3131/2023 позовну заяву Товариства з обмежено відповідальністю "Арома Юкрейн", на підставі ст. 31 ГПК України, направив до Північного апеляційного господарського суду.

Ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 01.06.2023 року визначено підсудність справи № 910/7894/23 за позовом Товариства з обмежено відповідальністю "Арома Юкрейн" до Держави Україна в особі Державної казначейської служби України про відшкодування моральної шкоди в розмірі 2000000 грн. Господарському суду Черкаської області.

07.06.2023 року супровідним листом за № 09.1-14/501/23 від 01.06.2023 року матеріали позовної заяви Товариства з обмежено відповідальністю "Арома Юкрейн" у справі № 910/7894/23 з додатками надійшли до Господарського суду Черкаської області та згідно з протоколом автоматизованого розподілу судової справи між суддями позовні матеріали передано судді Грачову В.М.

Позов мотивований тим, що заявлена до стягнення моральна шкода є грошовою компенсацією зневіри позивача до судових органів, у здатність держави в особі відповідача забезпечити позивачу ефективний спосіб правового захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження, що вважає приниженням його ділової репутації, як особистого немайнового блага. Подія порушення вбачається із судових рішень судді Господарського суду міста Києва Чинчин О.В. при розгляді справи № 910/273/23, якими, на думку позивача, безпідставного залишено позов Товариства з обмежено відповідальністю "Арома Юкрейн" до Держави Україна в особі Державної казначейської служби України про відшкодування 1500000 грн. моральної шкоди без руху ухвалою суду від 09.01.2023 року та постановленою в подальшому ухвалою від 30.01.2023 року повернено позовні матеріали позивачу.

Як на правову підставу своїх вимог позивач послався на норми ст.ст. 3, 6, 8, 19, 55, 56, 64, 68, 129 Конституції України, ст.ст. 3, 6, 11-16, 20, 23, 1166, 1176 ЦК України, рішення Конституційного Суду України від 17.06.2019 року № 4-р(ІІ)/2020 у справі № 3-180/2018(1644/18), Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод, рішення Європейського суду з прав людини у справі «Делькур проти Бельгії» від 17.01.1970 року, у справі Гофман проти Німеччини» від 11.10.2001 року, у справі «Лашманкін та інші проти Росії» від 07.02.2017 року, ст.ст. 1, 2, 3, 4, 12 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду».

Ухвалами Господарського суду Черкаської області від 14.09.2023, 04.09.2023 року прийнято позовну заяву до розгляду, по ній відкрито провадження у справі № 910/7894/23 за правилами загального позовного провадження, призначено підготовче засідання на 01.11.2023 року.

Відповідач в особі свого представника подав 29.06.2023 року через систему «Електронний суд» відзив на позовну заяву (вх. № 10892/23, а.с. 42-46), в якому заперечував проти позову з мотивів безпідставності, необґрунтованості та недоказаності позовних вимог, просив відмовити в його задоволенні з наступних підстав:

при зверненні до суду з цим позовом позивач визначив відповідачем Державу Україна в особі Державної казначейської служби України. Остання є неналежним відповідачем, а незалучення судом за клопотанням позивача належного відповідача/співвідповідача - фактичного порушника прав позивача, є окремою підставою відмови у задоволенні цього позову. В цій частині заперечень представник відповідача керувався правовими висновками ВП ВС, викладеними у постановах від 27.11.2019 у справі № 242/4741/16-ц, від 19.06.2018 у справі № 910/23967/16, від 17.04.2018 у справі № 523/9076/16, від 2' 1.11.2018 у справі 127/93/17, від 12.12.2018 у справі № 372/51/16, ВС у постановах від 29.06.2022 у справі № 686/24767/20, ВСУ у постанові від 01.03.2017 у справі № 6-3139цс16;

позивачем не доведено в розумінні ч. 1 ст. 74 ГПК України наявність події завдання йому спірної моральної шкоди працівниками Казначейства, а саме: неправомірності дій Казначейства, наявності шкоди та причинного зв`язку між неправомірними діями працівників казначейства і заподіяною шкодою. До повноважень Державної казначейської служби України і її територіальних органів віднесено лише реалізація державної політики у сферах казначейського обслуговування бюджетних коштів, бухгалтерський облік виконання бюджетів і, зокрема, безспірне списання коштів державного та місцевих бюджетів або боржників на підставі рішення суду. Заперечення відповідача в цій частині викладені з врахуванням правових висновків, викладених Пленумом Верховного Суду України у постанові від 31.03.1995 № 4 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди», ВП ВС у постановах від 12.03.2019 у справі № 920/715/17, від 14.04.2020 у справі № 925/1196/18;

оскарження діяльності суддів (судів) щодо розгляду та вирішення справ, а також оскарження судових рішень поза порядком, передбаченим процесуальним законом, не допускається. Усі процесуальні порушення, що їх допустили суди після отримання позовної заяви та визначення складу суду для її розгляду, можуть бути усунуті лише у межах відповідної судової справи, в якій такі порушення були допущені. Вирішення у суді спору за такими позовними вимогами буде втручанням у здійснення правосуддя іншим судом. В цій частині заперечень відповідачем враховано правову позицію ВСУ, викладену у постанові від 01.03.2017 у справі № 6-3139цс16, ВС у постанові від 29.06.2022 року у справі № 686/24767/20;

позивачем не доведено завдання йому моральної шкоди у виді приниження ділової репутації, яку оцінено в 2 000 000грн.

Ухвалою суду від 01.11.2023 року підготовче провадження у справі № 910/7894/23 закрито, призначено справу до судового розгляду по суті на 29.11.2023 року; роз`яснено сторонам, що 18.10.2023 року введено в дію Закон України № 3200-ІХ «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо обов`язкової реєстрації та використання електронних кабінетів в Єдиній судовій інформаційно-телекомунікаційній системі або її окремій підсистемі (модулі), що забезпечує обмін документами» і відповідно до вимог ст. 6 ГПК України у разі звернення до суду з документом особи, яка зобов`язана зареєструвати електронний кабінет, але не зареєструвала його, передбачається настання процесуальних наслідків, серед яких залишення позовної заяви, апеляційної чи касаційної скарги без руху, повернення окремих заяв, клопотань, заперечень, неврахування судом відзиву тощо; явку учасників справи у судове засідання визнати обов`язковою.

Сторони явку своїх представників в судове засідання 29.11.2023 року не забезпечили, належним чином повідомлені про дату, час та місце судового засідання. Представник позивача подав суду 22.08.2023 року засобами електронного зв`язку, 25.08.2023 року направлену поштою заяву (вх. № 13775/23), в якій підтримав вимоги позовної заяви і просив її задовольнити повністю, розгляд справи проводити без участі представника позивача. Представник відповідача 29.11.2023 року подав через систему «Електронний суд» заяву (вх. № 19866/23), в якій не визнав вимоги позовної заяви і просив відмовити у її задоволенні повністю з підстав, викладених у відзиві на позовну заяву, розгляд справи проводити без його участі.

Частиною 1 ст. 202 ГПК України визначено, що неявка у судове засідання будь-якого учасника справи за умови, що його належним чином повідомлено про дату, час і місце цього засідання, не перешкоджає розгляду справи по суті, крім випадків, визначених цією статтею.

Враховуючи, що наявні матеріали справи є достатніми для всебічного, повного і об`єктивного розгляду справи, суд, відповідно до ст. 202 ГПК України, визнав за можливе розглянути справу у відсутності представників сторін за наявними в ній матеріалами.

Згідно з ч.ч. 4, 5 ст. 240 ГПК України, судом підписано рішення без його проголошення, датою ухвалення рішення є дата складення повного судового рішення.

Відповідно до правового висновку, викладеного в постанові Верховного Суду від 05.09.2022 у справі № 1519/2-5034/11 (провадження № 61-175сво21), у разі ухвалення судового рішення за відсутності учасників справи суд повинен зазначити датою ухвалення ту дату, на яку було призначено розгляд справи, та вказувати в резолютивній частині дату складення повного судового рішення. Проте в разі зазначення судом датою ухвалення судового рішення дати складення повного судового рішення, внаслідок чого дата судового засідання та дата ухвалення судового рішення не збігатимуться, це не є порушенням прав сторін.

Дослідивши подані представниками сторін заяви по суті справи і з процесуальних питань, наявні в справі письмові докази та оцінивши їх у сукупності, суд відмовляє у задоволенні позову повністю з таких підстав.

До позовної заяви на підтвердження своїх вимог позивач додав письмові докази, із яких вбачаються такі обставини.

В грудні 2022 року ТОВ "Арома Юкрейн" звернулось в Господарський суд міста Києва з позовною заявою від 26.12.2022 вих. № 26-12 до Держави Україна в особі Державної казначейської служби України, в якій товариство просило відшкодувати йому за рахунок коштів Державного бюджету моральну шкоду у розмірі 1500000 грн., завдану процесуальними діями Шевченківського районного суду м. Києва при розгляді справи № 761/26021/22, що порушили його право на доступ до суду та на «ефективний засіб правового захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження» (ст. 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод), незаконність яких підтверджується тим, що вони мають ознаки тяжкого злочину, передбаченого ч. 4 ст. 382 КК України, та ознаки кримінальних правопорушень, передбачених ч. 1 ст. 356 і ч. 2 ст. 364 КК України, що в свою чергу підриває принцип верховенства права, зазначеного в ст. 8 Конституції України (по тексту дослівно).

Ухвалою судді Господарського суду міста Києва Чинчин О.В. від 09.01.2023 року у справі № 910/273/23 позовну заяву ТОВ "Арома Юкрейн" залишено без руху; надано заявнику строк на усунення недоліків позовної заяви та роз`яснено заявнику, що якщо у встановлений строк виявлені недоліки не будуть усунуті, позовна заява буде вважатись не поданою та повернута позивачеві.

На виконання вимог ухвали Господарського суду міста Києва від 09.01.2023 у справі № 910/273/23 директором ТОВ "Арома Юкрейн" подано до Господарського суду міста Києва заяву від 20.01.2023 № АЮ-20/01-2023 про долучення до справ № 910/273/23 зазначених у заяві документів.

Ухвалою судді Господарського суду міста Києва Чинчин О.В. від 30.01.2023 року у справі № 910/273/23 позовну заяву ТОВ "Арома Юкрейн" до Держави Україна в особі Державної казначейської служби України про відшкодування 1500000 грн. моральної шкоди на підставі ч. 4 ст. 174 ГПК України визнано неподаною і повернено заявнику. В ухвалі місцевого господарського суду зазначено, що ця ухвала набирає законної сили з моменту підписання та може бути оскаржена в апеляційному порядку до Північного апеляційного господарського суду шляхом подачі апеляційної скарги протягом 10 днів з дня її підписання. Повний текст ухвали суддею складено і підписано 30.01.2023 року.

Отже, предметом позову у справі, що розглядається, є вимога позивача про стягнення з Державного бюджету України на його користь моральної шкоди, завданої протиправними судовими рішеннями Господарського суду міста Києва у справі № 910/273/23 за його (позивача) позовом.

Статтею 19 Конституції України передбачено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи, зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Статтею 56 Конституції України встановлено, що кожен має право на відшкодування за рахунок держави чи органів місцевого самоврядування матеріальної та моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень.

Статтею 3 Цивільного кодексу (далі - ЦК) України визначено загальні засади цивільного законодавства. Згідно з пунктами 5, 6 ч. 1 цієї статті ЦК, ними зокрема, є: судовий захист цивільного права та інтересу; справедливість, добросовісність та розумність.

Цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки. Підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є завдання майнової (матеріальної) та моральної шкоди іншій особі (ч. 1, п. 3 ч. 2 ст. 11 ЦК України).

Статтями 13 і 14 ЦК України встановлено, відповідно, межі здійснення цивільних прав та загальні засади виконання цивільних обов`язків. Зокрема, і цивільні права і цивільні обов`язки здійснюються (виконуються) в межах, встановлених договором або актом цивільного законодавства.

Частиною 1 ст. 15 ЦК України встановлено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Згідно з ч. 1, ч. 2 п. 9 ст. 16 ЦК України, кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути, зокрема, відшкодування моральної (немайнової) шкоди. Суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом.

Статтею 23 ЦК України унормовано відшкодування моральної шкоди. Згідно з ч. 1, п. 4 ч. 2, ч.ч. 3, 4 цієї статті ЦК, особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає, зокрема, у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи. Якщо інше не встановлено законом, моральна шкода відшкодовується грошовими коштами, іншим майном або в інший спосіб. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості. Моральна шкода відшкодовується незалежно від майнової шкоди, яка підлягає відшкодуванню, та не пов`язана з розміром цього відшкодування.

Обґрунтовуючи вимогу про стягнення з Державного бюджету України на його користь немайнової (моральної) шкоди, позивач, будучи юридичною особою, зазначив, що ця шкода завдана йому протиправними процесуальними рішеннями судді місцевого господарського суду при здійсненні ним своїх повноважень. Моральна шкода, завдана йому, як юридичній особі, полягає порушенні права на доступ до суду, на ефективний засіб правового захисту в національному органі, які порушують недоторканість ділової репутації юридичної особи позивача, як особистого немайнового блага.

Отже, крім загальних підстав відшкодування майнової і немайнової шкоди, визначених ст.ст. 22, 23 ЦК України, спірні правовідносини сторін перебувають також у сфері регулювання параграфа 1 глави 82 «Відшкодування шкоди» Цивільного кодексу України.

Загальні підстави відповідальності за завдану майнову шкоду встановлені ст. 1166 Цивільного кодексу України, відповідно до ч. 1 якої майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала.

Статтею 1167 ЦК України визначено підстави відповідальності за завдану моральну шкоду. Згідно з ч. 1 ст. 1167 ЦК, моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених частиною другою цієї статті. Відповідно до п. 3 ч. 2 цієї статті, моральна шкода відшкодовується незалежно від вини органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим, органу місцевого самоврядування, фізичної або юридичної особи, яка її завдала, у випадках, встановлених законом.

Спеціальною нормою, яка регулює порядок відшкодування шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, прокуратури або суду, є стаття 1176 ЦК України. Нормами частин 6, 7 статті 1176 ЦК України встановлено, що шкода, завдана фізичній або юридичній особі внаслідок іншої незаконної дії або бездіяльності чи незаконного рішення органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, органу досудового розслідування, прокуратури або суду, відшкодовується на загальних підставах. Порядок відшкодування шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, органу досудового розслідування, прокуратури або суду, встановлюється законом.

Порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду визначено Законом України від 01.12.1994 № 266/94-ВР. Відповідно до ст. 1 цього Закону, ним регулюється відшкодування шкоди, завданої громадянинові і положення цього Закону не можуть за аналогією застосовуватися до відносин щодо відшкодування шкоди, завданої злочином юридичній особі.

Загальні підстави відшкодування шкоди, завданої органом державної влади та посадовою або службовою особою органу державної влади, передбачені статтями 1173, 1174 ЦК України. Застосовуючи статті 1173, 1174 ЦК України, суд має встановити: по-перше, невідповідність рішення, дії чи бездіяльності органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування чи відповідно їх посадової або службової особи вимогам закону чи іншого нормативного акта; по-друге, факт заподіяння цим рішенням, дією чи бездіяльністю шкоди фізичній або юридичній особі. За наявності цих умов є підстави покласти цивільну відповідальність за завдану шкоду саме на державу, Автономну Республіку Крим або орган місцевого самоврядування.

У постанові від 12.03.2019 року у справі № 920/715/17 (провадження № 12-199гс18) Велика Палата Верховного Суду дійшла правових висновків щодо застосування норм статей 1173, 1174, 1176 ЦК України, за змістом яких особою, відповідальною перед потерпілим за шкоду, завдану органами державної влади, їх посадовими та службовими особами, відповідно до цих положень ЦК України, та відповідачем у справі є держава, яка набуває і здійснює свої цивільні права та обов`язки через органи державної влади у межах їхньої компетенції, встановленої законом. Таким органом є особа, відповідальна за спричинення збитків, та Казначейська служба, яка здійснює списання коштів з державного бюджету на підставі рішення суду.

Із постанови Великої Палати Верховного суду від 12.03.2019 № 920/715/17 також вбачається, що статті 1173, 1174 ЦК України є спеціальними і передбачають певні особливості, характерні для розгляду справ про деліктну відповідальність органів державної влади та посадових осіб, які відмінні від загальних правил деліктної відповідальності. Так, зокрема, цими правовими нормами передбачено, що для застосування відповідальності посадових осіб та органів державної влади наявність їх вини не є обов`язковою. Втім, цими нормами не заперечується обов`язковість наявності інших елементів складу цивільного правопорушення, які є обов`язковими для доказування у спорах про стягнення збитків. Необхідною підставою для притягнення органу державної влади до відповідальності у вигляді стягнення шкоди є наявність трьох умов: неправомірні дії цього органу, наявність шкоди та причинний зв`язок між неправомірними діями і заподіяною шкодою, і довести наявність цих умов має позивач, який звернувся з позовом про стягнення шкоди на підставі статті 1173 ЦК України (п.п. 5.9., 5.10.).

Верховний Суд у складі колегії суддів КГС у постанові від 02.07.2020 року у справі № 910/11621/16 сформулював правову позицію, за змістом якої, визначивши характер спірних правовідносин, для застосування до них приписів статей 1167, 1173, 1174, 1176 ЦК України суд має встановити, зокрема: кому завдана шкода (фізичній чи юридичній особі з урахуванням суб`єктного складу злочину відповідно до статті 172 КК України); чим підтверджується заподіяння позивачеві втрат немайнового характеру та в чому конкретно вони полягали/проявилися (наприклад, у приниженні ділової репутації юридичної особи, у посяганні на фірмове найменування, товарний знак, виробничу марку, розголошення комерційної таємниці або у вчиненні дій, спрямованих на зниження престижу чи підрив довіри до її діяльності), за яких обставин та якими конкретно рішеннями, діями, бездіяльністю вони заподіяні; невідповідність цих рішень, дій чи бездіяльності органу державної влади чи їх посадової або службової особи вимогам закону чи іншого нормативного акта; факт заподіяння цими рішеннями, діями чи бездіяльністю шкоди саме юридичній особі та її розмір; причино-наслідковий зв`язок між незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю. За наявності цих умов є підстави покласти цивільну відповідальність за завдану шкоду згідно з цими статтями саме на державу, Автономну Республіку Крим або орган місцевого самоврядування.

Правильне визначення складу сторін у справі є запорукою ухвалення законного і справедливого судового рішення. Вирішуючи питання про склад осіб, які братимуть участь у справі, суд повинен враховувати характер спірних правовідносин, визначену ним норму матеріального права, яка підлягає застосуванню, та матеріально-правовий інтерес у вирішенні справи. Така правова позиція Верховним Судом викладена у постанові від 05.10.2021 року у справі № 757/47675/18-ц і її суд також враховує при розгляді цієї справи.

Відповідно до правової позиції Об`єднаної палати Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду, викладеної в постанові від 14.06.2019 року у справі № 910/6642/18, вирішуючи господарський спір, суд з`ясовує, чи існує у позивача право або законний інтерес; якщо так, то чи має місце його порушення, невизнання або оспорювання відповідачем; якщо так, то чи підлягає право або законний інтерес захисту і чи буде такий захист ефективний за допомогою того способу, який визначено відповідно до викладеної в позові вимоги. В іншому випадку у позові слід відмовити.

З огляду на вищевикладені обставини справи суд вбачає, що поданими позивачем письмовими доказами підтверджуються обставини його звернення до місцевого господарського суду з позовом до Держави Україна в особі Державної казначейської служби України про відшкодування за рахунок коштів Державного бюджету 2000000 грн. моральної шкоди, завданої йому незаконними, на думку позивача, процесуальними рішеннями Господарського суду міста Києва при розгляді справи № 910/273/23. Захист свого порушеного спірного немайнового права позивач вчиняв в порядку цивільного провадження, його цивільний позов про відшкодування моральної шкоди подано за правилами господарського судочинства до Казначейства, місцевий господарський суд, як заподіювач спірної моральної шкоди, позивачем до участі у справі не залучений. Ухвалами місцевого господарського суду від 09.01.2023 позовну заяву було залишено без руху з підстав її невідповідності вимогам ст.ст. 162, 164 ГПК України, а від 30.01.2023 - позовну заяву визнано неподаною і повернено позивачу з підстав не усунення ним виявлених судом недоліків цієї позовної заяви. Зазначені ухвали місцевого господарського суду учасниками справи в апеляційному порядку не оскаржувались, набрали законної сили.

Відтак, суд вважає, що оскільки позивачем заявлено позов до Казначейської служби, яка здійснює списання коштів з державного бюджету на підставі рішення суду, а не до заподіювача шкоди, то відповідач є неналежним і ця обставина є підставою відмови у задоволенні позову повністю.

Крім того, позивачем поданими доказами не доведено протиправність процесуальних рішень заподіювача шкоди, наявність самої події завдання ними позивачу спірної моральної шкоди, не обґрунтовано і не підтверджено її розмір і ці обставини є також підставою відмови у задоволенні позову.

Оскільки підставою позову про стягнення моральної шкоди позивачем визначено прийняття протиправних процесуальних рішень місцевим господарським судом у господарській справі за його позовом, які перешкоджають йому доступ до суду, то захист його порушеного права можливий лише у спосіб, визначений Господарським процесуальним кодексом України шляхом апеляційного і касаційного оскарження цих судових рішень.

Таким чином, враховуючи недоведеність факту спричинення позивачу шкоди у розумінні статей 1167, 1174, 1176 ЦК України без установлення усіх складових елементів, необхідних для цивільно-правової відповідальності за наведеними статтями закону, суд приходить до висновку про відсутність правових підстав для задоволення позову.

Згідно з частиною 2 статті 5 Господарського процесуального кодексу України суд відповідно до викладеної в позові вимоги позивача може визначити у своєму рішенні спосіб захисту, який не встановлений законом, лише за умови, що законом не встановлено ефективного способу захисту порушеного права чи інтересу. Суд може застосувати не встановлений законом спосіб захисту лише за наявності двох умов одночасно: по-перше, якщо дійде висновку, що жодний установлений законом спосіб захисту не є ефективним саме у спірних правовідносинах, а по-друге, якщо дійде висновку, що задоволення викладеної у позові вимоги позивача призведе до ефективного захисту його прав чи інтересів.

Застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту права чи інтересу, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення, невизнання або оспорення. Такі право чи інтерес мають бути захищені судом у спосіб, який є ефективним, тобто таким, що відповідає змісту відповідного права чи інтересу, характеру його порушення, невизнання або оспорення та спричиненим цими діяннями наслідкам. Такі висновки наведено, зокрема, у постановах Великої Палати Верховного Суду від 05.06.2018 у справі № 338/180/17 (провадження № 14-144цс18), від 11.09.2018 у справі № 905/1926/16 (провадження № 12-187гс18), від 30.01.2019 у справі № 569/17272/15-ц (провадження № 14-338цс18), від 03.12.2020 року у справі № 909/703/19.

Відповідно до частин 5, 6 ст. 13 Закону України «Про судоустрій і статус суддів в Україні», висновки щодо застосування норм права, викладені у постановах Верховного Суду, є обов`язковими для всіх суб`єктів владних повноважень, які застосовують у своїй діяльності нормативно-правовий акт, що містить відповідну норму права. Висновки щодо застосування норм права, викладені у постановах Верховного Суду, враховуються іншими судами при застосуванні таких норм права.

Відповідно до частин 1, 4 статті 236 ГПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Крім того, Велика Палата Верховного Суду при розгляді справи № 755/10947/17 зазначила, що незалежно від того, чи перераховані усі постанови, у яких викладена правова позиція, від якої відступила Велика Палата, суди під час вирішення тотожних спорів мають враховувати саме останню правову позицію Великої Палати.

Відповідно до п. 2 постанови Пленуму Вищого господарського суду України від 23.03.2012 № 6 «Про судове рішення», рішення господарського суду має ґрунтуватись на повному з`ясуванні такого: чи мали місце обставини, на які посилаються особи, що беруть участь у процесі, та якими доказами вони підтверджуються; чи не виявлено у процесі розгляду справи інших фактичних обставин, що мають суттєве значення для правильного вирішення спору, і доказів на підтвердження цих обставин; яка правова кваліфікація відносин сторін, виходячи з фактів, установлених у процесі розгляду справи, та яка правова норма підлягає застосуванню для вирішення спору. Господарський суд у прийнятті судового рішення керується (та відповідно зазначає у ньому) не лише тими законодавчими та/або нормативно-правовими актами, що на них посилалися сторони та інші учасники процесу, а й тими, на які вони не посилалися, але якими регулюються спірні правовідносини у конкретній справі (якщо це не змінює матеріально-правових підстав позову).

Враховуючи положення ч. 1 ст. 9 Конституції України та беручи до уваги ратифікацію Законом України від 17.07.1997 № 475/97-ВР Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і Першого протоколу та протоколів № 2, 4, 7, 11 до Конвенції та прийняття Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини», суди також повинні застосовувати Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод та рішення Європейського суду з прав людини як джерело права.

Зокрема, Європейський суд з прав людини у справі «Проніна проти України» у рішенні від 18.07.2006 та у справі «Трофимчук проти України» у рішенні від 28.10.2010 зазначив, що пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент сторін. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень.

Нормами Господарського процесуального кодексу України, зокрема, встановлено, що:

учасники судового процесу та їх представники повинні добросовісно користуватися процесуальними правами; зловживання процесуальними правами не допускається (ч. 1 ст. 43);

кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи (ч.ч. 1, 3 ст. 74);

належними є докази, на підставі яких можна встановити обставини, які входять в предмет доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування (ч. 1 ст. 76);

обставини, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування (ч. 1 ст. 77);

достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи (ч. 1 ст. 78);

наявність обставини, на яку сторона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, вважається доведеною, якщо докази, надані на підтвердження такої обставини, є більш вірогідними, ніж докази, надані на її спростування. Питання про вірогідність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання (ч.ч. 1, 2 ст. 79);

учасники справи подають докази у справі безпосередньо до суду (ч. 1 ст. 80);

суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили (ч.ч. 1, 2 ст. 86).

Згідно з ч.ч. 1, 3 ст. 13, ч. 1 ст. 14 ГПК України, судочинство у господарських судах здійснюється на засадах змагальності сторін, кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом. Суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у господарських справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відтак, з огляду на викладені обставини справи, наведені норми законодавства, правові позиції Верховного Суду, суд надає перевагу запереченням відповідача, наведеним у його заявах по суті справи, а поданий позов з урахуванням його предмета і підстав визнає необґрунтованим, недоказаним і таким, що задоволенню не підлягає.

Судові витрати позивача, у відповідності до п. 2 ч. 4 ст. 129 ГПК України, покладаються на нього.

Керуючись ст.ст. 233, 236-240, 256 ГПК України, господарський суд

ВИРІШИВ:

У задоволенні позову Товариства з обмежено відповідальністю "Арома Юкрейн" до Держави Україна в особі Державної казначейської служби України про відшкодування 2000000 грн. моральної шкоди - відмовити повністю.

Рішення може бути оскаржене до Північного апеляційного господарського суду протягом двадцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повне рішення складене 29.01.2024 року.

Суддя В.М. Грачов