УХВАЛА

30 січня 2024 року

м. Київ

cправа № 910/5852/22

Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного господарського суду:

Могил С.К. - головуючий, Волковицька Н.О., Случ О.В.,

за участю секретаря судового засідання Росущан К.О.,

та представників

позивача: Муконіна Н.Ю.,

відповідача: Панченко О.О. (в режимі відеоконференції),

розглянувши у відкритому судовому засіданні в режимі відеоконференції касаційну скаргу Комунального підприємства виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації) "Київський культурний кластер"

на постанову Східного апеляційного господарського суду від 02.10.2023

та рішення Господарського суду Полтавської області від 21.03.2023

у справі № 910/5852/22

за позовом Комунального підприємства виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації) "Київський культурний кластер"

до Товариства з обмеженою відповідальністю "СІНЕМА-ЦЕНТР"

про стягнення грошових коштів,

В С Т А Н О В И В:

Комунальне підприємство виконавчого органу Київради (Київської міської державної адміністрації) «Київкінофільм» (в подальшому змінено найменування на Комунальне підприємство виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації) «Київський культурний кластер») звернулось до Господарського суду міста Києва з позовом до Товариства з обмеженою відповідальністю «СІНЕМА-ЦЕНТР» про стягнення 2 448 047,19 грн.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 03.08.2022 позовну заяву з доданими до неї матеріалами передано до Господарського суду Полтавської області.

Рішенням Господарського суду Полтавської області від 21.03.2023 (суддя Білоусов С.М.), залишеним без змін постановою Східного апеляційного господарського суду від 02.10.2023 (колегія суддів у складі: Гетьман Р.А. - головуючий, Склярук О.І., Хачатрян В.С.), у позові відмовлено повністю.

Судами обох інстанцій встановлено, що 14.05.2019 між Департаментом комунальної власності м. Києва, КП «Київкінофільм» (орендодавцем) та Товариством з обмеженою відповідальністю «СІНЕМА-ЦЕНТР» (орендарем) укладено трьохсторонній договір №2974 про передачу майна територіальної громади міста Києва в оренду, посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Косенко Л.А. зареєстрований в реєстрі за №420.

За вказаним договором орендодавець на підставі рішення конкурсної комісії з питань оренди майна територіальної громади міста Києва Департаменту комунальної власності м. Києва виконавчого органу Київської міської ради від 15.04.2019 протокол №60 передає ТОВ «СІНЕМА-ЦЕНТР» об`єкт оренди - нежитловий будинок, загальною площею 7 376,30 кв.м, в тому числі підвал - 649,20 кв.м, цоколь - 1805,90 кв.м, 1 поверх - 2096,70 кв.м, 2 поверх - 1982,90 кв.м, 3 поверх 841,60 кв.м за адресою: місто Київ, вулиця Велика Васильківська, буд. 19 літера А для організації кінопоказів відповідно до умов цього договору (п. 1.1, п. 2.1. договору).

13.06.2019 за актом приймання-передачі орендованого нерухомого майна ТОВ «СІНЕМА-ЦЕНТР» було передано нежитлові приміщення будівлі - кінотеатру «Київ» в орендне користування в повному обсязі.

Укладеним договором оренди №2974 сторони погодили, зокрема, таке:

- орендна плата визначена за результатами конкурсу, затвердженими протоколами засідання конкурсної комісії від 15.04.2019 і становить без ПДВ за базовий місяць розрахунку квітень 2019 р.: 287,31 грн. за 1 кв.м, в цілому складає 2 119 253 грн. 00 коп. (п. 3.1. договору);

- орендна плата сплачується орендарем на рахунок підприємства - балансоутримувача, починаючи з дати підписання акта приймання-передачі (п. 3.6. договору);

- орендна плата сплачується орендарем незалежно від наслідків господарської діяльності орендаря щомісячно не пізніше 5 числа поточного місяця за поточний місяць (п. 3.7. договору);

- орендар зобов`язаний своєчасно та в повному обсязі сплачувати орендну плату (п. 4.2.3. договору);

- усі зміни та доповнення до цього договору мають оформлятися в письмовій формі і вступають в силу з моменту підписання їх сторонами, та нотаріального посвідчення (п. 9.2. договору).

На підставі звернення Товариства з обмеженою відповідальністю «СІНЕМА-ЦЕНТР» від 27.11.2019 №197/1 директором Департаменту комунальної власності міста Києва виконавчого органу Київської міської ради (Київська міська державна адміністрація) Гузем А.А. було видано наказ від 04.11.2019 №507 «Про проведення перевірки стану використання об`єкта оренди».

На виконання наказу від 04.11.2019 №507 «Про проведення перевірки стану використання об`єкта оренди» уповноваженою комісією 05.12.2019 складено Акт «Про призупинення виконання сторонами своїх зобов`язань по договору про передачу майна територіальної громади внаслідок неможливості використання орендарем об`єкта оренди».

Відповідно до складеного комісією акту від 05.12.2019: п. 1 Під час обстеження було встановлено, що унаслідок об`єктивних обставин, за які орендар не відповідає, (непридатність об`єкта оренди свої технічним станом до використання за призначенням, зайняття частини об`єкта оренди іншими суб`єктами господарювання), орендар не може використовувати об`єкт оренди відповідно до умов господарського договору; п. 2 на підставі ч. 6 ст. 762 ЦК України, а також рішення постійної комісії з питань власності (п. 10 Протоколу №5/31 від 11.12.2018), зупинити виконання сторонами зобов`язань по господарському договору, у частині нарахування та сплати орендної плати з 01.12.2019.

З 01.12.2019 Товариство з обмеженою відповідальністю «СІНЕМА-ЦЕНТР» припинило виконання договірних зобов`язань за договором оренди №2974 зі сплати орендної плати позивачу.

Крім цього, позивач посилається на те, що хоч комісією було встановлено факт непридатності об`єкта оренди за своїм технічним станом до використання за призначенням, сторони договору не уклали додаткової угоди про зміну господарських зобов`язань в частині сплати орендної плати.

Також позивач звертав увагу, що на виконання п. 127 постанови КМУ №483 від 03.06.2020 зменшення орендної плати або тимчасове (на період існування обставин, зазначених у підпунктах а - г підпункту 3 цього пункту) звільнення орендаря від сплати орендної плати здійснюється за рішенням орендодавця на підставі заяви орендаря, до якої додані документи, що підтверджують існування відповідних обставин, або на підставі рішення суду.

На думку позивача, Товариство з обмеженою відповідальністю «СІНЕМА-ЦЕНТР» як орендар приміщення не звільняється від обов`язку зі сплати орендної плати з 01.12.2019, а тому останнє безпідставно перестало виконувати умови договору оренди №2974, що передбачають сплату орендних платежів.

З огляду на викладені обставини, позивач звернувся до суду за захистом своїх прав з позовом про стягнення з Товариства з обмеженою відповідальністю «СІНЕМА-ЦЕНТР» заборгованості з орендної плати в сумі 2 448 047,19 грн.

Суд першої інстанції зазначив, що з огляду на те, що сторони договору, встановивши неможливість Товариства з обмеженою відповідальністю «СІНЕМА-ЦЕНТР», як орендаря об`єкта, використовувати його за цільовим призначенням відповідно до умов договору оренди №2974, не повинні були в обов`язковому порядку вживати заходів щодо внесення змін до договору про зупинення нарахування орендарю орендної плати з 01.12.2019. На думку суду, лише сам факт констатації та документальне підтвердження сторонами договору оренди №2974 неможливості Товариства з обмеженою відповідальністю «СІНЕМА-ЦЕНТР», як орендаря об`єкта, використовувати його за цільовим призначенням відповідно до умов договору, давав право відповідачу на підставі ч. 6 ст. 762 ЦК України не здійснювати сплату орендної плати протягом всього часу неможливості використання об`єкту оренди.

В свою чергу, суд апеляційної інстанції зазначив, що предметом позову є стягнення з відповідача суми заборгованості з орендної плати у розмірі 2 448 047,19 грн. Однак позивачем у позовній заяві не вказано період, за який останній просить стягнути заборгованість у даній справі. Додаткових пояснень щодо періоду заборгованості до суду першої інстанції також не було надано. До позовної заяви позивачем додано Акт звірки взаємних розрахунків між позивачем і відповідачем за договором №2974 від 14.05.2019, який підписано тільки зі сторони Комунального підприємства виконавчого органу Київради (Київської міської державної адміністрації) «Київкінофільм». Водночас, у суді апеляційної інстанції Комунальним підприємством виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації) «Київський культурний кластер» було надано пояснення щодо періоду заборгованості. У своїх поясненнях позивач вказує, що заборгованість у розмірі 2448047,19 грн виникла за період з 02.11.2019 до 30.11.2019 включно. На підтвердження вказаних розрахунків апелянтом до пояснень додано, зокрема, акти надання послуг за червень 2019 - листопад 2019 року (частина з яких не підписана відповідачем) та платіжні інструкції про сплату авансових внесків та орендної плати за червень-липень 2019 року. Проте заявник апеляційної скарги не надав будь-яких пояснень та доказів неможливості подання вказаної інформації до суду першої інстанції з причин, що об`єктивно не залежали від нього. При цьому доводи щодо періоду заборгованості до 01.12.2019 не були зазначені у позовній заяві. Позивач обґрунтовував порушення відповідачем зобов`язання з оплати орендної плати з посиланням на Акт від 05.12.2019, та не вказував, що таке порушення виникло у період до 01.12.2019. Більше того, апеляційна скарга містить доводи щодо порушення відповідачем обов`язку зі сплати орендних платежів саме з 01.12.2019. В той час як у поясненнях (вх.№11613 від 25.09.2023) скаржник зазначає, що з огляду на Акт від 05.12.2019 останнім днем, який підлягає оплаті відповідачем за оренду є 30.11.2019 та визначає, що заборгованість виникла за період з 02.11.2019 по 30.11.2019. Вказане, за твердженням апеляційного суду, свідчить про суперечливість та неоднозначність позиції позивача. Таким чином, суд виснував про відсутність можливості дослідити обґрунтованість та правильність заявленої до стягнення заборгованості. Самостійно встановити період заборгованості зі сплати орендних платежів суд також не міг, оскільки відсутня інформація, належні та допустимі докази на підтвердження заявлених вимог. Подані суду апеляційної інстанції докази не були надані сторонами та не були відомі суду першої інстанції на момент прийняття оскаржуваного рішення.

Не погоджуючись з постановою апеляційного та рішенням місцевого господарських судів, позивач звернувся до Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду з касаційною скаргою, в якій просить їх скасувати та ухвалити нове рішення, яким позовні вимоги задовольнити повністю.

В обґрунтування своїх вимог скаржник посилається на те, що він подавав до апеляційного суду пояснення з приводу періоду заборгованості, в яких відповідно до акта звіряння взаєморозрахунків визначено період, за який позивач просить стягнути заборгованість в розмірі 2 448 047,19 грн як період з 02.11.2019 до 30.11.2019. Період обрахований відповідно до календарної послідовності погашення боргу за рахунок платежів відповідача, із застосуванням правил розрахунків, встановлених Методикою розрахунків орендної плати за майно територіальної громади міста Києва. Поясненнями позивача не змінено предмет і підставу позову, у тому числі правову позицію позивача, якої він дотримується від початку оскарження порушення своїх прав в суді, і яку він підтвердив наданими суду доказами. Відповідач не подав суду жодного доказу на противагу поданому позивачем акту звіряння взаєморозрахунків. Твердження суду про те, що він позбавлений можливості дослідити обґрунтованість та правильність заявленої до стягнення заборгованості і самостійно встановити період заборгованості зі сплати орендних платежів також не може, оскільки відсутня інформація, належні та допустимі докази на підтвердження заявлених вимог, не відповідає обставинам справи і наявним доказам. Позивач на підтвердження існування стверджуваної обставини (наявність заборгованості зі сплати орендної плати, а також розмір і період, за який стягується заборгованість) подав докази, а відповідач не надав жодних доказів, що спростовують ці докази позивача або які вказують на те, що сума боргу вирахувана невірно чи невірно визначений період, за який стягується заборгованість, оскільки він заперечує наявність підстав для стягнення боргу з мотивів неможливості використання орендованого майна. За наявності зазначених доказів, що підтверджують обставини, викладені позивачем в позові і апеляційній скарзі, і за відсутності спростування наведених доказів з боку відповідача, суд мав всі можливості для дослідження обґрунтованості та правильності заявленої до стягнення заборгованості і встановлення період заборгованості зі сплати орендних платежів.

Скаржником умотивовано подання касаційної скарги на підставі п. 1 ч. 2 ст. 287 ГПК України, а саме - апеляційним судом не враховано висновку Верховного Суду, викладеного у постанові від 25.06.2020 у справі № 924/233/18.

Ухвалою Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 18.12.2023 відкрито провадження за касаційною скаргою з підстави, передбаченої п. 1 ч. 2 ст. 287 ГПК України, призначено останню до розгляду у відкритому судовому засіданні на 30.01.2024 та надано строк на подання відзиву на касаційну скаргу до 19.01.2024.

До Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду 15.01.2024 від відповідача надійшов відзив на касаційну скаргу, у якому він просить закрити касаційне провадження у зв`язку з неподібністю правовідносин у розглядуваній справі та тій, на не неврахування висновків у якій посилається позивач.

Переглянувши постанову апеляційного та рішення місцевого господарських судів, колегія суддів Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду дійшла таких висновків.

Відповідно до ч. 1 ст. 300 ГПК України переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, та на підставі встановлених фактичних обставин справи перевіряє правильність застосування судом першої чи апеляційної інстанції норм матеріального і процесуального права.

Пунктом 1 ч. 2 ст. 287 ГПК України підставою касаційного оскарження судових рішень визначено застосування судом апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні норми права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду.

Суд враховує, що судовими рішеннями в подібних правовідносинах є такі рішення, де подібними є (1) предмети спору, (2) підстави позову, (3) зміст позовних вимог та встановлені судом фактичні обставини, а також має місце (4) однакове матеріально-правове регулювання спірних правовідносин (аналогічна позиція викладена у постановах ВП ВС від 05.06.2018 у справі № 523/6003/14-ц, від 19.06.2018 у справі № 922/2383/16, від 20.06.2018 у справі № 755/7957/16-ц, від 26.06.2018 у справі № 2/1712/783/2011, від 26.06.2018 у справі № 727/1256/16-ц, від 04.07.2018 у справі № 522/2732/16-ц).

Зміст правовідносин з метою з`ясування їх подібності в різних судових рішеннях суду (судів) касаційної інстанції визначається обставинами кожної конкретної справи ((див. постанови Верховного Суду від 27.03.2018 у справі № 910/17999/16 (пункт 32); від 25.04.2018 у справі № 925/3/17 (пункт 38); від 16.05.2018 року у справі № 910/24257/16 (пункт 40); від 05.06.2018 у справі № 243/10982/15-ц (пункт 22); від 31.10.2018 у справі № 372/1988/15-ц (пункт 24); від 05.12.2018 у справах № 522/2202/15-ц (пункт 22) і № 522/2110/15-ц (пункт 22); від 30.01.2019 у справі № 706/1272/14-ц (пункт 22)).)

При цьому колегія суддів враховує позицію, викладену у постанові Великої Палати Верховного Суду від 12.10.2021 у справі № 233/2021/19 (провадження №14-16цс20), відповідно до якої у кожному випадку порівняння правовідносин і їхнього оцінювання на предмет подібності слід насамперед визначити, які правовідносини є спірними. А тоді порівнювати права й обов`язки сторін саме цих відносин згідно з відповідним правовим регулюванням (змістовий критерій) і у разі необхідності, зумовленої цим регулюванням, - суб`єктний склад спірних правовідносин (види суб`єктів, які є сторонами спору) й об`єкти спорів. Тому з метою застосування відповідних приписів процесуального закону не будь-які обставини справ є важливими для визначення подібності правовідносин.

На предмет подібності слід оцінювати саме ті правовідносини, які є спірними у порівнюваних ситуаціях. Встановивши учасників спірних правовідносин, об`єкт спору (які можуть не відповідати складу сторін справи та предмету позову) і зміст цих відносин (права й обов`язки сторін спору), суд має визначити, чи є певні спільні риси між спірними правовідносинами насамперед за їхнім змістом. А якщо правове регулювання цих відносин залежить від складу їх учасників або об`єкта, з приводу якого вони вступають у правовідносини, то у такому разі подібність слід також визначати за суб`єктним і об`єктним критеріями відповідно. Для встановлення подібності спірних правовідносин у порівнюваних ситуаціях суб`єктний склад цих відносин, предмети, підстави позовів і відповідне правове регулювання не обов`язково мають бути тотожними, тобто однаковими.

Водночас колегія суддів зазначає, що слід виходити також з того, що підставою для касаційного оскарження є неврахування висновку Верховного Суду саме щодо застосування норми права, а не будь-якого висновку, зробленого судом касаційної інстанції в обґрунтування мотивувальної частини постанови. Саме лише зазначення у постанові Верховного Суду норми права також не є його правовим висновком про те, як саме повинна застосовуватися норма права у подібних правовідносинах.

Так у постанові Верховного Суду від 25.06.2020 у справі № 924/233/18 про стягнення заборгованості за договором поставки молока зазначено, що згідно з частинами першою, третьою статті 74 ГПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи.

Обов`язок із доказування слід розуміти як закріплену в процесуальному та матеріальному законодавстві міру належної поведінки особи, що бере участь у судовому процесі, із збирання та надання доказів для підтвердження свого суб`єктивного права, що має за мету усунення невизначеності, яка виникає в правовідносинах у разі неможливості достовірно з`ясувати обставини, які мають значення для справи.

Важливим елементом змагальності процесу є стандарти доказування - спеціальні правила, яким суд має керуватися при вирішення справи. Ці правила дозволяють оцінити, наскільки вдало сторони виконали вимоги щодо тягаря доказування і наскільки вони змогли переконати суд у своїй позиції, що робить оцінку доказів більш алгоритмізованою та обґрунтованою.

На сьогодні у праві існують такі основні стандарти доказування: "баланс імовірностей" (balance of probabilities) або "перевага доказів" (preponderance of the evidence); "наявність чітких та переконливих доказів" (clear and convincing evidence); "поза розумним сумнівом" (beyond reasonable doubt).

17.10.2019 набув чинності Закон України № 132-IX від 20.09.2019 "Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо стимулювання інвестиційної діяльності в Україні", яким було, зокрема внесено зміни до України змінено назву статті 79 ГПК з "Достатність доказів" на нову - "Вірогідність доказів" та викладено її у новій редакції, фактично впровадивши в господарський процес стандарт доказування "вірогідності доказів".

У рішенні Європейського Суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) у справі "Brualla Gomez de La Torre v. Spain" від 19.12.1997 наголошено про загальновизнаний принцип негайного впливу процесуальних змін на позови, що розглядаються.

Стандарт доказування "вірогідності доказів", на відміну від "достатності доказів", підкреслює необхідність співставлення судом доказів, які надає позивач та відповідач. Тобто, з введенням в дію нового стандарту доказування необхідним є не надати достатньо доказів для підтвердження певної обставини, а надати їх саме ту кількість, яка зможе переважити доводи протилежної сторони судового процесу.

Відповідно до статті 79 ГПК України наявність обставини, на яку сторона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, вважається доведеною, якщо докази, надані на підтвердження такої обставини, є більш вірогідними, ніж докази, надані на її спростування. Питання про вірогідність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.

Тлумачення змісту цієї статті свідчить, що нею покладено на суд обов`язок оцінювати докази, обставини справи з огляду на їх вірогідність, яка дозволяє дійти висновку, що факти, які розглядаються скоріше були (мали місце), аніж не були.

Слід зауважити, що Верховний Суд в ході касаційного перегляду судових рішень неодноразово звертався загалом до категорії стандарту доказування та відзначав, що принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин справи. Цей принцип передбачає покладання тягаря доказування на сторони. Одночасно цей принцип не передбачає обов`язку суду вважати доведеною та встановленою обставину, про яку сторона стверджує. Така обставина підлягає доказуванню таким чином, аби задовольнити, як правило, стандарт переваги більш вагомих доказів, тобто коли висновок про існування стверджуваної обставини з урахуванням поданих доказів видається більш вірогідним, ніж протилежний (постанови Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 02.10.2018 у справі № 910/18036/17, від 23.10.2019 у справі № 917/1307/18, від 18.11.2019 у справі № 902/761/18, від 04.12.2019 у справі № 917/2101/17).

Аналогічний стандарт доказування застосовано Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 18.03.2020 у справі № 129/1033/13-ц (провадження № 14-400цс19).

Втім, як зазначив Верховний Суд, наведеного суди попередніх інстанцій не врахували та дійшли висновку про відсутність підстав для задоволення заявленого позову, оскільки не надали відповідної оцінки доказам.

Разом з тим, у справі № 910/5852/22 судом апеляційної інстанції відмовлено у задоволенні позову у зв`язку з тим, що у суді апеляційної інстанції Комунальним підприємством виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації) «Київський культурний кластер» було надано пояснення щодо періоду заборгованості. У своїх поясненнях позивач вказує, що заборгованість у розмірі 2448047,19 грн виникла за період з 02 листопада 2019 року до 30 листопада 2019 року включно. На підтвердження вказаних розрахунків апелянтом до пояснень додано, зокрема, акти надання послуг за червень 2019 - листопад 2019 (частина з яких не підписана відповідачем) та платіжні інструкції про сплату авансових внесків та орендної плати за червень-липень 2019.

При цьому доводи щодо періоду заборгованості до 01.12.2019 не були зазначені у позовній заяві. Позивач обґрунтовував порушення відповідачем зобов`язання з оплати орендної плати з посиланням на Акт від 05.12.2019, та не вказував, що таке порушення виникло у період до 01.12.2019.

В свою чергу, згідно зі статтею 14 ГПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд.

Відповідно до ч. 2 ст. 76 ГПК України предметом доказування є обставини, які підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.

Відповідно до ст. 13 ГПК України, судочинство у господарських судах здійснюється на засадах змагальності сторін. А учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених цим Кодексом.

Кожна сторона має довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень насамперед суду першої інстанції.

Відтак, саме заявник апеляційної скарги мав відповідно до вимог процесуального законодавства належним чином підготувати позовну заяву і подати суду першої інстанції усі належні і допустимі докази в її обґрунтування. Доказів об`єктивної неможливості позивачем належним чином реалізувати свої процесуальні права матеріали справи не містять. Відтак, зважаючи на вищенаведене, документи надані апелянтом не прийняті судом апеляційної інстанції до розгляду, оскільки вони не надавались до суду першої інстанції та ним не досліджувалась.

Більше того, апеляційна скарга містила доводи щодо порушення відповідачем обов`язку зі сплати орендних платежів саме з 01.12.2019. В той час як у поясненнях (вх.№11613 від 25.09.2023) скаржник зазначав, що з огляду на Акт від 05.12.2019 останнім днем, який підлягає оплаті відповідачем за оренду є 30.11.2019 та визначає, що заборгованість виникла за період з 02.11.2019 по 30.11.2019. Вказане свідчить про суперечливість та неоднозначність позиції позивача.

Відтак, правовідносини у розглядуваній справі та справі № 924/233/18 не є подібними.

Відповідно до п. 5 ч. 1 ст. 296 ГПК України суд касаційної інстанції закриває касаційне провадження, якщо після відкриття касаційного провадження на підставі п. 1 ч. 2 ст. 287 цього Кодексу судом встановлено, що висновок щодо застосування норми права, який викладений у постанові Верховного Суду та на який посилався скаржник у касаційній скарзі, стосується правовідносин, які не є подібними.

Зазначена норма процесуального права спрямована на формування усталеної судової практики вирішення господарських спорів, що виникають з подібних правовідносин, а її застосування судом касаційної інстанції свідчитиме про дотримання принципу правової визначеності.

Ключовим елементом принципу правової визначеності є однозначність та передбачуваність правозастосування, а отже, системність та послідовність у діяльності відповідних органів, насамперед судів.

Суб`єкти (учасники спору) завжди повинні мати можливість орієнтувати свою поведінку таким чином, щоб вона відповідала вимогам норми на момент вчинення дії.

У справі ЄСПЛ "Sunday Times v. United Kingdom" суд вказав, що прописаний у Конвенції термін "передбачено законом" передбачає дотримання такого принципу права як принцип визначеності. Суд стверджує, що термін "передбачено законом" передбачає не лише писане право, як-то норми писаних законів, а й неписане, тобто усталені у суспільстві правила та засади моральності суспільства.

До цих правил, які визначають сталість правозастосування, належить і судова практика.

Суд нагадує, що вирази "законний" та "згідно з процедурою, встановленою законом" зумовлюють не лише повне дотримання основних процесуальних норм внутрішньодержавного права, але й те, що будь-яке рішення суду відповідає меті і не є свавільним.

Крім того, суттєвим є той факт, що застосовне національне право відповідає поняттю "законність", визначеному Конвенцією, яка вимагає, щоб усе право - писане чи неписане - було достатньо чітким, щоб дозволити громадянинові, у разі потреби - з належною консультацією, передбачати певною мірою за певних обставин наслідки, які може спричинити така дія (рішення ЄСПЛ у справі "Steel and others v. The United Kingdom").

Європейський суд з прав людини зазначає, що сторони судового провадження повинні мати право очікувати застосування до їхньої справи чинних норм процесуального законодавства (рішення ЄСПЛ від 21.10.2010 у справі "Diya 97 v. Ukraine").

Правові норми та судова практика підлягають застосуванню таким чином, яким вони є найбільш очевидними та передбачуваними для учасників цивільного обороту в Україні.

У рішенні ЄСПЛ у справі "Гарсія Манібардо проти Іспанії" від 15.02.2000 зазначалося, що спосіб, у який стаття 6 Конвенції застосовується до апеляційних та касаційних судів, має залежати від особливостей процесуального характеру, а також до уваги мають бути взяті норми внутрішнього законодавства та роль касаційних судів у них (рішення від 02.03.1987 у справі "Monnel and Morris v. the United Kingdom", серія A, № 115, с. 22, п.56, а також рішення від 29.10.1996 у справі "Helmers v. Sweden", серія A, № 212-A, с.15, п. 31).

Отже, право на касаційне оскарження не є безумовним, а встановлення законодавцем процесуальних фільтрів доступу до касаційного суду не є обмеженням в отриманні судового захисту, оскільки це викликано виключно особливим статусом Верховного Суду, розгляд скарг яким покликаний забезпечувати сталість та єдність судової практики, а не можливість проведення "розгляду заради розгляду". При цьому процесуальні обмеження зазвичай вводяться для забезпечення ефективності судочинства, а право на доступ до правосуддя, як відомо, не є абсолютним правом, і певні обмеження встановлюються законом з урахуванням потреб держави, суспільства чи окремих осіб (правова позиція, викладена в ухвалі ОП КГС від 27.11.2018 у справі № 910/4647/18).

З урахуванням наведеного суд касаційної інстанції дійшов висновку про необхідність закриття касаційного провадження у справі на підставі п. 5 ч. 1 ст. 296 ГПК України.

Керуючись ст.ст. 234, 235, 287, 296 ГПК України, Суд, -

У Х В А Л И В:

Касаційне провадження за касаційною скаргою Комунального підприємства виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації) "Київський культурний кластер" на постанову Східного апеляційного господарського суду від 02.10.2023 та рішення Господарського суду Полтавської області від 21.03.2023 у справі № 910/5852/22 закрити.

Ухвала набирає законної сили з моменту її оголошення, є остаточною та оскарженню не підлягає.

Головуючий суддя Могил С.К.

Судді: Волковицька Н.О.

Случ О.В.