ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

16 січня 2024 року

м. Київ

cправа № 910/6738/23

Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного господарського суду:

Багай Н. О. - головуючого, Берднік І. С., Чумака Ю. Я.,

секретар судового засідання - Письменна О. М.,

за участю представників сторін:

позивача - Гоцалюка М. О. (самопредставництво),

відповідача - Свиридова І. Б. (самопредствництво),

третьої особи - Гецко Н. М. (адвоката),

розглянувши у відкритому судовому засіданні касаційну скаргу Дочірнього підприємства Державної компанії "Укрспецекспорт" - Державного госпрозрахункового зовнішньоторгівельного підприємства "Спецтехноекспорт"

на постанову Північного апеляційного господарського суду від 19.09.2023 (колегія суддів: Козир Т. П. - головуючий, Коробенко Г. П., Агрикова О. В.) у справі

за позовом Державного підприємства "Антонов"

до Дочірнього підприємства Державної компанії "Укрспецекспорт" - Державного госпрозрахункового зовнішньоторгівельного підприємства "Спецтехноекспорт",

за участю третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, на стороні позивача - Акціонерного товариства "Укроборонпром" (нова назва - Акціонерне товариство "Українська оборонна промисловість"),

про стягнення 26 537 709,00 грн,

ВСТАНОВИВ:

1. Короткий зміст позовних вимог

1.1. Державне підприємство "Антонов" (далі - ДП "Антонов") звернулося до Господарського суду міста Києва з позовом до Дочірнього підприємства Державної компанії "Укрспецекспорт" - Державного госпрозрахункового зовнішньоторгівельного підприємства "Спецтехноекспорт" (далі - ДП ДГЗП "Спецтехноекспорт") про стягнення 26 537 709,00 грн.

1.2. Позовні вимоги обґрунтовані тим, що між сторонами укладено 29.04.2022 договір про авіаційні перевезення № 6536UA. Проте відповідачем не виконано зобов`язання в частині здійснення оплати за авіарейси ADB3293, ADB3295, ADB3296 на загальну суму 22 380 000,00 грн. Тому позивач просив стягнути з відповідача суму основної заборгованості в розмірі 22 380 000,00 грн, інфляційні втрати в розмірі 3 484 469,51 грн, 3% річних в розмірі 673 239,49 грн.

2. Короткий зміст судових рішень

2.1. Ухвалою Господарського суду міста Києва від 20.06.2023 у справі № 910/6738/23 (суддя Мудрий С. М.) заяву ДП ДГЗП "Спецтехноекспорт" про залишення позову без розгляду задоволено. Позов ДП "Антонов" до ДП ДГЗП "Спецтехноекспорт" про стягнення 29 244 767,13 грн залишено без розгляду.

2.2. Суд першої інстанції зазначив, що від відповідача надійшла заява про залишення позову ДП "Антонов" без розгляду. Зазначена заява мотивована тим, що сторони уклали арбітражну угоду про передачу цього спору на вирішення Міжнародного комерційного арбітражного суду при Торгово-промисловій палаті України, відповідачем до початку розгляду справи по суті та до подання ним першої заяви щодо суті спору подано клопотання, яке містить заперечення проти вирішення спору у Господарському суді міста Києва. Посилаючись на положення пункту 7 частини 1 статті 226 Господарського процесуального кодексу України, а також враховуючи, що матеріали справи не містять доказів щодо недійсності, втрати чинності або обставин неможливості виконання договору про авіаційні перевезення № 6536 UA, яким передбачені умови про вирішення спорів у Міжнародному комерційному арбітражному суді при Торгово-праомисловій палаті України, суд першої інстанції дійшов висновку про те, що заява відповідача про залишення позову без розгляду є обґрунтованою та підлягає задоволенню.

2.3. Постановою Північного апеляційного господарського суду від 19.09.2023 у справі № 910/6738/23 скасовано ухвалу Господарського суду міста Києва від 20.06.2023, справу вирішено передати на розгляд до Господарського суду міста Києва.

2.4. Суд апеляційної інстанції встановив, що позивач та відповідач є юридичними особами, створеними та зареєстрованими за законодавством України, в їх статутному капіталі відсутні іноземні інвестиції. Тому суд апеляційної інстанції зазначив, що цей спір не належить до суб`єктної юрисдикції Міжнародного комерційного арбітражного суду при Торгово-промисловій палаті України. Крім того, суд апеляційної інстанції зауважив, що 12.04.2023 позивач направив до Міжнародного комерційного арбітражного суду при Торгово-промисловій палаті України клопотання про надання роз`яснення, в якому просив роз`яснити наявність чи відсутність правових підстав для подання арбітражного позову до Міжнародного комерційного арбітражного суду при Торгово-промисловій палаті України про стягнення заборгованості за договором. Проте, як зазначив суд апеляційної інстанції, листом від 20.04.2023 за вих. № 1618/14-7 Генеральний секретар Міжнародного комерційного арбітражного суду при Торгово-промисловій палаті України роз`яснив, що цей спір між зазначеними юридичними особами не належить до суб`єктної юрисдикції (ratione personae) Міжнародного комерційного арбітражного суду при Торгово-промисловій палаті України, тому у Міжнародного комерційного арбітражного суду при Торгово-промисловій палаті України немає правових підстав для прийняття такої справи до провадження. Суд апеляційної інстанції зауважив, що оскільки арбітражна угода не може бути виконана, позивач звернувся із цим позовом саме до Господарського суду міста Києва, проте суд першої інстанції не врахував зазначених обставин, тому дійшов помилкового висновку про наявність правових підстав для залишення позову ДП "Антонов" без розгляду.

Короткий зміст касаційної скарги і заперечень на неї

3.1. ДП ДГЗП "Спецтехноекспорт" звернулося до Верховного Суду з касаційною скаргою, в якій просить скасувати постанову Північного апеляційного господарського суду від 19.09.2023 у справі № 910/6738/23, ухвалу Господарського суду міста Києва від 20.06.2023 у справі № 910/6738/23 залишити без змін.

3.2. ДП ДГЗП "Спецтехноекспорт" у касаційній скарзі зазначає про неправильне застосування норм процесуального права та неврахування судом апеляційної інстанції висновків, викладених у постановах Верховного Суду від 28.08.2018 у справі № 906/493/16, від 01.04.2019 у справі № 910/4272/18, від 24.07.2019 у справі № 904/3096/18, від 16.01.2020 у справі № 908/2743/18, від 04.09.2023 у справі № 910/5352/21 та в ухвалу від 05.09.2023 у справі № 910/3208/22, від 25.05.2021 у справі № 149/1499/18.

3.3. ДП "Антонов" у відзиві на касаційну скаргу ДП ДГЗП "Спецтехноекспорт" просить залишити її без задоволення, а постанову Північного апеляційного господарського суду від 19.09.2023 у справі № 910/6738/23 - без змін. Позивач зазначає, що посилання скаржника на неврахування судом висновків Верховного Суду не заслуговують на увагу, оскільки висновки стосуються правовідносин, які не є подібними із правовідносинами у справі, що розглядається. ДП "Антонов" також зазначає про невиконуваність арбітражної угоди за договором та правильне застосування судом апеляційної інстанції норм процесуального права.

3.4. Акціонерне товариство "Українська оборонна промисловість" у відзиві на касаційну скаргу ДП ДГЗП "Спецтехноекспорт" зазначає про необґрунтованість доводів скаржника, тому просить залишити касаційну скаргу без задоволення, а постанову Північного апеляційного господарського суду від 19.09.2023 у справі № 910/6738/23 - без змін.

3.5. ДП ДГЗП "Спецтехноекспорт" направило 10.01.2024 через систему "Електронний суд" додаткові пояснення у справі, в яких зазначає про безпідставність доводів, наведених у відзиві ДП "Антонов".

4. Розгляд касаційної скарги та позиція Верховного Суду

4.1. За змістом статті 300 Господарського процесуального кодексу України, переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, та на підставі встановлених фактичних обставин справи перевіряє правильність застосування судом першої чи апеляційної інстанції норм матеріального і процесуального права. Суд касаційної інстанції не має права встановлювати або вважати доведеними обставини, що не були встановлені у рішенні або постанові суду чи відхилені ним, вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими, збирати чи приймати до розгляду нові докази або додатково перевіряти докази. У суді касаційної інстанції не приймаються і не розглядаються вимоги, що не були предметом розгляду в суді першої інстанції. Зміна предмета та підстав позову у суді касаційної інстанції не допускається. Суд не обмежений доводами та вимогами касаційної скарги, якщо під час розгляду справи буде виявлено порушення норм процесуального права, передбачені пунктами 1, 3, 4, 8 частини 1 статті 310, частиною 2 статті 313 цього Кодексу, а також у разі необхідності врахування висновку щодо застосування норм права, викладеного у постанові Верховного Суду після подання касаційної скарги.

4.2. Заслухавши суддю-доповідача, пояснення представників сторін, дослідивши наведені у касаційній скарзі та відзивах доводи, перевіривши на підставі встановлених фактичних обставин справи правильність застосування судами попередніх інстанцій норм матеріального та процесуального права, Верховний Суд вважає, що касаційну скаргу належить залишити без задоволення з огляду на таке.

4.3. Предметом касаційного оскарження є постанова суду апеляційної інстанції, ухвалена за результатами апеляційного перегляду ухвали місцевого господарського суду про залишення без розгляду позовної заяви ДП "Антонов" на підставі пункту 7 частини 1 статті 226 Господарського процесуального кодексу України.

4.4. Відповідно до частини 1 статті 4 Господарського процесуального кодексу України право на звернення до господарського суду в установленому цим Кодексом порядку гарантується. Ніхто не може бути позбавлений права на розгляд його справи у господарському суді, до юрисдикції якого вона віднесена законом.

4.5. Згідно із частиною 6 статті 4 Господарського процесуального кодексу України угода сторін про передачу спору на розгляд третейського суду (міжнародного комерційного арбітражу) допускається. До міжнародного комерційного арбітражу за угодою сторін може бути переданий будь-який спір, що відповідає вимогам, визначеним законодавством України про міжнародний комерційний арбітраж, крім випадків, визначених законом. До третейського суду за угодою сторін може бути переданий будь-який спір, який виникає з цивільних чи господарських правовідносин, крім випадків, передбачених законом.

4.6. За змістом частин 1, 3 статті 22 Господарського процесуального кодексу України спір, який належить до юрисдикції господарського суду, може бути переданий сторонами на вирішення третейського суду або міжнародного комерційного арбітражу. Будь-які неточності в тексті угоди про передачу спору на вирішення до третейського суду, міжнародного комерційного арбітражу та (або) сумніви щодо її дійсності, чинності та виконуваності повинні тлумачитися судом на користь її дійсності, чинності та виконуваності.

4.7. Відповідно до пункту 7 частини 1 статті 226 Господарського процесуального кодексу України суд залишає позов без розгляду, якщо сторони уклали угоду про передачу даного спору на вирішення третейського суду або міжнародного комерційного арбітражу, і від відповідача не пізніше початку розгляду справи по суті, але до подання ним першої заяви щодо суті спору надійшли заперечення проти вирішення спору в господарському суді, якщо тільки суд не визнає, що така угода є недійсною, втратила чинність або не може бути виконана.

4.8. Згідно зі статтею 2 Закону України "Про міжнародний комерційний арбітраж" передбачено, що "арбітраж" - це будь-який арбітраж (третейський суд) незалежно від того, чи утворюється він спеціально для розгляду окремої справи, чи здійснюється постійно діючою арбітражною установою, зокрема, Міжнародним комерційним арбітражним судом або Морською арбітражною комісією при Торгово-промисловій палаті України.

4.9. Відповідно до частини 1 статті 7 Закону України "Про міжнародний комерційний арбітраж" арбітражна угода - це угода сторін про передачу до арбітражу всіх або певних спорів, які виникли або можуть виникнути між ними в зв`язку з будь-якими конкретними правовідносинами, незалежно від того, чи мають вони договірний характер чи ні. Арбітражна угода може бути укладена у вигляді арбітражного застереження в контракті або у вигляді окремої угоди.

4.10. За змістом статті 8 Закону України "Про міжнародний комерційний арбітраж" суд, до якого подано позов у питанні, що є предметом арбітражної угоди, повинен, якщо будь-яка із сторін попросить про це не пізніше подання своєї першої заяви щодо суті спору, залишити позов без розгляду і направити сторони до арбітражу, якщо не визнає, що ця арбітражна угода є недійсною, втратила чинність або не може бути виконана. У разі подання позову, зазначеного в пункті 1 цієї статті, арбітражний розгляд, проте може бути розпочато або продовжено і арбітражне рішення може бути винесено, поки сперечання про підсудність чекають розв`язання в суді.

4.11. У статті 5 Закону України "Про міжнародний комерційний арбітраж" встановлено, що ніяке судове втручання не повинно мати місце, крім як у випадках, коли воно передбачене у цьому Законі. Тому питання про неможливість виконання арбітражної угоди вирішується судом виключно у випадках, передбачених статтею 8 цього Закону та статтею ІІ Конвенції про визнання та виконання іноземних арбітражних рішень (Нью-Йорк, 10.06.1958).

4.12. Нью-Йоркська конвенція 1958 року передбачає, що кожна договірна держава визнає арбітражну угоду, за якою сторони зобов`язуються передавати до арбітражу всі або будь-які суперечки, які виникають або можуть виникнути між ними у зв`язку з якими-небудь конкретними договірними або іншими правовідносинами, об`єкт яких може бути предметом арбітражного розгляду. Зазначений обов`язок визнання арбітражної угоди вимагає від суду також тлумачити будь-які неточності в тексті арбітражної угоди та розглядати сумніви щодо її дійсності, чинності та виконуваності на користь її дійсності, чинності та виконуваності (принцип імунітету та автономії арбітражної угоди).

У пункті 113 Керівництва Секретаріату ЮНСІТРАЛ по Нью-Йоркській конвенції 1958 року зазначається, що відносно арбітражної угоди судами визнавалося, що вона не може бути виконана, якщо арбітражна угода мала "патологічний характер", головним чином у наступних випадках: і) якщо положення арбітражної угоди були складені нечітко і не містили достатньо вказівок, які б дозволили перейти до арбітражного розгляду, та іі) якщо в арбітражній угоді призначалася арбітражна установа, яка не існує. Але суди також можуть застосовувати підхід, спрямований на сприяння арбітражному розгляду, тобто тлумачити нечіткі чи непослідовні формулювання арбітражних угод таким чином, щоб підтримати ці угоди. Переважне право повинно надаватися наміру сторін врегулювати спір в арбітражному порядку.

4.13. Таким чином, за змістом пункту 7 частини 1 статті 226 Господарського процесуального кодексу України, статті 8 Закону України "Про міжнародний комерційний арбітраж", Конвенції про визнання та виконання іноземних арбітражних рішень під час з`ясування правових підстав для задоволення заяви сторони у справі про залишення позову без розгляду з посиланням на наявність укладеної арбітражної угоди, обов`язком суду є встановлення наявності сукупності таких умов: існування арбітражної угоди, за якою позов у питанні, що порушено у державному суді, належить до компетенції арбітражу (у цьому випадку - Міжнародного комерційного арбітражного суду при Торгово-промисловій палаті України); від відповідача не пізніше початку розгляду справи по суті, але до подання ним першої заяви щодо суті спору надійшли заперечення проти вирішення спору в господарському суді; встановлення судом обставин дійсності арбітражної угоди, її чинності, виконуваності.

4.14. Колегія суддів також зазначає, що згідно із частиною 2 статті 4 Регламенту Міжнародного комерційного арбітражного суду при Торгово-промисловій палаті України, затвердженого рішенням Президії Торгово-промислової палати України від 27.07.2017 № 25 (6), із подальшими змінами, питання про наявність правових підстав для пред`явлення позову до Міжнародного комерційного арбітражного суду вирішує Голова Міжнародного комерційного арбітражного суду при прийнятті справи до провадження.

4.15. Разом із тим відповідно до частини 4 статті 18 Регламенту Міжнародного комерційного арбітражного суду при Торгово-промисловій палаті України якщо очевидно, що розгляд пред`явленого позову не належить до компетенції Міжнародного комерційного арбітражного суду, Генеральний секретар протягом 10 днів повертає позовні матеріали позивачу із зазначенням причини повернення.

4.16. Суд першої інстанції, постановляючи ухвалу про залишення позову ДП "Антонов" без розгляду, зазначив, що від відповідача надійшла заява про залишення позову без розгляду. Зазначена заява мотивована тим, що сторони уклали арбітражну угоду про передачу цього спору на вирішення Міжнародного комерційного арбітражного суду при Торгово-промисловій палаті України, відповідачем до початку розгляду справи по суті та до подання ним першої заяви щодо суті спору подано клопотання, в якому міститься заперечення проти вирішення спору у Господарському суді міста Києва. Посилаючись на положення пункту 7 частини 1 статті 226 Господарського процесуального кодексу України, а також враховуючи, що матеріали справи не містять доказів недійсності, втрати чинності або обставин неможливості виконання договору про авіаційні перевезення № 6536 UA, яким передбачені умови про вирішення спорів у Міжнародному комерційному арбітражному суді при Торгово-промисловій палаті України, суд першої інстанції дійшов висновку про те, що заява відповідача про залишення позову без розгляду є обґрунтованою та підлягає задоволенню, оскільки наявні обставини для застосування приписів пункту 7 частини 1 статті 226 Господарського процесуального кодексу України.

4.17. Натомість Північний апеляційний господарський суд не погодився із вказаним висновком суду першої інстанції щодо наявності підстав для залишення позову без розгляду з огляду на таке.

4.18. Суд апеляційної інстанції встановив, що розділом 7 договору про авіаційні перевезення № 6536UA від 29.04.2022 передбачено, що всі спори, розбіжності чи вимоги, які виникли з цього договору чи у зв`язку із ним, в тому числі які стосуються його виконання, порушення, припинення чи недійсності, підлягають вирішенню в Міжнародному комерційному арбітражному суді при Торгово-промисловій палаті України відповідно до його Регламенту.

4.19. Суд апеляційної інстанції зазначив, що позивач та відповідач є юридичними особами, створеними та зареєстрованими за законодавством України, у їх статутному капіталі відсутні іноземні інвестиції. Тому суд апеляційної інстанції, посилаючись на частину 2 Положення про Міжнародний комерційний арбітражний суд при Торгово-промисловій палаті України, який є додатком № 1 до Закону України "Про міжнародний комерційний арбітраж", зазначив, що цей спір не належить до суб`єктної юрисдикції Міжнародного комерційного арбітражного суду при Торгово-промисловій палаті України.

4.20. Суд апеляційної інстанції зауважив, що 12.04.2023 позивач направив до Міжнародного комерційного арбітражного суду при Торгово-промисловій палаті України клопотання про надання роз`яснення, в якому просив роз`яснити наявність чи відсутність правових підстав для подання арбітражного позову до Міжнародного комерційного арбітражного суду при Торгово-промисловій палаті України про стягнення заборгованості за договором. Проте, як зазначив суд апеляційної інстанції, у листі від 20.04.2023 за вих. № 1618/14-7 Генеральний секретар Міжнародного комерційного арбітражного суду при Торгово-промисловій палаті України роз`яснив, що цей спір між зазначеними юридичними особами не належить до суб`єктної юрисдикції (ratione personae) Міжнародного комерційного арбітражного суду при Торгово-промисловій палаті України, тому у Міжнародного комерційного арбітражного суду при Торгово-промисловій палаті України немає правових підстав для прийняття такої справи до провадження.

З урахуванням наведеного суд апеляційної інстанції встановив, що цей спір не належить до суб`єктної юрисдикції Міжнародного комерційного арбітражного суду при Торгово-промисловій палаті України. Крім того, суд апеляційної інстанції зауважив, що оскільки арбітражна угода не може бути виконана, позивач звернувся із цим позовом саме до Господарського суду міста Києва, проте суд першої інстанції не врахував зазначених обставин, тому дійшов помилкового висновку про наявність правових підстав для залишення позову без розгляду.

4.21. Колегія суддів зазначає, що стаття 55 Конституції України гарантує, що права і свободи людини і громадянина захищаються судом.

4.22. Відповідно до частини 3 статті 8 Конституції України звернення до суду для захисту конституційних прав і свобод людини і громадянина безпосередньо на підставі Конституції України гарантується, а згідно із частиною 3 статті 13 Конституції України держава забезпечує захист прав усіх суб`єктів права власності і господарювання.

Частиною 6 статті 55 Конституції України передбачено, що кожен має право будь-якими не забороненими законом засобами захищати свої права і свободи від порушень і протиправних посягань.

У частині 3 статті 124 Конституції України передбачено, що юрисдикція судів поширюється на будь-який юридичний спір.

За змістом правової позиції Верховного Суду України, викладеної у постанові від 18.10.2017 у справі № 910/8318/16, відповідно до положень частини 2 статті 124 Конституції України, статей 7, 8 Закону України "Про судоустрій і статус суддів", частини 1 статті 16 Цивільного кодексу України, частини 3 статті 1 Господарського процесуального кодексу України юрисдикція судів поширюється на всі правовідносини, що виникають у державі; ніхто не може бути позбавлений права на розгляд його справи в суді, до підсудності якого вона віднесена процесуальним законом; кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу; угода про відмову від права на звернення до господарського суду є недійсною.

Отже, юридичні особи та інші суб`єкти господарських відносин мають право на звернення до господарського суду для вирішення судом спорів, пов`язаних із здійсненням господарської діяльності.

4.23. Згідно із частинами 1, 2 статті 3 Господарського процесуального кодексу України судочинство в господарських судах здійснюється відповідно до Конституції України, цього Кодексу, Закону України "Про міжнародне приватне право", Закону України "Про відновлення платоспроможності боржника або визнання його банкрутом", а також міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України. Якщо міжнародним договором України встановлено інші правила судочинства, ніж ті, що передбачені цим Кодексом, іншими законами України, застосовуються правила міжнародного договору.

4.24. Спір, який відноситься до юрисдикції господарського суду, може бути переданий сторонами на вирішення третейського суду або міжнародного комерційного арбітражу, крім спорів, передбачених пунктами 1-3 частини 1 статті 22 Господарського процесуального кодексу України

За загальним правилом, неарбітрабельними є спори, які віднесені до виключної підсудності державних судів та не можуть бути передані на розгляд до арбітражу. Оцінюючи, чи є спір арбітрабельним, необхідно враховувати суб`єктний склад учасників спору та предмет спору (подібний висновок викладений у постанові Верховного Суду від 17.03.2020 у справі № 907/930/15).

4.25. Перелік спорів, які можуть за угодою сторін передаватися до міжнародного комерційного арбітражу визначається, зокрема, положеннями Закону України "Про міжнародний комерційний арбітраж".

За змістом частини 2 статті 1 Закону України "Про міжнародний комерційний арбітраж" до міжнародного комерційного арбітражу можуть за угодою сторін передаватися:

- спори з договірних та інших цивільно-правових відносин, що виникають при здійсненні зовнішньоторговельних та інших видів міжнародних економічних зв`язків, якщо комерційне підприємство хоча б однієї із сторін знаходиться за кордоном;

- спори підприємств з іноземними інвестиціями і міжнародних об`єднань та організацій, створених на території України, між собою, спори між їх учасниками, а так само їх спори з іншими суб`єктами права України; а також

- спори між адміністратором за випуском облігацій, який діє в інтересах власників облігацій відповідно до положень Закону України "Про ринки капіталу та організовані товарні ринки", та емітентом облігацій та/або особами, які надають забезпечення за такими облігаціями, якщо принаймні одна зі сторін спору є підприємством з іноземними інвестиціями.

4.26. Відповідно до частин 2, 3 Положення про Міжнародний комерційний арбітражний суд при Торгово-промисловій палаті України, який є додатком № 1 до Закону України "Про міжнародний комерційний арбітраж", до Міжнародного комерційного арбітражного суду можуть за угодою сторін передаватись на вирішення:

- спори з договірних та інших цивільно-правових відносин, які виникають при здійсненні зовнішньоторговельних та інших видів міжнародних економічних зв`язків, якщо комерційне підприємство хоча б однієї із сторін спору знаходиться за кордоном, а також:

- спори підприємств з іноземними інвестиціями і міжнародних об`єднань та організацій, створених на території України, між собою, спори між їх учасниками, а так само їх спори з іншими суб`єктами права України.

Зовнішньоекономічні відносини, спори з яких можуть бути передані на вирішення Міжнародного комерційного арбітражного суду, стосуються, зокрема, відносин купівлі-продажу (поставки) товарів, виконання робіт, надання послуг, обміну товарами та/чи послугами, перевезення вантажів і пасажирів, торгового представництва і посередництва, оренди (лізингу), науково-технічного обміну, обміну іншими наслідками творчої діяльності, спорудження промислових та інших об`єктів, ліцензійних операцій, інвестицій, кредитно-розрахункових операцій, страхування, спільного підприємництва та інших форм промислової і підприємницької кооперації.

Міжнародний комерційний арбітражний суд приймає до свого розгляду також спори, віднесені до його юрисдикції в силу міжнародних договорів України.

4.27. Відповідно до статті 3 Регламенту Міжнародного комерційного арбітражного суду при Торгово-промисловій палаті України до Міжнародного комерційного арбітражного суду за угодою сторін можуть передаватися:

- спори з договірних та інших цивільно-правових відносин, що виникають при здійсненні зовнішньоторговельних та інших видів міжнародних економічних зв`язків між юридичними особами, у тому числі особами публічного права, та/або фізичними особами, якщо за кордоном на момент укладення арбітражної угоди знаходиться місцезнаходження/постійне місце проживання хоча б однієї зі сторін або місце виконання значної частини зобов`язання, або місце, з яким найбільш тісно пов`язаний предмет спору; чи місце арбітражу знаходиться за межами держави місця знаходження/постійного місця проживання хоча б однієї із сторін;

- спори підприємств з іноземними інвестиціями і міжнародних об`єднань та організацій, створених на території України, між собою, спори між їхніми учасниками, а так само їхні спори з іншими суб`єктами права України.

4.28. Отже, з урахуванням суб`єктного критерію до Міжнародного комерційного арбітражного суду при Торгово-промисловій палаті України може передаватися спір, в якому комерційне підприємство хоча б однієї зі сторін знаходиться за кордоном, а також спори між суб`єктами, якщо хоча б один із них є підприємством з іноземною інвестицією, міжнародним об`єднанням чи організацією, створеним на території України.

4.29. Колегія суддів зазначає, що оскільки суд апеляційної інстанції встановив, що позивач та відповідач є юридичними особами, створеними та зареєстрованими за законодавством України, у їх статутному капіталі відсутні іноземні інвестиції, тому обґрунтовано дійшов висновку, що цей спір не належить до суб`єктної юрисдикції Міжнародного комерційного арбітражного суду при Торгово-промисловій палаті України. Отже, доводи скаржника про те, що господарська діяльність ДП ДГЗП "Спецтехноекспорт" пов`язана зі здійсненням екпортно-імпортних операцій із посиланням на частину 1 статті 3 Регламенту Міжнародного комерційного арбітражного суду при Торгово-промисловій палаті України не можуть бути враховані Судом.

4.30. ДП ДГЗП "Спецтехноекспорт", не погодившись із висновками суду апеляційної інстанції, у касаційній скарзі зазначає про неправильне застосування норм процесуального права та неврахування судом апеляційної інстанції висновків, викладених у постановах Верховного Суду від 28.08.2018 у справі № 906/493/16, від 01.04.2019 у справі № 910/4272/18, від 24.07.2019 у справі № 904/3096/18, від 16.01.2020 у справі № 908/2743/18, від 04.09.2023 у справі № 910/5352/21 та ухвалі від 05.09.2023 у справі № 910/3208/22.

4.31. Обґрунтовуючи касаційну скаргу, скаржник посилається на правову позицію, викладену у постанові Верховного Суду від 04.09.2023 у справі № 910/5352/21, щодо застосування положення пункту 1 частини 2 статті 287 Господарського процесуального кодексу України при визначенні подібності спірних правовідносин у разі відкриття касаційного провадження з підстав, передбачених пунктом 1 частини 2 статті 287 Господарського процесуального кодексу України. При цьому ДП ДГЗП "Спецтехноекспорт" зазначає, що суд апеляційної інстанції врахував позицію, викладену у постанові Великої Палати Верховного Суду від 28.08.2018 у справі № 906/493/16, проте не оцінив спірні правовідносини у справі № 910/6738/23, що розглядається, на предмет подібності та тотожності із правовідносинами у справі № 906/493/16.

Колегія суддів зазначає, що відповідно до положень статті 269 Господарського процесуального кодексу України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Наведений у постанові Верховного Суду від 04.09.2023 у справі № 910/5352/21 висновок щодо необхідності надання оцінки подібності спірним правовідносинам враховується судом касаційної інстанції під час перегляду у касаційному порядку судових рішень в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження. Отже, доводи скаржника про неврахування судом апеляційної інстанції висновку щодо застосування пункту 1 частини 2 статті 287 Господарського процесуального кодексу України, викладеного у постанові Верховного Суду від 04.09.2023 у справі № 910/5352/21, є безпідставними.

4.32. Скаржник також зазначає, що суд апеляційної інстанції не врахував висновки, викладені у постанові Великої Палати Верховного Суду від 28.08.2018 у справі № 906/493/16 щодо застосування пункту 7 частини 1 статті 226 Господарського процесуального кодексу України. Зокрема, Суд у цій постанові у пункті 37 зазначив таке:

"- у разі наявності арбітражної угоди між сторонами спору та поданого стороною відповідно до вимог ГПК України клопотання про припинення провадження господарський суд може продовжити розгляд справи за умови встановлення в передбаченому законом порядку недійсності, втрати чинності або неможливості виконання вказаної угоди не пізніше початку розгляду справи по суті;

- господарський суд має тлумачити будь-які неточності в тексті арбітражної угоди та розглядати сумніви щодо її дійсності, чинності та виконуваності на користь її дійсності, чинності та виконуваності, забезпечуючи принцип автономності арбітражної угоди;

- суд може визнати угоду такою, що не може бути виконана, внаслідок істотної помилки сторін у назві арбітражу, до якого передається спір (відсилання до неіснуючої арбітражної установи), за умови відсутності в арбітражній угоді вказівки на місце проведення арбітражу чи будь-яких інших положень, які б дозволяли встановити дійсні наміри сторін щодо обрання певної арбітражної установи чи регламенту, за яким має здійснюватись арбітражний розгляд. У разі невизначеності арбітражної установи сторона арбітражної угоди не має обов`язку перед зверненням до компетентного державного суду звертатися до однієї чи декількох арбітражних установ для того, щоб вони вирішили питання щодо своєї компетенції стосовно цього спору".

Колегія суддів установила, що у справі № 906/493/16 про стягнення коштів розглядався спір між Товариством з обмеженою відповідальністю "TENACHEM" до Приватного підприємства "Проспер". Верховний Суд у справі № 906/493/16 зазначив, що суд, до якого подано позов у питанні, що є предметом арбітражної угоди, саме при розгляді клопотання про припинення провадження у справі і направлення сторін до арбітражу повинен вирішити питання щодо дійсності, чинності та виконуваності арбітражної угоди. У справі № 906/493/19 суди установили неможливість виконання арбітражної угоди у зв`язку з істотною помилкою у назві арбітражу, до якого передається спір, та вирішили спір, застосовуючи до спірних правовідносин право Латвійської Республіки, тобто сторони, яка повинна здійснити виконання, що має вирішальне значення для змісту договору, зокрема позивача (продавця). Суди попередніх інстанцій у справі № 906/493/16 установили факт наявності боргу та задовольнили позовні вимоги. Верховний Суд погодився з висновками судів, залишивши без змін судові рішення.

Суд апеляційної інстанції у справі № 910/6738/23, що розглядається, врахував висновок про необхідність вирішення судом питань щодо дійсності, чинності та виконуваності арбітражної угоди, тому доводи скаржника про неврахування висновків викладених у постанові Великої Палати Верховного Суду від 28.08.2018 у справі № 906/493/16, є безпідставними.

4.33. Колегія суддів установила, що скаржник посилається на неврахування висновків щодо застосування положень частини 3 статті 6 Цивільного кодексу України, викладених у постанові Верховного Суду від 25.05.2021 у справі № 149/1499/18 за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення коштів за договором позики. Спірні правовідносини у справі № 149/1499/18 виникли у зв`язку з неналежним виконанням договору позики, а спірним питанням був спосіб оплати за користування позикою, який сторони правочину визначили у твердій сумі (а не у процентному відношенні до суми позики).

Оскільки у справі № 149/1499/18, на яку посилається скаржник, спірні правовідносини не є подібними із правовідносинами у справі № 910/6738/23, що розглядається, ні за змістом, ні за правовим регулюванням, тому доводи скаржника про неврахування судом апеляційної інстанції принципу свободи договору є безпідставними.

4.34. Крім того, колегія суддів зазначає, що скаржник посилається на неврахування судом апеляційної інстанції висновків, викладених у постановах Верховного Суду від 01.04.2019 у справі № 910/4272/18, від 24.07.2019 у справі № 904/3096/18, від 16.01.2020 у справі № 908/2743/18, від 04.09.2023 у справі № 910/5352/21. Проте скаржник не зазначає, які правові висновки, викладені у зазначених постановах, та щодо застосування яких норм права, не були враховані судом апеляційної інстанції.

Водночас Верховний Суд не наділений повноваженнями за скаржника доповнювати касаційну скаргу міркуваннями, які сам скаржник не викладав у тексті касаційної скарги, оскільки наведене свідчитиме про порушення Судом принципу змагальності сторін. Тому наведені скаржником доводи визнаються колегією суддів необґрунтованими.

4.35. Мотивуючи підстави для скасування оскаржуваної постанови, скаржник також посилається на ухвалу Верховного Суду від 05.09.2023 у справі № 910/3208/22. Колегія суддів зауважує, що відповідно до частини 4 статті 236 Господарського процесуального кодексу України висновки, викладені в ухвалі Верховного Суду, не можуть застосовуватися при виборі та застосуванні норми права до спірних правовідносин, адже в зазначеній статті вказано, що висновки мають бути викладені саме у постановах Верховного Суду.

4.36. ДП ДГЗП "Спецтехноекспорт" також зазначає, що під час розгляду апеляційної скарги суду апеляційної інстанції наголошувало, що роз`яснення Міжнародного комерційного арбітражного суду при Торгово-промисловій палаті України від 20.04.2023 за вих № 1618/14-7 не є належним та достатнім доказом того, що спір між сторонами не підлягає розгляду за Регламентом Міжнародного комерційного арбітражного суду при Торгово-промисловій палаті України.

4.37. Колегія суддів зазначає, що відповідно до частини 1 статті 9 Регламенту Міжнародного комерційного арбітражного суду при Торгово-промисловій палаті України секретаріат Міжнародного комерційного арбітражного суду при Торгово-промисловій палаті України виконує функції із забезпечення діяльності Міжнародного комерційного арбітражного суду відповідно до цього Регламенту. Все листування зі сторонами у справі здійснюється через секретаріат. Секретаріат очолює Генеральний секретар, який організовує діловодство і виконує інші передбачені Регламентом функції.

4.38. За змістом частин 1, 4 статті 18 Регламенту Міжнародного комерційного арбітражного суду при Торгово-промисловій палаті України провадження у справі порушується постановою Голови Міжнародного комерційного арбітражного суду про прийняття справи до провадження. Якщо очевидно, що розгляд пред`явленого позову не належить до компетенції Міжнародного комерційного арбітражного суду при Торгово-промисловій палаті України, Генеральний секретар протягом 10 днів повертає позовні матеріали позивачу із зазначенням причини повернення. Таким чином, до повноважень Генерального секретаря належить листування зі сторонами, і направлення такого листа від 20.04.2023 за вих. № 1618/14-7 не суперечило положенням зазначеного Регламенту.

4.39. Крім того, оскільки непідвідомчість цього спору Міжнародному комерційному арбітражному суду при Торгово-промисловій палаті України визначена Законом України "Про міжнародний комерційний арбітраж" та Регламентом Міжнародного комерційного арбітражного суду при Торгово-промисловій палаті України, тому доводи скаржника про те, що лист від 20.04.2023 за вих. № 1618/14-7 не є належним та достатнім доказом того, що спір між сторонами не підлягає розгляду, не можуть бути взяті до уваги колегією суддів.

4.40. За таких обставин колегія суддів вважає, що суд апеляційної інстанції правильно застосував норми матеріального та процесуального права, обґрунтовано дійшов висновку про помилковість висновків місцевого суду щодо наявності правових підстав для залишення позову ДП "Антонов" без розгляду, оскільки цей спір не належить до суб`єктної юрисдикції Міжнародного комерційного арбітражного суду при Торгово-промисловій палаті України.

5. Висновки Верховного Суду

5.1. Відповідно до частин 1- 5 статті 236 Господарського процесуального кодексу України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права.

Судове рішення має відповідати завданню господарського судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі та застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи.

5.2. За змістом частин 1, 3 статті 304 Господарського процесуального кодексу України ухвали судів першої та апеляційної інстанцій можуть бути оскаржені в касаційному порядку у випадках, передбачених пунктами 2 і 3 частини 1 статті 287 цього Кодексу. Касаційні скарги на ухвали судів першої чи апеляційної інстанції розглядаються у порядку, передбаченому для розгляду касаційних скарг на рішення суду першої інстанції, постанови суду апеляційної інстанції.

5.3. Відповідно до пункту 1 частини 1 статті 308 Господарського процесуального кодексу України суд касаційної інстанції за результатами розгляду касаційної скарги має право залишити судові рішення судів першої інстанції та апеляційної інстанції без змін, а скаргу - без задоволення.

5.4. За змістом частини 1 статті 309 Господарського процесуального кодексу України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо судове рішення, переглянуте в передбачених статтею 300 цього Кодексу межах, ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права.

5.5. З урахуванням меж перегляду справи в касаційній інстанції колегія суддів вважає, що доводи, викладені у касаційній скарзі, про порушення норм матеріального та процесуального права господарським судом апеляційної інстанції не підтвердилися, не спростовують висновків апеляційного господарського суду, а тому касаційну скаргу слід залишити без задоволення, а оскаржувану постанову апеляційного господарського суду - без змін.

6. Судові витрати

Судовий збір за подання касаційної скарги в порядку, передбаченому статтею 129 Господарського процесуального кодексу України, покладається на скаржника.

Керуючись статтями 300, 301, 308, 309, 314, 315, 317 Господарського процесуального кодексу України, Верховний Суд

ПОСТАНОВИВ:

1. Касаційну скаргу Дочірнього підприємства Державної компанії "Укрспецекспорт" - Державного госпрозрахункового зовнішньоторгівельного підприємства "Спецтехноекспорт" залишити без задоволення.

2. Постанову Північного апеляційного господарського суду від 19.09.2023 у справі № 910/6738/23 залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий Н. О. Багай

Судді І. С. Берднік

Ю. Я. Чумак