ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ПОЛТАВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
РІШЕННЯ
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
19.01.2024 Справа № 917/77/23
м. Полтава
про стягнення 62 382,94 грн
Суддя Солодюк О.В.
Секретар судового засідання Олефір О.І.
Учасники справи згідно протоколу судового засідання

Розглядається позовна заява про стягнення 62 382,94 грн плати за проїзд автомобільними дорогами транспортних засобів та інших самохідних машин і механізмів, вагові або габаритні параметри яких перевищують нормативні.
Ухвалою Господарського суду Полтавської області від 11.01.2023 прийнято позовну заяву до розгляду, відкрито провадження у справі у порядку загального позовного провадження, призначено підготовче засідання на 10.02.2023 на 11:30 год.
10.02.2023 (вх. № 1798) від відповідача до матеріалів справи надійшло клопотання про відкладення підготовчого засідання на іншу дату та час.
10.02.2023 (вх. № 1822) від Державної служби України з безпеки на транспорті до матеріалів справи надійшли пояснення, в яких останній вважає, що здійснення габаритно вагового контролю вказаного транспортного засобу під час рейдової перевірки дотримання вимог законодавства про автомобільний транспорт та нарахування плати за проїзд великовагових або великогабаритних транспортних засобів автомобільними дорогами загального користування було проведено відповідно до встановленого законом порядку. Позовні вимоги підтримує в повному обсязі.
Ухвалою суду від 10.02.2023 продовжено строк підготовчого провадження на 30 днів, відкладено розгляд справи на 20.04.2023 на 11:50 год.
14.02.2023 (вх. № 1925) від Державної служби України з безпеки на транспорті надійшло до матеріалів справи клопотання про долучення доказів.
08.03.2023 (вх. № 2952) від відповідача надійшов відзив на позовну заяву, в якому останній зазначає наступне:
- Щодо підстав для представництва прокуратурою інтересів держави.
У поданій позовній заяві прокурор з посиланням на норми закону зазначає про те, що Державна служба України з безпеки на транспорті має повний обсяг процесуальної дієздатності щодо захисту майнових інтересів держави, оскільки відповідні повноваження передбачені ст. 6 ЗУ «Про автомобільні дороги» пп. 15,27 п. 5 Положення про Державну службу України з безпеки на транспорті та є уповноваженим органом у спірних правовідносинах.
Також, прокуратурою стверджується, що Державною службою України з питань безпеки на транспорті заходів щодо поновлення порушених інтересів держави, в тому числі шляхом звернення до суду, не вжито, що свідчить, на думку прокуратури, про наявність підстав для вжиття прокуратурою представницьких повноважень в інтересах держави, шляхом звернення до суду з даним позовом.
Відповідно до листа Державної служби України з безпеки на транспорті від 29.12.2021 року №7492-21 вбачається, що даний орган не може самостійно звернутися до суду в зв`язку із вкрай обмеженим фінансуванням видатків на сплату судового збору. Також, листом від 14.02.2022 року №1141-522 даним органом повідомлено прокуратуру, що у зв`язку із обмеженим фінансуванням Укртрансбезпека не планує подавати позов до суду про стягнення з ТОВ АФГ «ЕЛІТА» плати за проїзд. Проте, зважаючи на усталену практику Верховного Суду щодо розгляду аналогічних справ, неможливість сплатити судовий збір та недостатнє фінансування органу державної влади не свідчить про наявність виключного випадку, за якого прокурор може представляти інтереси держави (аналогічна правова позиція викладена у постановах Верховного суду від 11.11.2020 року по справі №160/8411/20, від 21.08.2019 року по справі №802/1873/17-а та від 04.08.2022 року но справі №160/5247/20).
Відповідач вважає, що, прокуратурою не доведено наявність підстав, які перешкоджають захисту інтересів держави суб`єктом владних повноважень, до компетенції якого, відповідно до ЗУ «Про автомобільний транспорт» віднесені повноваження щодо нарахування плати за проїзд автомобільними дорогами транспортних засобів, вагові та(або) габаритні параметри яких перевищують нормативні.
А отже, Укртрансбезпека не позбавлена можливості самостійно звернутися до суду із даним позовом, заявивши клопотання про відстрочення або розстрочення сплати судового збору або надати до суду належні докази неможливості такої сплати.
Відповідно до ч. 3 ст. 23 ЗУ "Про прокуратуру" прокурор здійснює представництво в суді законних інтересів держави у разі порушення або загрози порушення інтересів держави, якщо захист цих інтересів не здійснює або неналежним чином здійснює орган державної влади, орган місцевого самоврядування чи інший суб`єкт владних повноважень, до компетенції якого віднесені відповідні повноваження, а також у разі відсутності такого органу.
Згідно з ч. 4 ст. 23 ЗУ "Про прокуратуру" наявність підстав для представництва має бути обгрунтована прокурором у суді.
Прокурор здійснює представництво інтересів громадянина або держави в суді виключно після підтвердження судом підстав для представництва.
Прокурор зобов`язаний попередньо, до звернення до суду, повідомити про це громадянина та його законного представника або відповідного суб`єкта владних повноважень. У разі підтвердження судом наявності підстав для представництва прокурор користується процесуальними повноваженнями відповідної сторони процесу. Наявність підстав для представництва може бути оскаржена громадянином чи її законним представником або суб`єктом владних повноважень.
Відповідно до ст. 53 ГПК України, у визначених законом випадках прокурор звертається до суду з позовною заявою, бере участь у розгляді справ за його позовами, а також може вступити за своєю ініціативою у справу, провадження у якій відкрито за позовом іншої особи, до початку розгляду справи по суті, подає апеляційну, касаційну скаргу, заяву про перегляд судового рішення за нововиявленими або виключними обставинами.
У наданій Верховним Судом правовій позиції по справі № 920/331/18 від 23.01.2019 року зазначається, що Європейський Суд з прав людини уникає абстрактного підходу до розгляду питання про участь прокурора у цивільному провадженні. Розглядаючи кожен випадок окремо, суд вирішує, наскільки участь прокурора у розгляді справи відповідала принципу рівноправності сторін.
Тлумачення п. 3 ч. 1 ст. 131-1 Конституції України, з урахуванням практики Європейського суду з прав людини, свідчить, що прокурор може представляти інтереси держави в суді тільки у виключних випадках, які прямо передбачені законом. Розширене тлумачення випадків (підстав) для представництва прокурором інтересів держави в суді не відповідає принципу змагальності, який є однією з засад правосуддя (п. 3 ч. 2 ст. 129 Конституції України). Наявність інтересів держави повинна бути предметом самостійної оцінки суду у кожному випадку звернення прокурора з позовом.
Участь прокурора в судовому процесі можлива за умови, крім іншого, обгрунтування підстав для звернення до суду, а саме має бути доведено нездійснення або неналежне здійснення захисту інтересів держави у спірних правовідносинах суб`єктом влади, до компетенції якого віднесені відповідні повноваження, або підтверджено відсутність такого органу (ч.ч. 3, 4 ст. 53 ГПК України, ч. 3 ст. 23 ЗУ "Про прокуратуру").
При цьому прокурор не може вважатися альтернативним суб`єктом звернення до суду і замінювати належного суб`єкта владних повноважень для захисту інтересів держави.
В контексті зазначеного колегія суддів звертає увагу, що захищати інтереси держави повинні насамперед відповідні суб`єкти владних повноважень, а не прокурор. Щоб інтереси держави не залишилися незахищеними, прокурор виконує субсидіарну роль, замінює у судовому провадженні відповідного суб`єкта владних повноважень, який відсутній або всупереч вимог закону не здійснює захисту чи робить це неналежно.
У кожному такому випадку прокурор повинен навести (а суд перевірити) причини, які перешкоджають захисту інтересів держави належним суб`єктом і які є підставами для звернення прокурора до суду.
Підставою для представництва прокурором інтересів держави в суді є належне обгрунтування, підтверджене достатніми доказами, зокрема, але не виключно, повідомленням прокурора на адресу відповідного суб`єкта владних повноважень про звернення до суду від його імені, відповідними запитами, а також копіями документів, отриманих від суб`єкта владних повноважень, що свідчать про наявність підстав для такого представництва.
- Щодо сплати штрафу за перевищення вагових норм.
За вказаним фактом 02.09.2021 року складено акт № 308043 від 02.09.2021 року про порушення законодавства про автомобільний транспорт перевізником - ТОВ АФГ «ЕЛІТА».
Розгляд справи про порушення законодавства про автомобільний транспорт відповідачем проведено відділом Слобожанського міжрегіонального управління Укртрансбезпеки у Полтавській області.
Як вказано у даній постанові № 189743, відповідачем допущено порушення законодавства про автомобільний транспорт, а саме перевищення встановлених законодавством габаритно - вагових норм понад 20% при перевезенні вантажу без відповідного дозволу, відповідальність за яке передбачена абз.16 частини 1 ст.60 ЗУ «Про автомобільний транспорт». Зазначений адміністративно - господарський штраф перевізником сплачено у повному обсязі.
Дані обставини позивачем визнаються та вказуються у позові.
Водночас, згідно ст.61 Конституції України ніхто не може бути двічі притягнений до юридичної відповідальності одного виду за одне й те саме правопорушення.
В зв`язку з чим, ТОВ АФГ «ЕЛІТА» сплачено штраф за порушення про автомобільний транспорт, а саме, за перевищення транспортним засобом відповідача нормативних вагових параметрів.
- Щодо предметної та суб`єктної юрисдикції.
Видача дозвільного документа для руху транспортних засобів з перевищенням вагових та/чи габаритних параметрів є адміністративною послугою, яка надається перевізнику відповідним дозвільним органом відповідно до положень статті 29 Закону України «Про дорожній рух», статті 33 Закону України «Про автомобільні дороги», пункту 76 додатку до Закону України «Про Перелік документів дозвільного характеру у сфері господарської діяльності». Отже, видача дозволу на рух транспортних засобів, вагові параметри яких перевищують нормативно допустимі, яка здійснюється органами Національної поліції, так само як і погодження маршруту, що здійснюється Укртрансбезпекою, є функцією органів державної влади, а не їх господарською діяльністю.
Положення пунктів 4 та 9 Правил проїзду великогабаритних та великовагових транспортних засобів автомобільними дорогами, вулицями та залізничними переїздами, затвердженими постановою Кабінету Міністрів України від 18 січня 2001 року № 30 (далі - Правила № 30), пунктів 2 та 28 Порядку № 879 у частині, що зобов`язують відповідача отримувати погодження маршруту та вносити плату за проїзд, не відповідають приписам законів України від 6 вересня 2012 року № 5203-VІ «Про адміністративні послуги» (далі - Закон № 5203-VІ), 6 вересня 2005 року № 2806-ІV «Про дозвільну систему у сфері господарської діяльності» (далі - Закон № 2806-ІV) та вартості адміністративної послуги з видачі такого дозволу, встановленої пунктом 10-1 постанови Кабінету Міністрів України від 4 червня 2006 року № 795 «Про затвердження переліку платних послуг, які надаються підрозділами Міністерства внутрішніх справ, Національної поліції та Державної міграційної служби, і розміру плати за їх надання», тож не створюють для відповідача обов`язку по сплаті передбачених цими пунктами платежів. Спірна плата за проїзд не передбачена жодним Законом України, і не повинна справлятися з набранням чинності законами України № 5203-VІ та № 2806-ІV.
У даній справі предметом спору є плата за проїзд великовагових транспортний засобів дорогами загального користування, яка є передумовою видачі відповідного дозволу, що є функцією держави. Отже, відповідач вважає, що цей спір має вирішуватися за правилами адміністративного судочинства.
- Щодо пояснень наданих особою, в інтересах якої подано позов.
У додатках до цих пояснень зазначаються копія наказу №22-К від 11.01.2023 року та довіреність напредставництво повноважень представника відповідача, проте дані документи до пояснень для ТОВ АФГ «ЕЛІТА» додані не були. В зв`язку з чим, відповідач вважає пояснення надані з порушенням Господарського процесуального кодексу та не можуть братися до уваги судом під час розгляду даної справи.
Отже відповідач вважає, що подана прокуратурою позовна заява в інтересах держави в особі Державної служби України з безпеки на транспорті не підлягає до задоволення з підстав необгрунтованості самого представництва прокуратурою інтересів вказаного державного органу, притягнення ТОВ АФГ «ЕЛІТА» до адміністративно - господарської відповідальності за перевищення вагових норм та порушення процесуальних норм предметної та суб`єктної юрисдикції.
23.03.2023 (вх. № 3717) від керівника Правобережної окружної прокуратури міста Дніпра надійшла до матеріалів справи відповідь на відзив, в якій з позицією відповідача не погоджується, з огляду на наступне.
Пунктом 3 ч. 1 ст. 131-1 Конституції України визначено, що прокуратура здійснює представництво інтересів держави в суді у виключних випадках і в порядку, визначеним законом.
Відповідно до ст.53 ГПК України у визначених законом випадках прокурор звертається до суду із позовною заявою, бере участь у розгляді справ за його позовами, а також може вступити за своєю ініціативою у справу, провадження у якій відкрито за позовом іншої особи, до початку розгляду справи по суті, подає апеляційну, касаційну скаргу, заяву про перегляд судового рішення за нововиявленими або виключними обставинами.
Згідно зі ст. 23 Закону України «Про прокуратуру» прокурор здійснює представництво в суді законних інтересів держави у разі порушення або загрози порушення інтересів держави, якщо захист цих інтересів не здійснює або неналежним чином здійснює орган державної влади, орган місцевого самоврядування чи інший суб`єкт владних повноважень, до компетенції якого віднесені відповідні повноваження, а також у разі відсутності такого органу.
При цьому, відповідно до п.п.5.6 постанови від 16.04.2019 у справі №910/3486/18 Верховним Судом встановлено, що прокурор не повинен встановлювати причини невиконання уповноваженими державою органами відповідних функцій у спірних відносинах.
Розглядаючи питання обґрунтування прокурором підстав представництва інтересів держави у суді, Великою палатою Верховного Суду у постанові від 26.05.2020 у справі № 912/2385/18 наголошено, що прокурор, звертаючись до суду з позовом, повинен обґрунтувати та довести бездіяльність компетентного органу. При цьому, бездіяльність компетентного органу (нездійснення захисту інтересів держави) означає, що компетентний орган знав або повинен був знати про порушення інтересів держави, мав повноваження для захисту, але не звертався до суду з відповідним позовом у розумний строк.
Невжиття компетентним органом жодних заходів протягом розумного строку після того, як цьому органу стало відомо або повинно було стати відомо про можливе порушення інтересів держави, має кваліфікуватися як бездіяльність відповідного органу.
Державна служба України з безпеки на транспорті має повний обсяг процесуальної дієздатності щодо захисту майнових інтересів держави у даному випадку та за можливості вжиття заходів на захист інтересів держави шляхом звернення до суду із відповідним позовом таких заходів не вживала тривалий період - більш ніж рік.
У вказаному вбачається бездіяльність уповноваженого суб`єкта у вигляді невжиття належних заходів для захисту порушених інтересів держави.
Невжиття органом державної влади, до компетенції якого віднесено відповідні повноваження, заходів щодо захисту та поновлення порушених інтересів держави, свідчить про наявність підстав для вжиття прокуратурою представницьких повноважень в інтересах держави шляхом звернення до суду з відповідним позовом.
Отже прокурор вважає, що правомірно та обґрунтовано звернувся до суду на захист порушених майнових інтересів держави із позовом у інтересах Державної служби України з безпеки на транспорті, зазначивши належний, чином підстави для представництва прокурором інтересів держави у суді.
З позицією відповідача про тотожність штрафу за порушення, передбачене абз.16 ч.1 ст.60 Закону України «Про автомобільний транспорт», та плати за проїзд автомобільними дорогами загального користування, прокурор не погоджується, посилаючись на різну правову природу застосовуваних у даному випадку категорій, які обумовлюють різний характер правовідносин між суб`єктами.
Як зазначено відповідачем у відзиві, згідно зі статтею 61 Конституції України ніхто не може бути двічі притягнений до юридичної відповідальності одного виду за одне й те саме правопорушення.
Прокурор зазначає, що статтею 60 Закону України «Про автомобільний транспорт» передбачено, ще за порушення законодавства про автомобільний транспорт до автомобільних перевізників застосовуються адміністративно-господарські штрафи, у тому числі, за перевищення встановлених законодавством габаритно-вагових норм понад 20 відсотків, але не більше 30 відсотків при перевезенні неподільного вантажу без відповідного дозволу або подільного вантажу - штраф у розмірі двох тисяч неоподатковуваних мінімумів доходів громадян.
Водночас, предметом позову є плата за проїзд автомобільними дорогами загального користування транспортними засобами та іншими самохідними машинами і механізмами, вагові або габаритні параметри яких перевищують нормативні.
При цьому за своєю правовою природою плата за проїзд великоваговим транспортним засобом є не штрафною санкцією, а є сумою на відшкодування матеріальних збитків державі внаслідок руйнування автомобільних доріг загального користування.
Згідно з частиною третьою статті 5 Господарського кодексу України суб`єкти господарювання та інші учасники правовідносин у сфері господарювання здійснюють свою діяльність у межах встановленого правового господарського порядку, дотримуючись вимог законодавства. Відносини у сфері господарювання регулюються Конституцією України, цим Кодексом, законами України, нормативно-правовими актами Президента України та Кабінету Міністрів України, нормативно-правовими актами інших органів державної влади та органів місцевого самоврядування, а також іншими нормативними актами (стаття 7 ГК України).
Учасники правовідносин у сфері господарювання несуть господарсько-правову відповідальність за правопорушення у сфері господарювання шляхом застосування до правопорушників господарських санкцій на підставах і в порядку, передбачених цим Кодексом, іншими законами та договором. Застосування господарських санкцій повинно гарантувати захист прав і законних інтересів громадян, організацій та держави, в тому числі відшкодування збитків учасникам господарських відносин, завданих внаслідок правопорушення, та забезпечувати правопорядок у сфері господарювання (частини перша та друга статті 216 ГК України).
За частиною першої статті 224 ГК України учасник господарських відносин, який порушив господарське зобов`язання або установлені вимоги щодо здійснення господарської діяльності, повинен відшкодувати завдані цим збитки суб`єкту, права або законні інтереси якого порушено.
Відповідно до частин другої та третьої статті 225 ГК України законом щодо окремих видів господарських зобов`язань може бути встановлено обмежену відповідальність за невиконання або неналежне виконання зобов`язань.
Визначення розміру заподіяних збитків відповідно до способу, передбаченого підзаконним нормативно-правовим актом, не суперечить чинному законодавству.
Зміст і призначення закріпленої у Порядку № 879 плати за проїзд великоваговим транспортним засобом полягає насамперед у відшкодуванні матеріальних збитків державі внаслідок руйнування автомобільних доріг загального користування. Положення цього нормативного акта, оприлюдненого в установленому законом порядку, у повній мірі визначають механізм здійснення габаритно-вагового контролю великовагових та/або великогабаритних транспортних засобів та інших самохідних машин і механізмів, що використовуються на автомобільних дорогах загального користування.
20.04.2023 (вх. № 5010) від відповідача надійшло клопотання про відкладення підготовчого засіданні на іншу дату та час.
Ухвалою суду від 20.04.2023 відкладено розгляд справи на 20.06.2023 на 11:00 год.
Ухвалою суду від 20.06.2023 закрито підготовче провадження та призначено справу до судового розгляду по суті на 24.08.2023 на 11:30 год.
Судове засідання, призначене на 24.08.2023 на 11:30 год, не відбулося у зв`язку з перебуванням судді у відпустці. Ухвалою суду від 12.09.2023 призначено розгляд справи на 30.11.2023 на 11:30 год.
Ухвалою суду від 30.11.2023 відкладено розгляд справи на 19.12.2023 на 12:00 год.
В судовому засіданні 19.12.2023 прокурор позовні вимоги підтримує в повному обсязі. Представник відповідача проти позову заперечує.
В судовому засіданні 19.12.2023 оголошено перерву до 19.01.2024 до 11:00 год.
В судовому засіданні 19.01.2024 згідно ст. 240 ГПК України судом оголошено вступну та резолютивну частини рішення.
Розглянувши матеріали справи, суд встановив.
Працівниками Придніпровського міжрегіонального управлінням Укртрансбезпеки проведено габаритно-ваговий контроль вказаного транспортного засобу, за результатами якого було виявлено перевищення нормативних вагових параметрів, а саме загальна маса 55,8 т, навантаження на строєну вісь - 33,15 т, з яких понаднормативне - 11,15 т, що підтверджується чеком про зважування транспортного засобу №1328 від 02.09.2021.
За результатами перевірки було складено:
довідку №047838 про результати здійснення габаритно-вагового контролю від 02.09.2021;
акт №039934 про перевищення транспортним засобом нормативних вагових параметрів від 02.09.2021;
акт №308043 проведення перевірки додержання вимог законодавства про автомобільний транспорт під час виконання перевезень пасажирів і вантажів автомобільним транспортом від 02.09.2021, яким зафіксоване порушення, відповідальність за яке передбачена абзацом 16 частини 1 статті 60 Закону України «Про автомобільний транспорт» - перевищенням встановлених законодавством габаритно-вагових норм понад 20% при перевезенні вантажу без відповідного дозволу.
ТОВ «АФГ «Еліта» нараховано плату за проїзд великовагового транспортного засобу у розмірі 1 953,6 євро, що еквівалентно 62 382,94 грн. за офіційним курсом гривні до євро, встановленим Національним банком України станом на 02.09.2021, про що складено розрахунок плати за проїзд великовагових та (або) великогабаритних транспортних засобів автомобільними дорогами загального користування від 02.09.2021 №039934.
Щодо підстав для представництва прокурором інтересів держави суд зазначає наступне.
Відповідно до ст. 44 ГПК України усі фізичні і юридичні особи здатні мати процесуальні права та обов`язки сторони, третьої особи, заявника, боржника (процесуальна правоздатність).
Враховуючи особливий процесуальний статус прокурора в господарському процесі, як особи, яка відповідно до ст. ст. 4, 53, 55 ГПК України наділена правом звернення до суду в інтересах іншої особи - держави, процесуальна правоздатність у нього настає з моменту виникнення відповідної компетенції або передбачених законом повноважень.
Прокурор, який звертається до суду в інтересах держави, в позовній чи іншій заяві, скарзі обґрунтовує, в чому полягає порушення інтересів держави, необхідність їх захисту, визначені законом підстави для звернення до суду прокурора, а також зазначає орган, уповноважений державою здійснювати відповідні функції у спірних правовідносинах.
Так, п. 3 ч. 1 ст. 131-1 Конституції України визначено, що прокуратура здійснює представництво інтересів держави в суді у виключних випадках і в порядку, визначеним законом.
Відповідно до ст. 53 ГПК України у визначених законом випадках прокурор звертається до суду із позовною заявою, бере участь у розгляді справ за його позовами, а також може вступити за своєю ініціативою у справу, провадження у якій відкрито за позовом іншої особи, до початку розгляду справи по суті, подає апеляційну, касаційну скаргу, заяву про перегляд судового рішення за нововиявленими або виключними обставинами.
Згідно зі ст. 23 Закону України «Про прокуратуру» прокурор здійснює представництво в суді законних інтересів держави у разі порушення або загрози порушення інтересів держави, якщо захист цих інтересів не здійснює або неналежним чином здійснює орган державної влади, орган місцевого самоврядування чи інший суб`єкт владних повноважень, до компетенції якого віднесені відповідні повноваження, а також у разі відсутності такого органу.
Наявність підстав для представництва має бути обґрунтована прокурором у суді.
Поняття «орган, уповноважений державою здійснювати відповідні функції у спірних відносинах», означає орган, на який державою покладено обов`язок щодо здійснення конкретної діяльності у відповідних правовідносинах, спрямованої на захист інтересів держави. Таким органом може виступати орган державної влади чи орган місцевого самоврядування, якому законом надано повноваження процесуальної дії (відповідні функції). Підставою представництва в суді інтересів держави є наявність порушень або загрози порушень інтересів держави.
Отже, виключними випадками, за яких прокурор може здійснювати представництво інтересів держави в суді, є порушення або загроза порушення інтересів держави. Ключовим для застосування цієї норми є поняття «інтереси держави».
При цьому, аналіз положень ст. 53 ГПК України у взаємозв`язку зі змістом ч. 3 ст. 23 Закону України «Про прокуратуру» дає підстави вважати, що прокурор може представляти інтереси держави в суді лише у двох випадках: якщо захист цих інтересів не здійснює або неналежним чином здійснює орган державної влади, орган місцевого самоврядування чи інший суб`єкт владних повноважень, до компетенції якого віднесено відповідні повноваження; у разі відсутності такого органу.
Перший «виключний випадок» передбачає наявність органу, який може здійснювати захист інтересів держави самостійно, а другий - відсутність такого органу. Однак підстави представництва інтересів держави прокуратурою у цих двох випадках істотно відрізняються.
У першому випадку прокурор набуває право на представництво, якщо відповідний суб`єкт владних повноважень не здійснює захисту або здійснює неналежно.
«Нездійснення захисту» має прояв в усвідомленій пасивній поведінці уповноваженого суб`єкта владних повноважень - він усвідомлює порушення інтересів держави, має відповідні повноваження для їх захисту, але всупереч цим інтересам за захистом до суду не звертається.
«Здійснення захисту неналежним чином» має прояв в активній поведінці (сукупності дій та рішень), спрямованій на захист інтересів держави, але яка є неналежною.
«Неналежність» захисту може бути оцінена з огляду на встановлений порядок захисту інтересів держави, який, серед іншого, включає досудове з`ясування обставин порушення інтересів держави, обрання способу їх захисту та ефективне здійснення процесуальних прав позивача.
Невжиття органом державної влади, до компетенції якого віднесено відповідні повноваження, заходів щодо захисту та поновлення порушених інтересів держави, свідчить про наявність підстав для вжиття прокуратурою представницьких повноважень в інтересах держави шляхом звернення до суду з відповідним позовом.
При цьому, відповідно до п.п. 5.6 постанови від 16.04.2019 у справі №910/3486/18 Верховним Судом встановлено, що прокурор не повинен встановлювати причини невиконання уповноваженими державою органами відповідних функцій у спірних відносинах.
Розглядаючи питання обґрунтування прокурором підстав представництва інтересів держави у суді, Великою палатою Верховного Суду у постанові від 26.05.2020 у справі № 912/2385/18 наголошено, що прокурор, звертаючись до суду з позовом, повинен обґрунтувати та довести бездіяльність компетентного органу. При цьому, бездіяльність компетентного органу (нездійснення захисту інтересів держави) означає, що компетентний орган знав або повинен був знати про порушення інтересів держави, мав повноваження для захисту, але не звертався до суду з відповідним позовом у розумний строк.
Звертаючись до компетентного органу до подання позову в порядку, передбаченому статтею 23 Закону України «Про прокуратуру», прокурор фактично надає йому можливість відреагувати на стверджуване порушення інтересів держави, зокрема, шляхом призначення перевірки фактів порушення законодавства, виявлених прокурором, вчинення дій для виправлення ситуації, а саме подання позову або аргументованого повідомлення прокурора про відсутність такого порушення.
Невжиття компетентним органом жодних заходів протягом розумного строку після того, як цьому органу стало відомо або повинно було стати відомо про можливе порушення інтересів держави, має кваліфікуватися як бездіяльність відповідного органу. Розумність строку визначається судом з урахуванням того, чи потребували інтереси держави невідкладного захисту (зокрема, через закінчення перебігу позовної давності чи можливість подальшого відчуження майна, яке незаконно вибуло із власності держави), а також таких чинників, як значимість порушення інтересів держави, можливість настання невідворотних негативних наслідків через бездіяльність компетентного органу, наявність об`єктивних причин, що перешкоджали такому зверненню тощо.
Згідно із ч. 2 ст. 5 Конституції України носієм суверенітету і єдиним джерелом влади в Україні є народ. Народ здійснює владу безпосередньо і через органи державної влади та органи місцевого самоврядування.
Згідно зі ст. 6 Закону України «Про автомобільний транспорт» на території України центральний орган виконавчої влади, що забезпечує реалізацію державної політики з питань безпеки на наземному транспорті, у сфері міжнародних автомобільних перевезень здійснює контроль наявності, видачу дозвільних документів на виконання перевезень та контроль відповідності виду перевезення, що фактично виконується; контроль за виконанням автомобільними перевізниками вимог міжнародних договорів України з питань міжнародних автомобільних перевезень; контроль технічного, санітарного та екологічного стану транспортних засобів, що впливає на безпеку руху та екологічну ситуацію; контроль за дотриманням перевізниками вимог Європейської угоди щодо роботи екіпажів транспортних засобів, які виконують міжнародні автомобільні перевезення; контроль та нагляд за дотриманням вимог нормативно-правових актів щодо забезпечення безпеки на автомобільному транспорті та правил перевезення небезпечних вантажів; контроль внесення перевізниками-нерезидентами платежів за проїзд автомобільними дорогами України; перевірку транспортно-експедиційної документації на здійснення перевезень пасажирів і вантажів автомобільним транспортом; габаритно-ваговий контроль транспортних засобів у зонах габаритно-вагового контролю; стягнення, у тому числі в судовому порядку, плати за проїзд автомобільними дорогами загального користування з транспортних засобів та інших самохідних машин і механізмів, вагові або габаритні параметри яких перевищують нормативні.
Відповідно до п. 1 Положення про Державну службу України з безпеки на транспорті, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України №103 від 11.02.2015 зі змінами та доповненнями, Державна служба України з безпеки на транспорті (Укртрансбезпека) є центральним органом виконавчої влади, діяльність якого спрямовується і координується Кабінетом Міністрів України через Міністра інфраструктури і який реалізує державну політику з питань безпеки на наземному транспорті.
Згідно з п. 4 Положення основними завданнями Укртрансбезпеки є, зокрема, реалізація державної політики з питань безпеки на автомобільному транспорті загального користування, міському електричному, залізничному транспорті, здійснення державного нагляду (контролю) за безпекою на автомобільному, міському електричному, залізничному транспорті та відповідно до покладених завдань, Укртрансбезпека здійснює контроль за додержанням умов перевезень, визначених дозволом на перевезення пасажирів на міжобласних автобусних маршрутах, здійснює габаритно-ваговий контроль транспортних засобів у зонах габаритно-вагового контролю, здійснює стягнення, у тому числі в судовому порядку, плати за проїзд автомобільними дорогами загального користування з транспортних засобів та інших самохідних машин і механізмів, вагові або габаритні параметри яких перевищують нормативні, видає в установленому порядку обов`язкові до виконання приписи щодо усунення порушень вимог нормативно - правових актів з питань безпеки на транспорті, крім морського та річкового транспорту, та здійснює контроль за виконанням таких приписів, у випадках, передбачених законом, складає протоколи про адміністративні правопорушення, розглядає справи про адміністративні правопорушення і накладає адміністративні стягнення.
Порядком здійснення державного контролю на автомобільному транспорті, який затверджено Постановою КМУ № 1567 від 08.11.2006 (далі - Порядок 1567) визначено процедуру здійснення державного контролю за додержанням суб`єктами господарювання, які провадять діяльність у сфері автомобільного транспорту (далі - суб`єкти господарювання), вимог законодавства про автомобільний транспорт, норм та стандартів щодо організації перевезень пасажирів і вантажів автомобільним транспортом, норм міжнародних договорів про міжнародне автомобільне сполучення, виконанням умов перевезень, визначених дозволом на перевезення на міжобласних автобусних маршрутах, вимог Європейської угоди щодо роботи екіпажів транспортних засобів, які виконують міжнародні автомобільні перевезення, дотриманням габаритно-вагових параметрів, наявністю дозвільних документів на виконання перевезень та відповідністю виду перевезень, відповідних ліцензій, внесенням перевізниками-нерезидентами платежів за проїзд автомобільними дорогами.
Відповідно до п. 3, 4 Порядку 1567, державний контроль на автомобільному транспорті здійснюється посадовими особами органу державного контролю шляхом проведення рейдових перевірок (перевірок на дорозі).
За приписами п. 3 Порядку здійснення габаритно-вагового контролю та справляння плати за проїзд автомобільними дорогами загального користування транспортних засобів та інших самохідних машин і механізмів, вагові та/або габаритні параметри яких перевищують нормативні, затвердженого Постановою Кабінету Міністрів України № 879 від 27.06.2007 «Про заходи щодо збереження автомобільних доріг загального користування» (далі Порядок 879), габаритно - ваговий контроль транспортних засобів на автомобільних дорогах загального користування здійснюється Укртрансбезпекою, її територіальними органами та уповноваженими органами Національної поліції.
Підпунктом 4 п. 2 Порядку № 879 передбачено, що габаритно-ваговий контроль - це контроль за проїздом великовагових та/або великогабаритних транспортних засобів автомобільними дорогами загального користування, який включає перевірку відповідності габаритно-вагових параметрів таких транспортних засобів установленим законодавством параметрам і нормам, наявності дозволу на рух за визначеними маршрутами, а також дотримання визначених у дозволі умов та режиму руху транспортних засобів.
Крім того, п. 15 Порядку № 879 визначено, що контроль за наявністю у водіїв великовагових та великогабаритних транспортних засобів дозволу на рух здійснюють вповноважені підрозділи Національної поліції та територіальні органи Укртрансбезпеки, які здійснюють габаритно-ваговий контроль.
Отже, з аналізу наведених положень вбачається, що Державна служба України з безпеки на транспорті має повний обсяг процесуальної дієздатності щодо захисту майнових інтересів держави, оскільки відповідні повноваження передбачені ст. 6 Закону України «Про автомобільний транспорт» та пп.15, 27 п.5 Положення про Державну службу України з безпеки на транспорті та є уповноваженим органом у спірних правовідносинах.
Відповідно до частини другої статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України. Тобто імператив зазначеного конституційного положення встановлює обов`язок органів державної влади та їх посадових осіб дотримуватись принципу законності при здійсненні своїх повноважень, що забезпечує здійснення державної влади за принципом її поділу.
Таким чином, прокурору достатньо дотриматися порядку, передбаченого статтею 23 Закону України «Про прокуратуру», і якщо компетентний орган протягом розумного строку після отримання повідомлення самостійно не звернувся до суду з позовом в інтересах держави, то це є достатнім аргументом для підтвердження судом підстав для представництва. Якщо прокурору відомі причини такого незвернення, він обов`язково повинен зазначити їх в обґрунтуванні підстав для представництва, яке міститься в позові. Але якщо з відповіді зазначеного органу на звернення прокурора такі причини з`ясувати неможливо чи такої відповіді взагалі не отримано, то це не є підставою вважати звернення прокурора необгрунтованим.
Варто зазначити, що у постанові від 22.08.2018 у справі №807/62/16 Верховний Суд, посилаючись на ч.2 ст.19 Конституції України, констатував, що реалізуючи повноваження належно, добросовісно та з метою, для якої вони надані, уповноважений орган фактично має обов`язок, а не право захищати інтереси держави. Зазначене є способом здійснення владних повноважень, а не способом захисту суб`єктивних прав органу, що уповноважений здійснювати відповідні функції у спірних правовідносинах.
Фактично, звернення прокурора до суду спрямоване на задоволення суспільної потреби у відновленні законності та забезпечення належного ресурсу дорожньої інфраструктури загального користування, стосується суспільно значимого питання стягнення заборгованості до Державного бюджету та дотримання конституційного принципу рівності усіх перед Законом, у зв`язку з чим прокурор звертається до суду з позовом щодо захисту інтересів держави.
Позовна заява стосується питання права, яке становить значний суспільний інтерес, оскільки порушення порядку проїзду великоваговим транспортом дорогами загального користування обґрунтовано спричиняє шкоду, а її невідшкодування державі підриває фінансову можливість забезпечення належної якості доріг та погіршує стан функціонування доріг загального користування іншими учасниками дорожнього руху, впливає на збільшення аварійних ситуацій та дорожньо-транспортних пригод внаслідок незадовільного стану дорожнього покриття.
Враховуючи вищенаведене, у зазначеному випадку наявний як державний, так і суспільний інтерес, що є підставою для представництва прокурором інтересів держави.
Проте, Державною службою України з безпеки на транспорті не вжито належних та ефективних заходів, порядку, у тому числі шляхом звернення до суду.
Листом Придніпровського міжрегіонального Управління Укртрансбезпеки №108497/3.1/24-21 від 24.12.2021 повідомлено прокуратуру про наявність заборгованості ТОВ АФГ «Еліта» перед Державним бюджетом у сумі 1953,6 євро, що еквівалентно 62 382,94 грн., за проїзд автомобільними дорогами загального користування.
При цьому, окружною прокуратурою до Державної служби України з безпеки на транспорті та Придніпровського міжрегіонального Управління Укртрансбезпеки направлялися запити №04/53-503вих22 від 26.01.2022, №04/53-506вих22 від 26.01.2022, №04/53-5343вих-22 від 02.11.2022, №04/53-5344вих-22 від 02.11.2022, №04/53-5752вих-22 від 16.11.2022, в яких повідомлялося про порушення інтересів держави та порушувалося питання про вжиття заходів на захист інтересів держави у судовому порядку.
Однак, органом державної влади, до компетенції якого віднесено відповідні повноваження, заходів щодо захисту та поновлення порушених інтересів держави не вжито, що підтверджується листами Державної служби України з безпеки на транспорті №1103/86.3/15-22 від 08.02.2022, №7318/86.3/15-22 від 28.11.2022 та листами Відділу державного нагляду (контролю) у Дніпропетровській області (раніше - Придніпровське міжрегіональне управління Укртрансбезпеки) №108497/3.1/24-21 від 24.12.2021, №9013/83.1/24-22 від 11.02.2022, №2916/23/23-22 від 07.11.2022. Вказане свідчить про наявність підстав для вжиття прокуратурою представницьких повноважень в інтересах держави шляхом звернення до суду з даним позовом.
Вказане свідчить про обізнаність уповноваженого суб`єкта у спірних правовідносинах про вищевказані факти порушень з 02.09.2021 (часу порушення інтересів держави та фіксацією цих порушень в установленому законом порядку) та підтверджується листуванням з уповноваженим суб`єктом у цій сфері з 24.12.2021.
Зважаючи на викладене, аналізуючи джерела загального доступу з питань судової практики та листи уповноваженого органу у цих правовідносинах, встановленим є факт незвернення до суду уповноваженим суб`єктом на захист інтересів держави у цій сфері. Варто зазначити, що дійсно інтереси держави повинні захищати насамперед відповідні суб`єкти владних повноважень, у тому числі шляхом подання відповідних позовних заяв, а не прокурор. Прокурор не може вважатися альтернативним суб`єктом звернення до суду і замінювати належного суб`єкта владних повноважень, який може і бажає захищати інтереси держави. Проте для того, щоб інтереси держави не залишилися незахищеними, прокурор виконує субсидіарну роль, замінює в судовому провадженні відповідного суб`єкта владних повноважень, який всупереч вимог закону не здійснює захисту або робить це неналежно.
Таким чином, зазначене свідчить про нездійснення уповноваженим органом захисту порушених інтересів держави в передбаченому законом порядку.
Враховуючи, що вказані інтереси до цього часу залишаються незахищеними, вбачаються виключні підстави для представництва прокурором інтересів держави в особі Державної служби України з безпеки на транспорті.
Отже, суд приходить до висновку, що прокурором належним чином обгрунтовано та доведено наявність підстав для представництва інтересів держави в особі Державної служби України з безпеки на транспорті у порядку ст. 131-1 Конституції України та ст. 23 Закону України "Про прокуратуру".
При вирішенні спору суд виходить з наступного.
В силу статті 55 Конституції України права і свободи людини і громадянина захищаються судом. Кожен має право будь-якими не забороненими законом засобами захищати свої права і свободи від порушень і протиправних посягань.
Право на доступ до правосуддя закріплене у статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, яка ратифікована Україною.
За змістом частини 1 статті 4 ГПК України право на звернення до господарського суду в установленому цим Кодексом порядку гарантується. Ніхто не може бути позбавлений права на розгляд його справи у господарському суді, до юрисдикції якого вона віднесена законом.
Як визначено статтею 5 ГПК України, здійснюючи правосуддя, господарський суд захищає права та інтереси фізичних і юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором.
Відповідно до пункту 1 Положення про Державну службу України з безпеки на транспорті, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 11.02.2015 №103, Державна служба України з безпеки на транспорті (Укртрансбезпека) є центральним органом виконавчої влади, діяльність якого спрямовується і координується Кабінетом Міністрів України через Міністра інфраструктури і який реалізує державну політику з питань безпеки на наземному транспорті.
Підпунктом 1 пункту 4 вказаного Положення визначено, що основним завданням Укртрансбезпеки, зокрема, є реалізація державної політики з питань безпеки на автомобільному транспорті загального користування (далі - автомобільний транспорт), міському електричному, залізничному транспорті.
Згідно із підпунктом 15 пункту 5 Положення відповідно до покладених на неї завдань Укртрансбезпека здійснює габаритно-ваговий контроль транспортних засобів у зонах габаритно-вагового контролю.
Разом із тим, до підпункту 27 пункту 5 Положення про Державну службу України з безпеки на транспорті постановою КМУ від 29.09.2021 №1047 було внесено зміни, відповідно до яких Укртрансбезпеці було надано право здійснювати стягнення, у тому числі в судовому порядку, плати за проїзд автомобільними дорогами загального користування з транспортних засобів та інших самохідних машин і механізмів, вагові або габаритні параметри яких перевищують нормативні.
Відповідно до ч. 1 ст. 224 ГК України, учасник господарських відносин, який порушив господарське зобов`язання або установлені вимоги щодо здійснення господарської діяльності, повинен відшкодувати завдані цим збитки суб`єкту, права або законні інтереси якого порушено.
При цьому, юридичною підставою позадоговірної відповідальності є склад правопорушення, елементами якого є шкода, вина та протиправна поведінка заподіювача шкоди, причинний зв`язок між шкодою і протиправною поведінкою.
Відповідно до частини другої статті 29 Закону України Про дорожній рух з метою збереження автомобільних доріг, вулиць та залізничних переїздів участь у дорожньому русі транспортних засобів, вагові або габаритні параметри яких перевищують нормативні, допускається за наявності дозволу на участь у дорожньому русі таких транспортних засобів. Порядок видачі дозволу на участь у дорожньому русі транспортних засобів, вагові або габаритні параметри яких перевищують нормативні, та розмір плати за його отримання встановлюються Кабінетом Міністрів України.
Статтею 33 Закону України Про автомобільні дороги передбачено, що рух транспортних засобів, навантаження на вісь, загальна маса або габарити яких перевищують норми, встановлені державними стандартами та нормативно-правовими актами, дозволяється за погодженнями з відповідними органами у порядку, визначеному Кабінетом Міністрів України.
Згідно зі статтею 60 Закону України Про автомобільний транспорт відповідальність за порушення законодавства про автомобільний транспорт покладено на перевізників.
Отже, у разі перевищення нормативу хоча б одного вагового або габаритного параметру плату за проїзд великовагового та/або великогабаритного транспортного засобу має вносити саме перевізник.
Крім того, відповідно до частини четвертої статті 48 Закону України Про автомобільний транспорт у разі перевезення вантажів з перевищенням габаритних або вагових обмежень обов`язковим документом також є дозвіл, який дає право на рух автомобільними дорогами України, виданий компетентними уповноваженими органами, або документ про внесення плати за проїзд великовагових (великогабаритних) транспортних засобів, якщо перевищення вагових або габаритних обмежень над визначеними законодавством становить менше п`яти відсотків.
Так, постановою Кабінету Міністрів України від 27.06.2007 № 879 визначено Порядок здійснення габаритно - вагового контролю та справляння плати за проїзд автомобільними дорогами загального користування транспортних засобів та інших самохідних машин і механізмів, вагові та/або габаритні параметри яких перевищують нормативні (далі - Порядок №879).
Відповідно до пункту 3 Правил проїзду великогабаритних та великовагових транспортних засобів автомобільними дорогами, вулицями та залізничними переїздами, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 18.01.2001 № 30, транспортний засіб з вантажем або без вантажу вважається великоваговим, якщо максимальна маса або осьова маса перевищує хоча б один з параметрів, зазначених у пункті 22.5 Правил дорожнього руху.
Крім того, відповідно до пункту 22.5 Правил дорожнього руху, затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 10.10.2001 № 1306 (у редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин), за спеціальними правилами здійснюється дорожнє перевезення небезпечних вантажів, рух транспортних засобів та їх составів у разі, коли хоч один з їх габаритів перевищує за шириною 2,6 м (для сільськогосподарської техніки, яка рухається за межами населених пунктів, дорогами сіл, селищ, міст районного значення, - 3,75 м), за висотою від поверхні дороги - 4м (для контейнеровозів на встановлених Укравтодором і Національною поліцією маршрутах - 4,35 м), за довжиною - 22 м (для маршрутних транспортних засобів - 25 м), фактичну масу понад 40 т (для контейнеровозів - понад 44 т, на встановлених Укравтодором і Національною поліцією для них маршрутах - до 46 т), навантаження на одиночну вісь -11т (для автобусів, тролейбусів - 11,5 т), здвоєні осі - 16 т, строєні - 22 т (для контейнеровозів навантаження на одиночну вісь -11т, здвоєні осі - 18 т, строєні - 24 т) або якщо вантаж виступає за задній габарит транспортного засобу більш як на 2 м.
Відповідно до пункту 16 Єдиних правил ремонту і утримання автомобільних доріг, вулиць, залізничних переїздів, правил користування ними та охорони, затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 30.03.1994 №198, перевезення небезпечних, великогабаритних і великовагових вантажів автомобільним транспортом по дорожніх об`єктах допускається за окремим дозволом в порядку і за плату, що визначаються окремими актами законодавства.
Згідно з пунктом 4 Правил проїзду великогабаритних та великовагових транспортних засобів автомобільними дорогами, вулицями та залізничними переїздами, затверджених постановою Кабінету Міністрів України № 30 від 18.01.2001, рух великовагових та великогабаритних транспортних засобів автомобільними дорогами, вулицями та залізничними переїздами здійснюється на підставі дозволу на участь у дорожньому русі транспортних засобів, вагові або габаритні параметри яких перевищують нормативні, виданим перевізникові уповноваженим підрозділом Національної поліції, або документа про внесення плати за проїзд таких транспортних засобів.
Відповідно до положень пункту 28 Порядку № 879, плата за проїзд автомобільними дорогами загального користування великовагового та/або великогабаритного транспортного засобу вноситься перевізником за затвердженими ставками виходячи з вагових та/або габаритних параметрів транспортного засобу, протяжності маршруту, кількості перевезень.
Відповідно до ст. 2 Закону України «Про єдиний збір, який справляється у пунктах пропуску через державний кордон України», ставки єдиного збору, в тому числі за проїзд автомобільних засобів з перевищенням встановлених розмірів загальної маси, осьових навантажень та (або) габаритних параметрів встановлюються у євро.
Водночас, пунктом 21 Порядку № 879 врегульовано, що плата за проїзд великовагового та/або великогабаритного транспортного засобу, що рухався без відповідного дозволу, здійснюється у подвійному розмірі за пройдену частину маршруту по території України.
При цьому, пунктом 31 Порядку № 879 врегульовано, що при визначенні розміру плати за проїзд транспортних засобів з осьовим сполученням більше трьох береться до рахунку схема, що спричиняє більші руйнування доріг з комбінацій одно-, двох- та трьохосьових сполучень, а найбільша сума навантаження на суміжні осі припадає на максимальну колісну формулу. Для строєних осей з одиночними шинами плата за перевищення допустимих навантажень на вісь (осі) збільшується у два рази.
Відповідно до пункту 311 Порядку № 879 (чинної на момент виникнення спірних правовідносин), якщо рух здійснюється без відповідного дозволу або внесення плати за проїзд великовагового та/або великогабаритного транспортного засобу, така плата визначається за пройдену частину маршруту по території України або за частину, яку перевізник має намір проїхати, у разі перевищення нормативу хоча б одного вагового або габаритного параметру:
до 10 відсотків - у подвійному розмірі;
на 10-40 відсотків - у потрійному розмірі:
більше як на 40 відсотків - у п`ятикратному розмірі.
У разі перевищення кількох нормативів вагових або габаритних параметрів плата за проїзд визначається виходячи з параметру з найбільшим перевищенням.
Отже, матеріалами справи встановлено, що Придніпровським міжрегіональним управлінням Укртрансбезпеки відповідачу ТОВ «АФГ «Еліта» нарахована плата за проїзд великовагових та великогабаритних транспортних засобів автомобільними дорогами загального користування, виходячи з параметру з найбільшим перевищенням - навантаження на строєну вісь 33,150 т при максимально допустимому 22 т, що становить 50,7%, відповідно до формули (п. 30 Порядку):
П= (Рзм + Рнв + Рг) * В, де
Рзм - розмір плати за перевищення загальної маси транспортного засобу за 1 км проїзду:
Рнв - розмір плати за перевищення навантаження на вісь (осі) (за одиничну+за здвоєну+за строєну) транспортного засобу за 1 км проїзду;
Рг - розмір плати за перевищення габаритів (за висоту + за ширину + за довжину) транспортного засобу за 1 км проїзду;
В - відстань перевезення, км
Пунктом 311 Порядку №879 визначено, якщо рух здійснюється без відповідного дозволу або внесення плати за проїзд великовагового та/або великогабаритного транспортного засобу, така плата визначається за пройдену частину маршруту по території України або за частину, яку перевізник має намір проїхати, у разі перевищення хоча б одного вагового або габаритного параметру (К):
- до 10 відсотків - у подвійному розмірі;
- на 10-40 відсотків - у потрійному розмірі;
- більше як на 40 відсотків - у п`ятикратному розмірі.
Розрахунок плати за проїзд виконаний відповідно до формули за наступними параметрами:
П = (Рзм +Рнв +Рг)*В*К (п. 311) де:
Рзм - 0,27 євро/км - для ТЗ вагою від 52 до 60 тонн включно (перевищення становить 0 тонн (0%); у разі перевищення кількох нормативів вагових або габаритних параметрів плата за проїзд визначається виходячи з параметру з найбільшим перевищенням;
Рнв - 2,64 євро/км (перевищення становить 50,7%, плата за перевищення від 10 до 20 відсотків включно - 0,27 євро/км, а за кожні наступні 5 відсотків понад 20 відсотків - 0,15 євро/км, де 7 - це кожні наступні 5 відсотків, таким чином (0,27+(7*0,15)) - 1,32 євро/км);
Для строєних осей з одиночними шинами плата за перевищення допустимих навантажень на вісь (осі) збільшується у два рази, отже, 1,32*2=2,64 євро/км;
Рг - 0 (габарити не перевищують нормативно-встановлені);
В - пройдена відстань 148 км;
К - у п`ятикратному розмірі (перевищення вагового параметру - більше як на 40%).
П = (0+2,64+0)*148*5=1 953,60 євро.
Положеннями пунктів 26, 27 Порядку №879 передбачено, що плата за проїзд справляється в національній валюті за офіційним курсом гривні, встановленим Національним банком на день проведення розрахунку; кошти, стягнені за проїзд автомобільними дорогами загального користування великовагових та/або великогабаритних транспортних засобів, спрямовуються в установленому порядку до Державного бюджету.
Станом на 02.09.2021 сума 1 953,60 євро за офіційним курсом гривні, встановленим Національним банком України, складала 62 382,94 грн. (курс НБУ станом на 02.09.2021 за 1 євро = 31,9323 грн.).
Дії працівників Придніпровського міжрегіонального управління Укртрансбезпеки щодо проведення габаритно-вагового контролю та складання розрахункової плати за проїзд ТОВ «АФГ «Еліта» не оскаржувались.
Незважаючи на те, що відповідно до п. 311 Порядку № 879 у редакції від 25.01.2020 перевізник зобов`язаний протягом 30 календарних днів з моменту визначення плати внести її та повідомити про це відповідний територіальний орган Укртрансбезпеки, у визначений вище термін перевізником - ТОВ АФГ «Еліта» дані кошти добровільно не сплачено.
Крім того, за вказаним фактом 02.09.2021 складено акт №308043 від 02.09.2021 про порушення законодавства про автомобільний транспорт перевізником - ТОВ АФГ «Еліта».
Правилами перевезення вантажів автомобільним транспортом в Україні, затвердженими наказом Міністерства транспорту України від 14.10.1997 № 363, зареєстрованими в Міністерстві юстиції України 20.02.1998 за № 128/2568 (далі - Правила № 363), врегульовано, що товарно-транспортна накладна - єдиний для всіх учасників транспортного процесу документ, призначений для обліку товарно-матеріальних цінностей на шляху їх переміщення, розрахунків за перевезення вантажу та обліку виконаної роботи, та є одним із документів, що може використовуватися для списання товарно-матеріальних цінностей, оприбуткування, складського, оперативного та бухгалтерського обліку, що може бути складений у паперовій та/або електронній формі та має містити обов`язкові реквізити, передбачені цими Правилами.
Відповідно до пункту 11.1 Правил № 363, основним документом на перевезення вантажів є товарно-транспортна накладна, форму якої наведено в додатку 7 до цих Правил. Товарно-транспортну накладну суб`єкт господарювання може оформлювати без дотримання форми, наведеної в додатку 7 до цих Правил, за умови наявності в ній інформації про назву документа, дату і місце його складання, найменування (прізвище, ім`я, по батькові) Перевізника та/або експедитора, замовника, вантажовідправника, вантажоодержувача, найменування та кількість вантажу, його основні характеристики та ознаки, які дають можливість однозначно ідентифікувати цей вантаж, автомобіль (марка, модель, тип, реєстраційний номер), причіп/напівпричіп (марка, модель, тип, реєстраційний номер), пункти навантаження та розвантаження із зазначенням повної адреси, посади, прізвища та підписів відповідальних осіб вантажовідправника, вантажоодержувача, водія та/або експедитора.
Судом встановлено, що зі змісту товарно-транспортної №9 слідує, що автомобільним перевізником, замовником та вантажовідправником є ТОВ «АФГ «Еліта», вантажоодержувач - ПрАТ «ІНТЕРКОНР», пункт навантаження - Полтавська обл., Козельщина, пункт розвантаження - м. Дніпро, водій - ОСОБА_1 .
Вказана накладна була пред`явлена водієм ОСОБА_1 посадовим особам Укртрансбезпеки під час рейдової перевірки.
Згідно свідоцтва про реєстрацію НОМЕР_4 та НОМЕР_5 транспортний засіб марки VOLVO FH 42 Т з державним номерним знаком НОМЕР_6 з причепом SCHWARZMULLER К 403 з державним номерним знаком НОМЕР_3 належить ТОВ «АФГ «Еліта».
Суд констатує, що доказів отримання відповідачем у встановленому порядку дозволу на участь у дорожньому русі належного йому транспортного засобу, загальна вага та навантаження на осі якого перевищували нормативні параметри, матеріали справи не містять.
Відтак, відповідачем вчинено правопорушення, яке має своїм наслідком спричинення державі збитків у вигляді некомпенсованого руйнування автомобільних доріг.
Дії працівників Придніпровського міжрегіонального управління Укртрансбезпеки щодо проведення габаритно-вагового контролю та складання розрахункової плати за проїзд ТОВ «АФГ «Еліта» не оскаржувались.
Посилання представника відповідача в судовому засіданні про невірне нарахування плати за проїзд суд вважає безпідставним, оскільки в пункті 311 Порядку №879 зазначено, що якщо рух здійснюється без відповідного дозволу або внесення плати за проїзд великовагового та/або великогабаритного транспортного засобу, така плата визначається за за частину маршруту, яку перевізник має намір проїхати. В цій же нормі передбачено визначення плати за проїзд великовагового та/або великогабаритного транспортного засобу, за пройдену частину маршруту по території держави України.
Є безпідставним також посилання відповідача на те, що даний спір має вирішуватися за правилами адміністративного судочинства, виходячи з наступного.
Плата за проїзд автомобільними дорогами транспортних засобів та, інших самохідних машин і механізмів, вагові або габаритні параметри яких перевищують нормативні, є сумою відшкодування матеріальних збитків державі внаслідок руйнування автомобільних доріг загального користування та відповідно до ст. 29 Бюджетного кодексу України належить до спеціального фонду Державного бюджету України.
Несплачена у встановлені чинним законодавством строки плата за проїзд набуває статусу заборгованості перед Державним бюджетом України.
Згідно ч. 1 ст. 20 ГПК України господарські суди розглядають справи у спорах, що виникають у зв`язку із здійсненням господарської діяльності та інші справи у визначених законом випадках.
Оскільки даний спір виник у зв`язку із здійсненням відповідачем господарської діяльності, спір відноситься до юрисдикції господарських судів.
Враховуючи вищевикладене суд приходить до висновку, що наявні підстави для задоволення позовних вимог та стягнення плати за проїзд з особи, якою було перевищено нормативи та встановлені законодавством параметри та не сплачено кошти у добровільному порядку.
Статтею 13 ГПК України встановлено, що кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона покладається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних з вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.
Згідно з пунктами 2, 4, 5 частини другої статті 42 ГПК України учасники справи зобов`язані сприяти своєчасному, всебічному, повному та об`єктивному встановленню всіх обставин справи; подавати усі наявні у них докази в порядку та строки, встановлені законом або судом, не приховувати докази; надавати суду повні і достовірні пояснення з питань, які ставляться судом, а також учасниками справи в судовому засіданні.
За положеннями статті 74 ГПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.
Враховуючи те, що відповідачем не спростовано обставин, про які свідчать надані позивачем та досліджені судом докази, не наведено підстав для звільнення відповідача від сплати за проїзд автомобільними дорогами транспортних засобів та інших самохідних машин і механізмів, вагові або габаритні параметри яких перевищують нормативні у сумі 62 382,94 грн та не приведено інших аргументів в обгрунтування безпідставності заявлених до нього вимог, суд задовольняє позов у повному обсязі.
Пунктом 12 частини 3 статті 2 ГПК України закріплено, що основними засадами (принципами) господарського судочинства є, зокрема, відшкодування судових витрат сторони, на користь якої ухвалене судове рішення.
Судові витрати відповідно до статті 123 ГПК України складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи на професійну правничу допомогу та інших витрат, що пов`язані з вчиненням сторонами необхідних процесуальних дій. За змістом статті 129 ГПК України судові витрати, пов`язані з розглядом справи покладаються на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.
Оскільки позов задоволено у повному обсязі, то витрати зі сплати судового збору покладаються судом на відповідача повністю.
Керуючись ст. ст. 123, 129, 210, 232, 233, 236, 238, 240, 241 ГПК України, суд, -
ВИРІШИВ:
1.Позов задовольнити.
Видати наказ після набрання рішенням законної сили.
Видати наказ після набрання рішенням законної сили.
Згідно з частинами 1, 2 статті 241 ГПК України рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано.
У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.
Згідно статті 256 ГПК України апеляційна скарга на рішення суду подається протягом двадцяти днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини рішення суду, або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.
Згідно статті 257 ГПК України, апеляційна скарга подається безпосередньо до суду апеляційної інстанції.
Повне рішення складено 29.01.24
Суддя Солодюк О.В.