ПІВДЕННО-ЗАХІДНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
_____________________________________________________________________________________________
П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

31 січня 2024 року м. ОдесаСправа № 915/1567/21
м. Одеса, проспект Шевченка, 29, зал судових засідань Південно-західного апеляційного господарського суду №6

Південно-західний апеляційний господарський суд у складі:

головуючого судді Савицького Я.Ф.,

суддів: Колоколова С.І.,

Ярош А.І.,

секретар судового засідання Андрущенко В.В.,

за участю представників учасників судового процесу:

від прокуратури: Бондаревський О.М., за посвідченням;

від ММР: не з`явився;

від Відяпіна М.І.: не з`явився;

від ФОП Точилкіна С.А.: Бортик Р.О., за ордером;

від ФОП Бєглова О.Ю.: Бортик Р.О., за ордером;

розглянувши у відкритому судовому засіданні в режимі відеоконференції апеляційна скарга Фізичної особи-підприємця Точилкіна Сергія Анатолійовича та Фізичної особи-підприємця Бєглова Олега Юрійовича

на рішення Господарського суду Миколаївської області

від 19 липня 2023 року (повний текст складено 31.07.2023)

у справі №915/1567/21

за позовом Керівника Окружної прокуратури міста Миколаєва в інтересах держави

в особі: Миколаївської міської ради

до відповідачів:

1. ОСОБА_1

2. Фізичної особи-підприємця Точилкіна Сергія Анатолійовича

3. Фізичної особи-підприємця Бєглова Олега Юрійовича

про скасування державної реєстрації прав власності на нерухоме майно, визнання недійсним договору купівлі-продажу нерухомого майна, припинення права власності, зобов`язання усунути перешкоди в користуванні земельною ділянкою шляхом знесення торгівельного комплексу,-

суддя суду першої інстанції: Смородінова О.Г.,

місце винесення рішення: АДРЕСА_1 , Господарський суд Миколаївської області

Сторони належним чином повідомлені про час і місце засідання суду.

В судовому засіданні 31.01.2024 відповідно до ст. 240 Господарського процесуального кодексу України проголошено вступну та резолютивну частини постанови.

В С Т А Н О В И В:

У 2021 році керівник Окружної прокуратури міста Миколаєва (прокурор) звернувся до Господарського суду Миколаївської області в інтересах держави в особі Миколаївської міської ради (далі також позивач) з позовними вимогами до ОСОБА_1 (далі також відповідач-1), Фізичної особи-підприємця Точилкіна Сергія Анатолійовича (далі також відповідач-2, ФОП Точилкін С.А.), Фізичної особи-підприємця Бєглова Олега Юрійовича (далі також відповідач-3, ФОП Бєглов О.Ю.), якими просив суд:

- скасувати в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно державну реєстрацію права власності за ОСОБА_1 на нежитлові приміщення торгівельного комплексу загальною площею 130,8 кв.м., що складається з приміщення магазину літ. А-1, магазину літ. В-І, навісу літ. Б-1 за адресою: АДРЕСА_2 (запис №28052312 від 19.09.2018) з одночасним припиненням такого права;

- визнати недійсним укладений 17.10.2018 між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , ОСОБА_3 договір купівлі-продажу №847 нежитлових приміщень торгівельного комплексу за адресою: АДРЕСА_2 , з одночасним припиненням права власності на нього (записи №28399488, №28399415 від 17.10.2018);

- зобов`язати ОСОБА_1 усунути перешкоди в користуванні Миколаївській міській раді земельною ділянкою з кадастровим номером :10:016:0015 шляхом знесення самочинно збудованих нежитлових приміщень торгівельного комплексу загальною площею 130,8 кв.м., що складаються з приміщення магазину літ. А-1, магазину літ. В-1, навісу літ. Б-1 за адресою: АДРЕСА_2 .

В обґрунтування позовних вимог прокурор посилався на те, що Відяпіним M.І. споруджено торгівельний комплекс по АДРЕСА_2 , без містобудівних умов і обмежень на забудову земельної ділянки комунальної власності та без документів про право на здійснення будівельних робіт і введення в експлуатацію закінченого будівництвом об`єкту, що свідчить про самочинність відповідного будівництва. Крім того, будівництво торгівельного комплексу здійснено на земельній ділянці комунальної власності площею 32 кв. м., яка не була відведена для цієї мети, у відповідності до умов договору оренди землі від 06.12.2007 року №5325. За твердженням прокурора, будівництво торгівельного комплексу здійснено за рахунок самовільно зайнятої частини земельної ділянки комунальної власності ((площа торгівельного комплексу (130,8 кв.м.) в 4 рази перевищує площу орендованої земельної ділянки (32 кв.м.)), а право власності на збудований об`єкт зареєстровано також незаконно та без наявності всіх необхідних документів, оскільки Миколаївською міською радою не приймалось відповідного рішення про внесення змін до договору оренди землі в частині надання ОСОБА_1 згоди на оформлення свідоцтва про право власності на нерухоме мано. На переконання прокурора, ОСОБА_1 не набув права власності на спірний торговельний комплекс у визначений законом спосіб, як того вимагає ст. 328 Цивільного кодексу України і не отримав передбачені ч. 1 ст. 317 Цивільного кодексу України повноваження власника ділянки, тому й не мав права розпоряджатися ним, шляхом продажу ФОП Бєглову О.Ю. та ФОП Точилкіну С.А. Таким чином, відповідачі не є добросовісними набувачами торгівельного комплексу. Отже, у зв`язку з незаконним оформленням права власності на вказаний об`єкт та його відчуженням ФОП Точилкіну С.А. та ФОП Бєглову О.Ю. на підставі договору купівлі-продажу, державна реєстрація права власності за ОСОБА_1 на торгівельний комплекс повинна бути скасована з одночасним припиненням такого права.

Обґрунтовуючи підстави для представництва інтересів Миколаївської міської ради, м. Миколаїв, прокурор вказує на бездіяльність Миколаївської міської ради, якою не вжито заходів цивільно-правового реагування щодо усунення відповідних порушень при забудові землі комунальної власності та створення перешкод у користуванні нею, що не може відповідати суспільному інтересу та порушує інтереси держави, у зв`язку із чим, відповідно до ст.131-1 Конституції України та ст. 23 Закону України "Про прокуратуру", наявні підстави для вжиття Окружною прокуратурою міста Миколаєва заходів представницького характеру шляхом пред`явлення даного позову з метою захисту інтересів держави.

Рішенням Господарського суду Миколаївської області від 19.07.2023 у справі №915/1567/21 (суддя О.Г. Смородінова) позовні вимоги Керівника Окружної прокуратури міста Миколаєва в інтересах держави в особі Миколаївської міської ради задоволені у повному обсязі. Крім того, вказаним рішення здійснено розподіл судових витрат.

У вказаному рішенні суд першої інстанції виходив із доведеності, наявними у матеріалах справи доказами, обставин самочинного будівництва ОСОБА_1 об`єкту нерухомості, відчуженого в подальшому на користь ФОП Бєглова О.Ю. та ФОП Точилкіна С.А., на земельній ділянці за кадастровим номером :10:016:0015, яка за містобудівними документами розташована в зоні, що взагалі не дозволяє будівництво відповідного об`єкту. Усвідомлюючи, що будівництво капітального об`єкту (торгівельного павільйону) розпочинається без будь-яких дозвільних документів на таке будівництво, а також здійснюється на земельній ділянці комунальної власності, оренда якої містила чітку заборону оформлення свідоцтва про право власності на нерухоме майно, ОСОБА_1 , на переконання суду першої інстанції, свідомо зловживав правами орендаря і використання земельної ділянки, всупереч умовам договору її оренди та містобудівному законодавству. Тому, місцевий господарський суд дійшов висновку, що у відносинах, які є предметом даного спору, ефективним способом захисту прав позивача як власника земельної ділянки є усунення перешкод в користуванні нею шляхом знесення самочинно збудованого об`єкту нерухомості, скасування державної реєстрації прав власності на нерухоме майно та припинення права власності на нього. При цьому, оскільки забудовником спірного об`єкту нерухомого майна є ОСОБА_1 , то відповідно до положень ч. 4 ст. 376 Цивільного кодексу України він повинен нести відповідальність за самочинне будівництво і саме він повинен усунути перешкоди в користуванні Миколаївській міській раді земельною ділянкою з кадастровим номером :10:016:0015 шляхом знесення самочинно збудованих нежитлових приміщень торгівельного комплексу.

Крім того, суд першої інстанції, встановивши, що ОСОБА_1 не набув права власності на торгівельний комплекс у визначений законом спосіб, як того вимагає ст. 328 Цивільного кодексу України і не отримав передбачені ч. 1 ст. 317 Цивільного кодексу України повноваження власника ділянки, вказав, що відповідач-1 не мав права розпоряджатись збудованим об`єктом нерухомості, у т.ч. продавати його другому та третьому відповідачам, у зв`язку з чим дійшов висновку, що договір купівлі-продажу торгівельного комплексу №847 від 17.10.2018 між ОСОБА_1 і ОСОБА_2 , ОСОБА_3 згідно з ч.ч. 1, 2 ст. 203, ст. 215 Цивільного кодексу України підлягає визнанню недійсним.

Разом з цим, місцевий господарський суд зазначив про правомірність звернення до суду із відповідним позовом саме прокурора.

Не погоджуючись з рішенням суду першої інстанції, Фізична особа-підприємець Точилкін Сергій Анатолійович звернувся до Південно-західного апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою, в якій просить скасувати рішення Господарського суду Миколаївської області від 19.07.2023 у справі №915/1567/21 та ухвалити нове рішення, яким відмовити у задоволенні позовних вимог повністю

Відповідач-2 вважає, що оскаржуване рішення прийнято з порушенням норм процесуального права та не правильним застосуванням норм матеріального права.

Так, на переконання апелянта, суд задовольнив вимоги прокурора, не врахувавши, що останнім обрано неналежний спосіб захисту, оскільки за такими вимогами як усунення перешкод в користуванні майном, належним суб`єктом відповідальності - відповідачем, може бути лише особа, яка безпосередньо, під час звернення до суду з відповідним позовом та на момент ухвалення судом відповідного рішення, спричиняє позивачу перешкоди в користуванні належним йому майном. Тому, враховуючи, що станом на даний час власниками спірного нежитлового об`єкту є ФОП Точилкін С.А. та ФОП Бєглов О.Ю., відповідно вони ж є фактичними володільцями нерухомого майна та здійснюють користування земельної ділянки розташованої під цим об`єктом, саме відповідач-2 та відповідач-3 мають виступати відповідачами за позовною вимогою про усунення перешкод в користуванні земельною ділянкою з приведенням її у придатний для використання стан шляхом знесення будівель і споруд. При цьому, у підтвердження даної правової позиції, апелянт посилається на висновки Верховний Суд, які викладені у постанові від 29.11.2022 у справі №910/13356/17. Однак, суд першої інстанції, задовольняючи позов про усунення перешкод в користуванні земельною ділянкою (спосіб захисту визначений прокурором), зобов`язав усунути такі перешкоди Відяпіна М.І., який на момент подання позову та на момент ухвалення рішення суду першої інстанції, перешкоди позивачу в користуванні ділянкою не чинить, адже, не користується ні ділянкою, ні майном на ній розташованим.

Водночас, обрання позивачем неналежного способу захисту своїх прав та/або визначення не належного відповідача за визначеною позивачем позовною вимогою є самостійними підставами для відмови в задоволені позову.

Також, посилаючись на правові позиції Верховного Суду, викладені у постановах від 05.09.2019 у справі №638/2304/17 (провадження № 61-2417сво19), від 20.01.2021 у справі №442/302/17 (провадження №61-20491св19), від 02.06.2021 у справі №509/11/17 (провадження № 61-268св21), від 24.03.2021 у справі №200/2192/18 (провадження № 61- 19765св19) та постанови Великої Палати Верховного Суду від 12.03.2019 у справі №911/3594/17 (провадження № 12-234гс18), від 22.09.2020 у справі №910/3009/18 (провадження № 12-204гс19), апелянт зазначає про те, що не є ефективним способом захисту і вимоги щодо скасування державної реєстрації права власності на об`єкт нерухомого майна та визнання недійсним договору купівлі-продажу, оскільки державна реєстрація визначає лише момент, після якого виникає право власності, за наявності інших юридичних фактів, передбачених законом як необхідних для виникнення права власності. При цьому, формулювання положень статті 376 Цивільного кодексу України виключають можливість існування інших способів легітимізації самочинного будівництва та набуття права власності на таке нерухоме майно, ніж ті, що встановлені цією статтею, що свідчить про те, що реєстрація права власності на самочинне будівництво за особою, що здійснила самочинне будівництво не змінює правовий режим такого будівництва як самочинного. А тому, у спірних правовідносинах вимоги про визнання недійсним договору купівлі-продажу від 17.10.2018, скасування державної реєстрації права власності за Відяпіним М.І. задоволенню не підлягають, а ефективним способом захисту прав позивача як власника земельної ділянки є виключно позов про усунення перешкод у користуванні нею.

Ухвалою Південно-західного апеляційного господарського суду від 04.09.2023 відкрито апеляційне провадження за апеляційною скаргою Фізичної особи-підприємця Точилкіна Сергія Анатолійовича на рішення Господарського суду Миколаївської області від 19.07.2023 у справі №915/1567/21, розгляд справи призначено на 25.10.2023 о 10:30 год.

11.09.2023 до Південно-західного апеляційного господарського суду від Миколаївської обласної прокуратури надійшов відзив на апеляційну скаргу, у якому прокурор не погоджується з доводами останньої, вважає її необґрунтованою та безпідставною, у зв`язку з чим просить залишити апеляційну скаргу без задоволення, а оскаржуване рішення суду першої інстанції без змін.

Заперечуючи проти доводів апеляційної скарги, прокурор, зокрема зазначає, що останні зводяться лише до твердження апелянта про обрання позивачем неефективного способу захисту, оскільки позовна вимога про усунення перешкод у користуванні земельною ділянкою повинна була бути заявлена прокурором не до Відяпіна М.І., а до особи, яка на момент звернення до суду є власником спірного торгівельного комплексу.

Проте, на думку прокурора, ФОП Точилкін С.А. не звернув уваги на те, що прокурором враховано, що здійснення самочинного будівництва, та подальше оформлення права власності на торгівельний комплекс і його відчуження іншим особам (ФОП Точилкіну С.А. та ФОП Беглову О.Ю.) було здійснено саме Відяпіним М.І. Водночас, посилаючись на приписи ст. 376 Цивільного кодексу України, якою обумовлена презумпція неможливості виникнення права власності на неправомірно збудований об`єкт та відповідно, обов`язок саме особи, яка здійснила самочинне будівництво, знести такий об`єкт, що узгоджується з правовою позицією Верховного Суду, яка викладена у постанові від 20.01.2021 у справі №442/302/17, прокурор вказує, що ним заявлено вимогу до Відяпіна М.І. у відповідності до вимог закону і обраний спосіб захисту щодо знесення самочинно побудованого нежитлового приміщення за рахунок особи, яка здійснила таке самочинне будівництво, є належним та ефективним способом захисту. Разом з цим, заявлення прокурором вимог про скасування державної реєстрації права власності за Відяпіним М.І. на самочинно збудоване майно та визнання недійсним договору купівлі-продажу цього майна від 17.10.2018 спрямоване на припинення у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно речових прав Відяпіна М.І., ФОП Точилкіна С.А. та ФОП Бєглова О.Ю. (тобто, повернення сторін у первісний стан) та, як наслідок, забезпечення можливості виконання у подальшому рішення суду в частині зобов`язання Відяпіна М.І. знести самочинний об`єкт.

19.10.2023 на адресу суду апеляційної інстанції від Фізичної особи-підприємця Бєглова Олега Юрійовича надійшла заява про приєднання до апеляційної скарги Фізичної особи-підприємця Точилкіна Сергія Анатолійовича.

Ухвалами Південно-західного апеляційного господарського суду від 25.10.2023, зокрема, задоволено заяву представника ФОП Точилкіна С.А. про його участь у розгляді даної справи в режимі відеоконференції поза межами приміщення суду, з використанням власних технічних засобів через систему відеоконференцзв`язку EasyCon; задоволено заяву ФОП Бєглова О.Ю. про приєднання до апеляційної скарги ФОП Точилкіна С.А. на рішення Господарського суду Миколаївської області від 19.07.2023 у справі №915/1567/21 та запропоновано учасникам судового процесу висловити доводи та міркування з приводу вищевказаної заяви ФОП Бєглова О.Ю.; продовжено розгляд апеляційних скарг ФОП Точилкіна С.А. та ФОП Бєглова О.Ю. на розумний строк та відкладено розгляд справи на 08.11.2023 року.

01.11.2023 від Миколаївської обласної прокуратури надійшли заперечення на заяву ФОП Бєглова О.Ю. про приєднання до апеляційної скарги.

В подальшому, з метою повного, об`єктивного та всебічного розгляду справи судові засідання неодноразово відкладались і ухвалою суду апеляційної інстанції від 13.12.2023 вирішено здійснити розгляд справи №915/1567/21 31.01.2024 року об 11:30 год. в режимі відеоконференції, за допомогою комплексу технічних засобів та програмного забезпечення EasyCon.

В судове засідання 31.01.2024 з`явився представник прокуратури, який заперечував проти доводів та вимог апеляційної скарги, просив рішення суду першої інстанції залишити без змін, а скаргу без задоволення. Представник апелянтів - адвокат Бортик Р.О., який також був присутнім у даному судовому засіданні, просив задовольними вимоги апеляційної скарги та скасувати оскаржуване рішення, з прийняттям нового про відмову у задоволенні позовних вимог.

Миколаївська міська рада та Відяпін М.І. наданим їм процесуальним правом не скористались та у судове засідання своїх представників не направили, про причини своєї неявки суд не повідомили. При цьому, судом апеляційної інстанції було вчинено всі дії з метою належного повідомлення їх про дату, час та місце розгляду апеляційної скарги.

Враховуючи положення ч. 12 ст. 270 Господарського процесуального кодексу України, відповідно до яких неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи та те, що матеріали справи містять докази повідомлення учасників судового процесу про дату, час та місце судового засідання; з огляду на те, що судом апеляційної інстанції створено всі необхідні умови для встановлення фактичних обставин справи і правильного застосування законодавства; участь в засіданні суду є правом, а не обов`язком сторін; явка учасників судового процесу ухвалами суду не визнана обов`язковою; матеріалів справи достатньо для її розгляду та прийняття рішення; зважаючи на відсутність обґрунтованих клопотань про відкладення розгляду справи, судова колегія вважає за можливе розглянути подану апеляційну скаргу на рішення суду першої інстанції за відсутністю представників позивача та відповідача.

У судовому засіданні 31.01.2024 оголошено вступну та резолютивну частини постанови.

Апеляційний суд зазначає, що з метою повного, об`єктивного та всебічного розгляду апеляційної скарги, враховуючи обставини, пов`язані зі запровадженням в Україні воєнного стану, приймаючи до уваги навантаження суду та принцип незмінності складу суду, а також з огляду на перебування судової колегії у відпустці та положення Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод та практику Європейського суду з прав людини, апеляційна скарга ФОП Точилкіна Сергія Анатолійовича та ФОП Бєглова Олега Юрійовича на рішення Господарського суду Миколаївської області від 19.07.2023 у справі №915/1567/21 розглядається поза межами строку, встановленого статтею 273 Господарського процесуального кодексу України, але, у розумний строк, тобто такий, що є об`єктивно необхідним для виконання процесуальних дій і вирішення справи з метою забезпечення належного судового захисту.

Згідно зі ст. 269 Господарського процесуального кодексу України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї. Докази, які не були подані до суду першої інстанції, приймаються судом лише у виняткових випадках, якщо учасник справи надав докази неможливості їх подання до суду першої інстанції з причин, що об`єктивно не залежали від нього. Суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права. У суді апеляційної інстанції не приймаються і не розглядаються позовні вимоги та підстави позову, що не були предметом розгляду в суді першої інстанції.

Дослідивши матеріали справи, заслухавши представників учасників процесу, розглянувши доводи та вимоги апеляційних скарг, колегія суддів Південно-західного апеляційного господарського суду встановила наступне.

Окружною прокуратурою мiста Миколаєва виявлено факти незаконної забудови земельної ділянки комунальної власностi мiста Миколаєва, протиправного оформлення права власностi на торгiвельний комплекс та створення власнику перешкод в користуванні земельною ділянкою.

Рiшенням Миколаївської міської ради №5/l8 вiд 26.09.2002 Про вилучення, надання земельних дiлянок, продовження строку користування земельними дiлянками юридичним i фiзичним особам для тимчасового розміщення споруд та малих архітектурних форм i внесення змін до рішень міської ради та міськвиконкому приватному підприємцю Вiдяпiну Миколi Iвановичу надано в оренду на 5 рокiв земельну ділянку, загальною площею 32 кв.м, у тому числi 16 кв.м. для розмiщення та обслуговування торговельного павiльйону, 16 кв.м. пiд проїздами й проходами, iз земель населеного пункту, не наданих у власнiсть або користування, зарахувавши їx до земель комерційного використання, поблизу житлового будинку №86 по Одеському шосе (Центральний район) у м. Миколаєві.

На пiдставi рiшення №5/18 вiд 26.09.2002 мiж мiською радою i ФОП Вiдяпiним M.I., 25.10.2002 укладено договiр оренди землi, зареєстрований 12.11.2002 за №1376, за умовами п. 1.1 якого Миколаївська міська рада передає, а приватний підприємець Вiдяпiн M.I. приймає в оренду земельну ділянку загальною площею 32 кв.м, у т.ч. 16 кв.м, для розміщення та обслуговування торговельного павільона, 16 кв.м - під проїздами та проходами, зарахувавши її до земель комерційного використання, поблізу житлового будинку №86 по Одеському шосе /Центральний район/, згідно з планом земельної ділянки.

Пунктами 2.1, 2.2 вказаного договору сторони передбачили, що земельна ділянка передається в оренду без права передачі її у суборенду, строком на 5 років з дати прийняття рішення; договір на буває чинності з дати його державної реєстрації.

Строк оренди земельної дiлянки площею 32 кв.м. продовжувався ФОП Вiдяпiну M.I. рiшенням Миколаївської мiської ради №14/43 вiд 14.09.2007 i договором оренди землi №5325 вiд 26.11.2007 (зареєстрований 06.12.2007) на 5 років.

Згідно п. 5.1. договору земельна ділянка передається в оренду для обслуговування тимчасово встановленого торговельного павільону.

Відповідно до п. 7 договору оренди землі №5325, у разі закінчення строку оренди, припинення або розірвання договору оренди, орендар зобов`язаний повернути орендодавцеві земельну ділянку у стані, не гіршому, у порівнянні з тим, в якому він одержав її в оренду.

За умовами пп «в» п. 9.3 вказаного договору, орендар земельної ділянки має право зводити, в установленому законодавством порядку, будівлі і споруди.

Разом з цим, у разі відчуження споруд розташованих на земельній ділянці, наданій в оренду, орендар зобов`язаний повідомити про це міську раду у 10-денний термін з дня відчуження, демонтувати споруди та привести земельну ділянку у стан, придатний для її використання за призначенням (пп. «к» п. 9.4 договору №5325).

Аналогічні дії орендаря передбачені у разі не продовження договору оренди (пп. «л» п. 9.4 договору №5325).

Також оренду спірної земельної ділянки ФОП Вiдяпiну M.I. продовжено рiшенням Миколаївської міської ради №19/40 вiд 21.08.2012 i договором про змiни №340-12 вiд 11.12.2012 та рiшенням Миколаївської міської ради №49/28 вiд 15.09.2015 i договором про змiни №439-15 вiд 13.11.2015.

Зокрема, відповідно п. 1.1 договору №439-15 вiд 13.11.2015, оренду земельної ділянки продовжено для обслуговування тимчасово розміщеного торговельного павільону поблізу житлового будинку №86 по Одеському шосе, без права оформлення свідоцтва про право власності на нерухоме майно.

В оренду передається земельна ділянка площею 32 кв.м., без права передачі її в суборенду (п. 2.1 договору); на земельній ділянці знаходиться торговельний павільйон (п. 2.2 договору); земельна ділянка передається для обслуговування торговельного павільйону (п. 5.1 договору); цільове призначення земельної ділянки В.03.07 (п. 5.2 договору).

Строк дiї договору - до 26.09.2018 року (п. 3.1 договору).

У відповідності до п. 7.1 договору, у разі закінчення строку оренди, припинення або розірвання договору орендар зобов`язаний повернути орендодавцеві земельну ділянку вільну від споруд та актом приймання-передачі без відшкодування витрат орендаря, у тому числі вартості майна, з приведенням земельної ділянки у стан, придатний для подальшого використання.

Відповідно до п. 9.1 договору, орендодавець має право вимагати від орендаря припинення або розірвання договору оренди, зокрема у випадку здійснення самовільного будівництва, здійснення без згоди орендодавця передачі або відчуження права користування земельною ділянкою третім особам (пп. «г»).

У разі відчуження споруд, розташованих на земельній ділянці, до або після спливу строку договору орендар зобов`язаний привести земельну ділянку у стан, придатний для її використання за призначенням. У разі відчуження споруд, розташованих на земельній ділянці, орендар зобов`язаний демонтувати споруди, привести земельну ділянку у стан, придатний для її використання за призначенням (пп. «и», «к», «л» п. 9.4 договору).

Кожним з договорів оренди встановлено обов`язок орендаря використовувати земельну ділянку відповідно до її цільового призначення.

Відповідно до інформації, яка наявна у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об?єктів нерухомого майна щодо об?єкта нерухомого майна від 26.10.2021 №281200893, за Вiдяпiним M.I. 19.09.2018 зареєстровано право власності на нерухоме майно - нежитловi приміщення торгiвельного комплексу загальною площею 130,8 кв.м., що складається з примiщення магазину лiт. А-1, магазину лiт. В-1, навiсу лiт. Б-1 по вул. Одеське шосе, будинок 86/2ж в м. Миколаєві. Мiсцем розташування торгівельного комплексу вказано земельну ділянку з кадастровим номером :10:016:0015, реєстраційний номер об?єкта нерухомого майна 101, (номер запису про право власності 280523l2).

У подальшому Вiдяпiним M.I. (продавець) укладено з Бєгловим О.Ю. та ОСОБА_2 договір купівлі-продажу від 17.10.2018 №847, посвідчений приватним нотаріусом Миколаївського міського нотаріального округу Марченко О.М. та зареєстрований в реєстрі за №847.

Згідно п.п. 1.1, 1.2 цього договору відповідачем-1 відчужено на користь відповідача-2 та відповідача-3 нежитлові приміщення торговельного комплексу загальною площею 130,8 кв.м., які складаються з примiщення магазину лiт. А-1, площею 69,9 кв.м, приміщення магазину лiт. В-1, площею 39,0 кв.м., навiсу лiт. Б-1, площею 21,9 кв.м. (майно) та розташовані за адресою: вул. Одеське шосе, будинок 86/2ж в м. Миколаєві.

Майно, що відчужується належить продавцю на праві приватної власності, державна реєстрація права власності №280523l2 (п. 2 договору).

Відповідно до п. 1.3.1 договору майно знаходиться на земельній ділянці, площею 0,0032 га, кадастровий номер: :10:016:0015, яка належить до земель комунальної власності, згідно витягу з Державного земельного кадастру про земельну ділянку, виданого ГУ Держгеокадастру у Миколаївскій області від 24.09.2018 №НВ-018.

За даними Інформаційної довідки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкту нерухомого майна № 281200893 від 26.10.2021, на пiдставi договору купiвлi - продажу №847 вiд 17.10.2018 Вiдяпiн M.I. продав зазначений вище торгівельний комплекс ОСОБА_4 та ОСОБА_2 по кожному. Право їх спільної часткової власностi підтверджуєтъся записами №№28399415, 28399488 від 17.10.2018.

У матеріалах справи наявний лист Департаменту архітектури та містобудування Миколаївської міської ради від 02.07.2021 вих. №919/12.01-12, відповідно до якого мiстобудiвні умови та обмеження на забудову земельної дiлянки з кадастровим номером :10:016:0015 за адресою: АДРЕСА_2 , гр. ОСОБА_1 не надавались. Також вказано, що рішення виконавчого комітету міської ради про надання адреси по Одеському шосе 86ж/2 не приймалось, звернень не надходило.

Відповідно до інформації Управління державного архітектурно-будівельного контролю Миколаївської міської ради, яка міститься у листі від 27.05.2021 вих. №537/22.01-17-21/1, серед справ, переданих Управлінням Державної архітектурно-будівельної інспекції у Миколаївській області, відсутні повідомлення, декларація або дозвіл про початок виконання підготовчих або будівельних робіт, декларація про готовність до експлуатації об`єкта по вул. Одеське шосе, б. 86/2ж в м. Миколаєві. Станом на 26.05.2021 Управління державного архітектурно-будівельного контролю Миколаївської міської ради аналогічні документи за цією ж адресою не реєструвало.

У зв`язку з цим, прокурор стверджує, що:

- спорудження Вiдяпiним M.I. спiрного об`єкту здiйснено без визначених законом документiв на будiвництво;

- всупереч умовам договору оренди землi, будiвництво Вiдяпiним M.I. торгівельного комплексу, як самочинного об`єкту, здійснено на земельнiй дiлянцi комунальної власностi, яка не була вiдведена для цiєї мети, а також за рахунок самовiльно зайнятої частини земельної дiлянки комунальної власності. Зазначене підтверджується тим, що площа торгівельного комплексу (130,8 кв.м.) в 4 рази перевищує площу орендованої земельної ділянки (32 кв.м.);

- посилаючись на вимоги Закону України Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майна та їx обтяжень, прокурор наголошує, що державну реєстрацію за Вiдяпiним M.I. права власностi на спiрний торгівельний комплекс здiйснено без наявностi всiх необхiдних документів;

- у зв`язку із указаними у позовi пiдставами, позивач вказує, що ОСОБА_5 не набув права власностi на торгiвельний комплекс у визначений законом спосiб, як того вимагає ст. 328 Цивільного кодексу України i не отримав передбаченi ч. 1 ст. 317 Цивільного кодексу України повноваження власника ділянки, тому не мав права розпоряджатись ним, у т.ч. продавати йога ОСОБА_3 та ОСОБА_2 ;

- на думку прокурора, договір купівлі - продажу торгівельного комплексу 847 від 17.10.2018 року між ОСОБА_6 і ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , згідно із ч. 1, 2 ст. 203, ст. 215 Цивільного кодексу України підлягає визнанню недійсним, з одночасним припиненням права власності останнiх на об`єкт.

Вищенаведені обставини стали підставами для звернення прокурора в інтересах Миколаївської міської ради, м. Миколаїв до господарського суду з відповідним позовом.

На підтвердження своєї правової позиції, прокурором також до позовної заяви було додано копії наступних документів:

- план земельної ділянки за кадастровим №:10:016:0015; акт про перенесення меж земельної ділянки на місцевість з прив`язкою кутів повороту ділянки до місцевих предметів від 04.10.2007, схема перенесення меж ділянки на місцевості від 04.10.2007;

- акт приймання-передачі земельної ділянки від 06.12.2007;

- акт від 30.06.2021 обстеження земельної ділянки з кадастровим номером :10:016:0015;

- витяг з Єдиного реєстру досудових розслідувань (номер кримінального провадження: 0000058) щодо зловживання державним реєстратором Миколаївської філії комунального підприємства Агенція адміністративних послуг Мар`янчук Н.В. своїми службовими повноваженнями з метою отримання неправомірної вигоди під час державної реєстрації за ОСОБА_1 права власності на торгівельний комплекс по АДРЕСА_2 ;

- листи (запити) Миколаївської місцевої прокуратури №1 (№31-13252вих-20 від 20.11.2020, №31-1297вих-21 від 09.02.2021) та Окружної прокуратури міста Миколаєва (№51-2514вих-21 від 21.05.2021, №51-8559вих-21 від 11.10.2021);

- листи (відповіді) Виконавчого комітету Миколаївської міської ради (№3846/02.02.01-40/14/21 від 04.06.2021, №4803/02.01.01-40/14/21 від 09.07.2021.

Проаналізувавши доводи апеляційної скарги, перевіривши правильність юридичної оцінки встановлених фактичних обставин справи, застосування господарським судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права при винесені рішення, колегія суддів Південно-західного апеляційного господарського суду дійшла наступних висновків.

Насамперед судова колегія зазначає, що оскільки у даному випадку підставність представництва прокурором інтересів держави будь-якою стороною у справі жодним чином не оспорюється, вказані обставини колегією суддів в силу вимог ст. 269 Господарського процесуального кодексу не досліджуються та не переглядаються.

Щодо суті спору.

Відповідно до частини другої статті 4 Господарського процесуального кодексу України юридичні особи та фізичні особи - підприємці, фізичні особи, які не є підприємцями, державні органи, органи місцевого самоврядування мають право на звернення до господарського суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав та законних інтересів у справах, віднесених законом до юрисдикції господарського суду, а також для вжиття передбачених законом заходів, спрямованих на запобігання правопорушенням.

Порушенням вважається такий стан суб`єктивного права, за якого воно зазнало протиправного впливу з боку правопорушника, внаслідок чого суб`єктивне право особи зменшилося або зникло як таке; порушення права пов`язано з позбавленням можливості здійснити, реалізувати своє право повністю або частково.

При цьому позивач, тобто особа, яка подала позов, самостійно визначається з порушеним, невизнаним чи оспорюваним правом або охоронюваним законом інтересом, які потребують судового захисту. Обґрунтованість підстав звернення до суду оцінюються судом у кожній конкретній справі за результатами розгляду позову.

Велика Палата Верховного Суду неодноразово зазначала, що застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від виду та змісту правовідносин, які виникли між сторонами, від змісту права чи інтересу, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення, невизнання або оспорення. Такі право чи інтерес мають бути захищені судом у спосіб, який є ефективним, тобто таким, що відповідає змісту відповідного права чи інтересу, характеру його порушення, невизнання або оспорення та спричиненим цими діяннями наслідкам (подібні висновки викладені у постановах Великої Палати Верховного Суду від 05.06.2018 у справі №338/180/17 (пункт 57), від 11.09.2018 у справі №905/1926/16 (пункт 40), від 30.01.2019 у справі №569/17272/15-ц, від 11.09.2019 у справі №487/10132/14-ц (пункт 89), від 16.06.2020 у справі №145/2047/16-ц (пункт 7.23), від 22.09.2020 у справі №910/3009/18 (пункт 89), від 22.06.2021 у справі №334/3161/17 (пункт 55)).

Суб`єктивне право на захист це юридично закріплена можливість особи використати заходи правоохоронного характеру для поновлення порушеного права і припинення дій, які порушують це право.

Способи захисту цивільних прав та інтересів визначені положеннями статті 16 Цивільного кодексу України та статті 20 Господарського кодексу України.

При цьому, право вибору способу захисту порушеного права належить позивачу, а суд наділений компетенцією перевірити відповідність обраного способу захисту змісту порушеного права. При цьому, обраний спосіб захисту не лише повинен бути встановлений договором або законом, але і бути ефективним, таким, що відповідає змісту порушеного права, характеру його порушення та наслідкам, спричиненим цим порушенням.

Виходячи з приписів статті 4 Господарського процесуального кодексу України, статей 15, 16 Цивільного кодексу України, можливість задоволення позовних вимог перебуває у залежності від наявності (доведеності) наступної сукупності умов: наявність у позивача певного суб`єктивного права або інтересу, порушення такого суб`єктивного права (інтересу) з боку відповідача та належність (адекватність встановленому порушенню) обраного способу судового захисту. Відсутність (недоведеність) будь-якого з означених елементів унеможливлює задоволення позовних вимог.

При визначенні способу захисту слід ураховувати положення ч. 1 ст. 14, п. 4 ч. 3 ст. 162 Господарського процесуального кодексу України, згідно з якими спосіб захисту, який може застосувати суд при вирішенні справи, обирає позивач, тому суд позбавлений можливості на власний розсуд обирати і захищати права позивача у спосіб, який ця особа не просить застосувати.

Позов у цій справі поданий прокурором на захист права комунальної власності на землю, оскільки дії відповідачів перешкоджають Миколаївській міській раді реалізовувати всі правомочності власника щодо земельної ділянки, на якій знаходиться спірний об`єкт нерухомості.

Згідно з частиною 1 ст. 317 Цивільного кодексу України власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном.

Власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону (ч.ч. 1, 2 ст. 319 Цивільного кодексу України).

Відповідно до частини 1 ст. 321 Цивільного кодексу України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.

Земля є основним національним багатством, що перебуває під особливою охороною держави (ч. 1 ст. 373 Цивільного кодексу України). Елементом особливої правової охорони землі є норма частини 2 ст. 14 Конституції про те, що право власності на землю набувається і реалізується громадянами, юридичними особами та державою виключно відповідно до закону; право власності на землю гарантується Конституцією України (ч. 2 ст. 373 Цивільного кодексу України).

Власник земельної ділянки має право використовувати її на свій розсуд відповідно до її цільового призначення (ч. 4 ст. 373 Цивільного кодексу України).

За змістом ст. 80 Земельного кодексу України суб?єктами права власності на землі комунальної власності є територіальні громади, які реалізують це право безпосередньо або через органи місцевого самоврядування.

Як вбачається з матеріалів даної справи, власником земельної ділянки з кадастровим номером :10:016:0015, яка належить до земель комунальної власності, є Миколаївська міська рада, а відтак, позивач як орган, через який територіальна громада м. Миколаєва здійснює своє право власності, уповноважений здійснювати функції власника земельної ділянки, зокрема вимагати усунення будь-яких порушень його прав на землю, навіть якщо ці порушення не пов?язані з позбавленням права володіння земельною ділянкою.

Частиною 2 ст. 152 Земельного кодексу України передбачено, що власник земельної ділянки або землекористувач може вимагати усунення будь-яких порушень його прав на землю, навіть якщо ці порушення не пов?язані з позбавленням права володіння земельною ділянкою, і відшкодування завданих збитків.

Миколаївська міська рада на підставі договору оренди передала вищенаведену земельну ділянку в тимчасове користування відповідачу-1 ( ОСОБА_1 )

Підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, є зокрема, договори та інші правочини (п.1 ч. 2 ст. 11 Цивільного кодексу України).

За змістом ст.ст. 525, 526, 629 Цивільного кодексу України та статті 193 Господарського кодексу України договір є обов`язковим для виконання сторонами, а зобов`язання мають виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог зазначених кодексів, інших актів цивільного законодавства. Одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом.

Відносини, пов`язані з орендою землі, регулюються Земельним кодексом України, Цивільним кодексом України, цим Законом, законами України, іншими нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до них, а також, договором оренди землі (ст. 2 Закону України "Про оренду землі").

Відповідно до ст. 93 Земельного кодексу України право оренди земельної ділянки - це засноване на договорі строкове платне володіння і користування земельною ділянкою, необхідною орендареві для провадження підприємницької та іншої діяльності.

Положеннями статті 1 Закону України "Про оренду землі" визначено, що орендою землі є засноване на договорі строкове платне володіння і користування земельною ділянкою, необхідною орендареві для проведення підприємницької та інших видів діяльності.

Згідно зі статтею 13 Закону України "Про оренду землі", договір оренди землі - це договір, за яким орендодавець зобов`язаний за плату передати орендареві земельну ділянку у володіння і користування на певний строк, а орендар зобов`язаний використовувати земельну ділянку відповідно до умов договору та вимог земельного законодавства.

Відповідно до частини 1 ст. 375 Цивільного кодексу України власник земельної ділянки має право зводити на ній будівлі та споруди, створювати закриті водойми, здійснювати перебудову, а також дозволяти будівництво на своїй ділянці іншим особам.

Приписами частини 1 ст. 25 Закону України "Про оренду землі" передбачено, що орендар земельної ділянки має право, зокрема, самостійно господарювати на землі з дотриманням умов договору оренди землі; за письмовою згодою орендодавця зводити в установленому законодавством порядку жилі, виробничі, культурно-побутові та інші будівлі і споруди.

Як правильно встановлено судом першої інстанції та вбачається з матеріалів даної справи, між Миколаївською міською радою і ФОП Відяпіним М.І. у договорі оренди земельної ділянки з кадастровим номером :10:016:0015 було досягнуто згоду про те, що цільове призначення земельної ділянки тимчасове розміщення торговельного павільйону без права оформлення свідоцтва про право власності на нерухоме майно, і орендар повинен виконувати зобов`язання щодо об`єкта оренди та використовувати земельну ділянку відповідно до її цільового призначення. Також вказаним договором зафіксовано, що площа павільйону дорівнює 16 кв.м.

Проте, матеріали справи свідчать, що Відяпін М.І., всупереч положень договору оренди землі та вимогам законодавства щодо обов`язковості умов договору, здійснив на спірній земельній ділянці будівництво торгівельного комплексу загальною площею 130,8 кв.м., що не заперечується та не спростовується жодним з відповідачів.

Згідно з положеннями частини 1 ст. 376 Цивільного кодексу України, житловий будинок, будівля, споруда, інше нерухоме майно вважаються самочинним будівництвом, якщо вони збудовані або будуються на земельній ділянці, що не була відведена для цієї мети, або без відповідного документа, який дає право виконувати будівельні роботи чи належно затвердженого проекту, або з істотними порушеннями будівельних норм і правил.

Отже, правовий режим самочинного будівництва врегульовано статтею 376 Цивільного кодексу України. Норми зазначеної статті є правовим регулятором відносин, які виникають у зв`язку із здійсненням самочинного будівництва.

Оскільки за умовами договору оренди, земельна ділянка з кадастровим номером :10:016:0015 не була відведена для цієї мети, Миколаївською міською радою не приймались рішення про внесення змін до договору оренди землі в частині надання ФОП Відяпіну М.І. згоди на збільшення площі земельної ділянки; у матеріалах справи відсутні будь-які дозвільні документи, що свідчать про існуюче у Відяпіна М.І. право виконувати будівельні роботи на орендованій земельній ділянці комунальної власності; в експлуатацію закінчені будівництвом об`єкти не приймались; проектна документація на проведення будівельних робіт не погоджувалась та до містобудівного кадастру не вносилась, що свідчить про відсутність у відповідача-1 права будувати на земельній ділянці капітальні об`єкти, судова колегія погоджується з висновком суду першої інстанції, що торгівельний комплекс загальною площею 130,8 кв.м. по вул. Одеське шосе, б. 86/2ж в м., є об`єктом самочинного будівництва.

При цьому, з огляду на матеріали справи вбачається, що на вказаний об`єкт самочинного будівництва за Вiдяпiним M.I. 19.09.2018 зареєстровано право власності (номер запису про право власності 280523l2), про що свідчить наявна у матеріалах справи інформація з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно.

В контексті наведеного судова колегія звертається до правової позиції Великої Палати Верховного Суду, наведеної у пункті 84 постанови від 19.05.2020 у справі № 916/1608/18, де зазначено, що знаходження на земельній ділянці одного власника об`єкта нерухомості (будівлі, споруди) іншого власника істотно обмежує права власника землі, при цьому таке обмеження є безстроковим. Так, власник землі в цьому разі не може використовувати її ані для власної забудови, ані іншим чином і не може здати цю землю в оренду будь-кому, окрім власника будівлі чи споруди. Тому державна реєстрація будівлі, споруди на чужій земельній ділянці є фактично і реєстрацією обмеження права власника землі.

З огляду на викладене, судова колегія вказує, що самочинне будівництво нерухомого майна особою, яка не є власником земельної ділянки, слід розглядати як порушення прав власника відповідної земельної ділянки.

Разом з цим, апеляційний суд враховує, що частиною 2 ст. 331 Цивільного кодексу України визначено, що право власності на новостворене нерухоме майно (житлові будинки, будівлі, споруди тощо) виникає з моменту завершення будівництва (створення майна). Якщо договором або законом передбачено прийняття нерухомого майна до експлуатації, право власності виникає з моменту його прийняття до експлуатації. Якщо право власності на нерухоме майно відповідно до закону підлягає державній реєстрації, право власності виникає з моменту державної реєстрації.

Водночас, згідно з положеннями статті 328 Цивільного кодексу України, право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом.

Проте, за загальним правилом особа, яка здійснила або здійснює самочинне будівництво нерухомого майна, не набуває права власності на нього (ч. 2 ст. 376 Цивільного кодексу України).

Лише в окремих випадках законодавство передбачає можливість визнання судом права власності на самочинно збудоване нерухоме майно.

Так, частиною 3 ст. 376 Цивільного кодексу України визначено, що право власності на самочинно збудоване нерухоме майно може бути за рішенням суду визнане за особою, яка здійснила самочинне будівництво на земельній ділянці, що не була їй відведена для цієї мети, за умови надання земельної ділянки у встановленому порядку особі під уже збудоване нерухоме майно.

На вимогу власника (користувача) земельної ділянки суд може визнати за ним право власності на нерухоме майно, яке самочинно збудоване на ній, якщо це не порушує права інших осіб (ч. 5 ст. 376 Цивільного кодексу України).

Отже, формулювання положень статті 376 Цивільного кодексу України виключають можливість існування інших способів легітимізації самочинного будівництва та набуття права власності на таке нерухоме майно, ніж ті, що встановлені цією статтею.

Тобто відповідно до приписів частин 3, 5 ст. 376 Цивільного кодексу України, якщо нерухоме майно є самочинним будівництвом, реєстрація права власності на самочинно побудоване нерухоме майно у будь-який інший спосіб, окрім визначеного статтею 376 ЦК України (тобто на підставі судового рішення про визнання права власності на самочинно збудоване нерухоме майно за особою, яка його побудувала, або за власником земельної ділянки), є такою, що не відповідає вимогам цієї статті. Можливість настання інших правових наслідків, ніж передбачені статтею 376 Цивільного кодексу України, як у випадку самочинного будівництва, здійсненого власником земельної ділянки, так і у випадку самочинного будівництва, здійсненого іншою особою на чужій земельній ділянці, виключається.

Аналогічна позиція застосована Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 15.11.2023 у справі №916/1174/22, яка була винесена за результатом розгляду питання щодо застосування норм статті 376 Цивільного кодексу України та належних позовних вимог, які може заявити особа - власник земельної ділянки, на якій здійснено (здійснюється) самочинне будівництво, для захисту прав користування та розпорядження такою земельною ділянкою.

Апеляційна колегія звертає увагу на те, що у матеріалах справи не міститься відповідного рішення суду, згідно з яким було визнано право власності на самочинно збудоване нерухоме майно, а саме: приміщення торговельного комплексу загальною площею 130,8 кв.м., що розташовано за адресою: вул. Одеське шосе, будинок 86/2ж в м. Миколаєві, за Вiдяпiним M.I.

За вказаних обставин судова колегія зазначає, що у даній справі відповідач-1 ( ОСОБА_1 ) не набув право власності на самочинно побудоване нерухоме майно.

Разом з цим, державна реєстрація речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень - це офіційне визнання і підтвердження державою фактів набуття, зміни або припинення речових прав на нерухоме майно, обтяжень таких прав шляхом внесення відповідних відомостей до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно (ст. 2 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень»).

Частиною першою статті 26 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» за результатом розгляду документів, поданих для державної реєстрації прав, державний реєстратор на підставі прийнятого ним рішення про державну реєстрацію прав вносить відомості про речові права, обтяження речових прав до Державного реєстру прав.

Тобто, сама по собі державна реєстрація не є окремою підставою набуття особою права власності, а є офіційним засвідченням державою набуття особою права власності.

Аналогічна правова позиція викладена у пункті 123 постанови Великої Палати Верховного Суду від 21.12.2022 у справі №914/2350/18 (914/608/20).

Державна реєстрація права власності не породжує права власності, в силу державної реєстрації право власності не виникає, вона визначає лише момент, з якого право власності виникає, за наявності інших юридичних фактів, передбачених законом як необхідних для виникнення права власності.

Факт набуття права власності має передувати державній реєстрації, оскільки юридичний зміст державної реєстрації полягає у визнанні і підтвердженні державою цього факту.

Тож, як неодноразово зазначала Велика Палата Верховного Суду, реєстрація права власності на самочинне будівництво за особою, що здійснила таке будівництво, у силу наведених вище положень законодавства та приписів частини другої статті 376 Цивільного кодексу України не змінює правового режиму такого будівництва як самочинного з метою застосування, зокрема, положень частини четвертої цієї статті (пункти 6.31-6.33 постанови від 07.04.2020 у справі № 916/2791/13; пункти 53-56 постанови від 23.06.2020 у справі №680/214/16-ц; пункт 46 постанови від 20.07.2022 у справі № 923/196/20).

Оскільки, як зазначалось вище, положення статті 376 Цивільного кодексу України виключають можливість існування інших способів легітимізації самочинного будівництва та набуття права власності на таке нерухоме майно, ніж ті, що встановлені цією статтею, реєстрація права власності на самочинно побудоване нерухоме майно за особою, що здійснила таке будівництво, також не змінює правовий режим самочинного будівництва.

Як встановлено апеляційною колегією, матеріали справи №915/1567/21 не містять жодного документу, на підставі якого державним реєстратором було проведено державну реєстрацію права власності на торгівельний комплекс загальною площею 130,8 кв.м., розташований по АДРЕСА_2 , за ОСОБА_1 . При цьому, відповідач-1 в загалі не надає будь-яких пояснень щодо вказаного питання ані в суді першої інстанції, ані при апеляційному перегляді даної справи.

Таким чином, враховуючи вищевикладене та відсутність у матеріалах даної справи доказів прийняття судового рішення щодо визнання права власності на спірний об`єкт нерухомого майна, на підставі якого за ОСОБА_1 було зареєстровано відповідне право, апеляційна колегія наголошує на тому, що право власності цього суб`єкта на спірний об`єкт нерухомості не виникло (як і сам спірний об`єкт не виник як об`єкт права власності). Право власності на спірний об`єкт самочинного будівництва не могло бути зареєстроване за будь-якою особою інакше, ніж у визначеному статтею 376 Цивільного кодексу України порядку.

Отже, апеляційним судом не встановлено, що ОСОБА_1 набув право власності на спірний об`єкт нерухомості.

У контексті наведеного апеляційна колегія також вказує, що сам по собі факт державної реєстрації права власності на самочинно побудовану будівлю, споруду, не слід розглядати як окреме відносно факту самочинного будівництва порушення прав власника земельної ділянки.

Здійснення самочинного будівництва порушує права власника земельної ділянки, у тому числі і у разі відсутності державної реєстрації права власності на самочинно побудоване нерухоме майно за відповідною особою. Факт самочинного будівництва змушує власника земельної ділянки діяти з урахуванням того, що на відповідній земельній ділянці наявні певні об`єкти нерухомості - що обмежує можливості як користування, так і розпорядження земельною ділянкою.

Отже, самочинно побудоване нерухоме майно, право власності на яке не зареєстроване за жодною особою, все одно обмежує власника відповідної земельної ділянки в користуванні та розпорядженні такою земельною ділянкою.

Велика Палата Верховного Суду у постанові від 15.11.2023 у справі №916/1174/22 дійшла висновку, що права власника земельної ділянки порушуються в результаті факту самочинного будівництва, а не державної реєстрації права власності на самочинно побудоване майно. Державна реєстрація права власності на самочинно побудовану будівлю, споруду поза встановленим статтею 376 Цивільного кодексу України порядком за особою, яка таке будівництво здійснила, лише додає до вже існуючих фактичних обмежень (які з`явились безпосередньо з факту самочинного будівництва) власника земельної ділянки в реалізації свого права власності додаткові юридичні обмеження.

Також Велика Палата Верховного Суду наголосила про те, що за обставин, коли право власності на самочинно побудоване нерухоме майно зареєстровано за певною особою без дотримання визначеного статтею 376 Цивільного кодексу України порядку, задоволення вимоги про скасування рішення державного реєстратора про державну реєстрацію права власності на таке майно, або вимоги про скасування державної реєстрації прав, або вимоги про припинення права власності тощо у встановленому законом порядку не вирішить юридичну долю самочинно побудованого майна та не призведе до відновлення стану єдності юридичної долі земельної ділянки та розташованого на ній нерухомого майна.

Відтак, якщо позивач прагне захистити свої права, порушені внаслідок самочинного будівництва, він має право звернутись до суду з позовною вимогою, сформульованою відповідно до положень частин 4 або 5 ст. 376 Цивільного кодексу України.

Тобто, належними вимогами, які може заявити особа - власник земельної ділянки, на якій здійснено (здійснюється) самочинне будівництво, для захисту прав користування та розпорядження такою земельною ділянкою, є вимога про знесення самочинно побудованого нерухомого майна або вимога про визнання права власності на самочинно побудоване майно.

З урахуванням зазначеного вище та встановлених обставин щодо відсутності набуття ОСОБА_1 права власності на спірний об`єкт нерухомості, апеляційний суд вважає, що вимога прокурора про припинення права власності ОСОБА_1 не відповідає належному способу захисту, як і вимога про скасування в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно державну реєстрацію від 19.09.2018 права власності за ОСОБА_1 (номер реєстраційного запису 28052312).

При цьому, апеляційна колегія враховує, що позов прокурора у цій справі спрямований на захист прав власника земельної ділянки Миколаївської міської ради, порушення яких відбулося внаслідок здійснення відповідачем-1 самочинного будівництва на земельній ділянці, а тому мета прокурора спрямована на відновлення власником володіння спірною земельною ділянкою. Тому не є належними й ефективними способами захисту вимоги про скасування державної реєстрації права власності на самочинне будівництво, оскільки останні за певних умов можна розглядати як вимогу про усунення перешкод у користуванні та розпорядженні майном (земельною ділянкою), якщо саме ця реєстрація створює відповідні перешкоди.

Схожу правову позицію Велика Палата Верховного Суду виклала у постанова від 20.06.2023 у справі № 633/408/18.

Наведеного висновку суд першої інстанції не врахував та дійшов помилкового висновку про те, що у цьому спорі обраний прокурором спосіб захисту порушеного права позивача є ефективним.

Водночас, матеріали даної справи свідчать, що 17.10.2018 між ОСОБА_1 як продавцем та ОСОБА_2 і ОСОБА_3 як покупцями було укладено договір купівлі-продажу №847 нежитлових приміщень торгівельного комплексу за адресою: АДРЕСА_2 , який прокурор просить визнати недійсним, з одночасним припиненням права власності на спірний об`єкт нерухомості, яке зареєстроване за ОСОБА_2 та ОСОБА_3 (записи №28399488, №28399415 від 17.10.2018).

Як вже зазначалось вище, згідно зі ст. 328 Цивільного кодексу України, право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом.

Статтею 658 Цивільного кодексу України передбачено, що право продажу товару, крім випадків примусового продажу та інших випадків, встановлених законом, належить власникові товару. Якщо продавець товару не є його власником, покупець набуває право власності лише у випадку, якщо власник не має права вимагати його повернення.

Апеляційний суд зазначає, що за умов відсутності у ОСОБА_1 права власності на спірний об`єкт нерухомості відповідач-1 не мав права розпоряджатися спірним майном, зокрема шляхом його продажу іншим особам (аналогічну правову позицію викладено у постановах Верховного Суду від 10.05.2018 у справі №910/15993/16 та від 06.11.2019 у справі №910/14328/17 зі спорів, що виникли з подібних правовідносин).

Правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним (ст. 204 Цивільного кодексу України).

Разом з цим Цивільний кодекс України передбачає поділ недійсних правочинів на нікчемні та оспорювані. Так, за ступенем недійсності правочину вони поділяються на абсолютно недійсні з моменту їх вчинення (нікчемні) та відносно недійсні (оспорювані), які можуть бути визнані недійсними, але за певних умов (такий висновок міститься у пункті 5.20 постанови Верховного Суду від 25.03.2021 у справі №911/2961/19); Нікчемність правочину конструюється за допомогою «текстуальної» недійсності, оскільки вона існує тільки у разі прямої вказівки закону. Така пряма вказівка може втілюватися, зокрема, в термінах «нікчемний», «є недійсним» (див. постанови Верховного Суду від 09.01.2019 у справі №759/2328/16-ц, від 12.05.2020 у справі №917/84/19).

Відповідно до частин 2 ст. 215 Цивільного кодексу України недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається.

Нікчемний правочин є недійсним вже в момент свого вчинення (ab initio), і незалежно від волі будь-якої особи, автоматично (ipso iure). Нікчемність правочину має абсолютний ефект, оскільки діє щодо всіх (erga omnes). Нікчемний правочин не створює юридичних наслідків, тобто, не зумовлює переходу/набуття/зміни/встановлення/припинення прав ні для кого. Саме тому посилатися на нікчемність правочину може будь-хто. Суд, якщо виявить нікчемність правочину, має її враховувати за власною ініціативою в силу свого положення (ex officio), навіть якщо жодна із заінтересованих осіб цього не вимагає (близька за змістом правова позиція викладена, зокрема, у постановах Верховного Суду від 08.02.2023 у справі № 359/12165/14-ц, від 02.08.2023 у справі № 495/5081/20, від 17.08.2023 у справі №904/3100/21).

Отже, якщо недійсність певного правочину встановлена законом, тобто якщо цей правочин нікчемний, позовна вимога про визнання його недійсним не є належним способом захисту права чи інтересу позивача.

При цьому, апеляційний суд зазначає, що оскільки відповідний правочин є нікчемним з моменту укладення на підставі частини 2 ст. 215 Цивільного кодексу України та, відповідно, наслідки нікчемності правочину також настають для сторін у силу вимог закону.

Така позиція відповідає висновкам Великої Палати Верховного Суду, викладеним, зокрема, в її постановах від 05.12.2018 у справі №826/23064/15, від 27.02.2019 у справі №826/8273/16.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 12.03.2019 у справі №911/3594/17 (провадження №12-234гс18) зроблено висновок, що за наявності державної реєстрації права власності за певною особою державна реєстрація права власності на це ж майно за іншою особою може бути здійснена за згодою цієї особи або за судовим рішенням, що набрало законної сили, щодо права власності на нерухоме майно. Сама собою державна реєстрація права власності за певною особою не є безспірним підтвердженням наявності в цієї особи права власності, але створює спростовувану презумпцію права власності такої особи.

У постанові Верховного Суду від 02.06.2021 у справі №509/11/17 (провадження № 61-268св21) зазначено, що визнання незаконними та скасування рішень державних реєстраторів та визнання недійсними договорів купівлі-продажу не є ефективним способом захисту та не забезпечує усунення порушень, спричинених самочинним будівництвом.

Таким чином, позовна вимога прокурора у даній справі про визнання недійсним договору купівлі-продажу від 17.10.2018 задоволенню не підлягає, оскільки такий правочин є нікчемним в силу положень статті 658 Цивільного кодексу України, як такий, що укладений особою, що не є власником предмету продажу за відповідним договором, і відповідно, зазначені вимоги прокурора не є ефективним способом захисту.

З урахуванням наведеного колегія суддів вважає, що у відносинах, які є предметом даного спору, вимоги про визнання недійсним договору купівлі-продажу від 17.10.2018, скасування державної реєстрації права власності та припинення за ОСОБА_1 (запис №28052312 від 19.09.2018), за ФОП Точилкіним С.А. та ФОП Бєгловим О.Ю. (записи №28399488, №28399415 від 17.10.2018) права власності на приміщення торгівельного комплексу загальною площею 130,8 кв.м., задоволенню не підлягають, а ефективним способом захисту прав позивача як власника земельної ділянки є виключно позов про усунення перешкод в користуванні нею шляхом знесення самочинно збудованого об?єкту нерухомості.

Щодо зобов`язання відповідача-1 усунути перешкоди в користуванні Миколаївській міській раді земельною ділянкою з кадастровим номером :10:016:0015 шляхом знесення самочинно збудованих нежитлових приміщень торгівельного комплексу, апеляційна колегія зазначає наступне.

Велика Палата Верховного Суду звертала увагу на важливість принципу superficies solo cedit ("збудоване на поверхні слідує за нею"). Принцип єдності юридичної долі земельної ділянки та розташованої на ній будівлі або споруди, хоча безпосередньо і не закріплений у такому вигляді в законі, знаходить вияв у правилах статті 120 Земельного кодексу України, статті 377 Цивільного коексу України, інших положеннях законодавства (аналогічний правовий висновок викладено у постановах Великої Палати Верховного Суду від 04.12.2018 у справі №910/18560/16 (пункт 8.5), від 03.04.2019 у справі №921/158/18 (пункт 51), від 22.06.2021 у справі №200/606/18 (пункти 37-38), від 31.08.2021 у справі №903/1030/19 (пункт 54), від 20.07.2022 у справі №923/196/20 (пункт 34)).

Згідно із зазначеним принципом, особа, яка законно набула у власність будинок, споруду, має цивільний інтерес в оформленні права на земельну ділянку під такими будинком і спорудою після їх набуття (схожий правовий висновок викладено у постановах Великої Палати Верховного Суду від 18.12.2019 у справі №263/6022/16-ц (пункт 42), від 31.08.2021 у справі №903/1030/19 (пункт 54), від 20.07.2022 у справі №923/196/20 (пункт 34)).

Не допускається набуття права власності на споруджені об`єкти нерухомого майна особою, яка не має права власності або такого іншого речового права на земельну ділянку, що передбачає можливість набуття права власності на будівлі, споруди, розташовані на відповідній ділянці. Виходячи з принципу єдності юридичної долі земельної ділянки та розташованої на ній будівлі або споруди право власності на об`єкт нерухомого майна набуває той, хто має речове право на земельну ділянку (аналогічний правовий висновок викладено у постановах Великої Палати Верховного Суду від 16.02.2021 у справі №910/2861/18 (пункти 92-94), від 20.07.2022 у справі №923/196/20 (пункт 35)).

За змістом статті 116 Земельного кодексу України громадяни та юридичні особи набувають права власності та права користування земельними ділянками із земель державної або комунальної власності за рішенням органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування в межах їх повноважень, визначених цим Кодексом, або за результатами аукціону.

Отже, єдиною підставою для громадян та юридичних осіб набуття права користування земельними ділянками із земель державної або комунальної власності, є рішення органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування в межах їх повноважень, визначених Земельним кодексом України.

Оскільки ОСОБА_1 було здійснено самочинне будівництво на земельній ділянці, яка належить Миколаївській міській раді, а об`єкт такого будівництва в подальшому було відчужене на користь відповідачам 2 та 3, до цих правовідносин, в частині вирішення питання обрання ефективного способу захисту прав позивача, підлягають застосуванню і спеціальні норми права зокрема, норми Земельного кодексу України.

Апеляційна колегія вказує, що знаходження на земельній ділянці одного власника об`єкта нерухомості (будівлі, споруди) іншого власника істотно обмежує права власника землі, при цьому таке обмеження є безстроковим. Так, власник землі в цьому разі не може використовувати її ані для власної забудови, ані іншим чином і не може здати цю землю в оренду будь-кому, окрім власника будівлі чи споруди.

Частиною 2 ст. 152 Земельного кодексу України передбачено, що власник земельної ділянки або землекористувач може вимагати усунення будь-яких порушень його прав на землю, навіть якщо ці порушення не пов?язані з позбавленням права володіння земельною ділянкою, і відшкодування завданих збитків.

Вказані положення кореспондуються з приписами статті 391 Цивільного кодексу України, якими встановлено, що власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном.

Відповідно до пункту б частини 3 ст. 152 Земельного кодексу України, захист прав громадян та юридичних осіб на земельні ділянки здійснюється, крім іншого, шляхом відновлення стану земельної ділянки, який існував до порушення прав, і запобігання вчиненню дій, що порушують права або створюють небезпеку порушення прав.

З урахуванням наведених положень законодавства власник має право вимагати захисту свого права і від особи, яка перешкоджає йому користуватися і розпоряджатися своїм майном, тобто може звертатися до суду з негаторним позовом. Позивачем за негаторним позовом може бути власник або титульний володілець, у якого перебуває річ і щодо якої відповідач ускладнює здійснення повноважень користування або розпорядження, а відповідачем - лише та особа, яка перешкоджає позивачеві у здійсненні його законного права користування чи розпорядження річчю.

Подібний правовий висновок викладений в постанові Верховного Суду від 30.07.2019 у справі №926/3881/17 та у постанові Великої Палати Верховного Суду від 03.04.2019 у справі №924/1220/17.

Залежно від характеру посягання на права власника і змісту захисту, який надається власнику, виділяються речово-правові та зобов`язально-правові засоби захисту права власності.

Речові засоби захисту права власності та інших речових прав покликані захищати ці права від безпосереднього неправомірного впливу будь-яких осіб. До речово-правових позовів належать: вимоги до незаконного володільця про витребування майна (віндикаційний позов); вимоги власника щодо усунення порушень права власності, які не пов`язані з володінням (негаторний позов); вимоги власника про визнання права власності.

Зобов`язально-правові позови базуються, як правило, на договорах, але можуть ґрунтуватися і на недоговірних зобов`язаннях.

Предметом негаторного позову є вимога власника до третіх осіб про усунення порушень його права власності, що перешкоджають йому належним чином користуватися та розпоряджатися цим майном тим чи іншим способом. Підставою для звернення з негаторним позовом є вчинення третьою особою перешкод власнику в реалізації ним повноважень розпорядження або (та) користування належним йому майном. Однією з умов подання негаторного позову є триваючий характер правопорушення і наявність його в момент подання позову. Характерною ознакою негаторного позову є протиправне чинення перешкод власникові у реалізації ним повноважень розпорядження або (та) користування належним йому майном.

Підставою негаторного позову слугують посилання позивача на належне йому право користування майном, а також факти, що підтверджують протиправні дії відповідача у створенні позивачеві перешкод щодо здійснення цих правомочностей.

Отже, право власності як абсолютне право має захищатися лише у разі доведення самого факту порушення. Тому встановлення саме зазначених обставин належить до предмета доказування у справах за такими позовами. Подібний за змістом правовий висновок викладений у постанові Верховного Суду від 27.05.2020 у справі №909/392/19.

Крім того, у постанові у справі №910/1310/19 Верховним Судом викладено правовий висновок про те, що умовами для задоволення негаторного позову є сукупність таких обставин: майно знаходиться у власника або титульного володільця; інша особа заважає користуванню, розпорядженню цим майном; для створення таких перешкод немає правомірних підстав (припису закону, договору між власником та іншою особою тощо); у позові має бути чітко та конкретно визначено дії, які повинен здійснити відповідач для усунення порушень права власника (володільця).

Близькі за змістом висновки щодо застосування норм права викладені в постановах Верховного Суду від 30.07.2019 у справі №926/3881/17, від 07.04.2021 у справі №308/13730/15, від 29.10.2021 у справі №916/1769/20.

Однією з умов застосування негаторного позову має бути відсутність між позивачем і відповідачем договірних відносин, оскільки в разі наявності таких відносин здійснюється захист порушеного права власності за допомогою зобов`язально-правових способів (аналогічний за змістом правовий висновок наведено, зокрема, у постанові Великої Палати Верховного Суду від 18.12.2019 у справі №522/1029/18, постанові Верховного Суду від 03.06.2020 у справі №916/1666/18).

Водночас, судова колегія враховує, що положеннями статті 212 Земельного кодексу України встановлено, що самовільно зайняті земельні ділянки підлягають поверненню власникам землі або землекористувачам без відшкодування затрат, понесених за час незаконного користування ними. Приведення земельних ділянок у придатний для використання стан, включаючи знесення будинків, будівель і споруд, здійснюється за рахунок громадян або юридичних осіб, які самовільно зайняли земельні ділянки. Повернення самовільно зайнятих земельних ділянок провадиться за рішенням суду.

За відсутності рішення органу місцевого самоврядування про надання земельної ділянки у власність або в користування юридична особа або фізична особа не має права використовувати земельну ділянку комунальної форми власності, а тому розміщення відповідачем тимчасової споруди за відсутності документів, які підтверджують право користування земельною ділянкою комунальної власності, право розпорядження якою належить до компетенції Ради, не можна визнати законним.

Вказана позиція узгоджується з позицією, викладеною в постанові Верховного Суду від 16.05.2018 по справі №918/633/16.

При цьому, згідно зі статтею 120 Земельного кодексу України, у разі набуття права власності на жилий будинок, будівлю або споруду, що перебувають у власності, користуванні іншої особи, припиняється право власності, право користування земельною ділянкою, на якій розташовані ці об`єкти. Якщо жилий будинок, будівля або споруда розміщені на земельній ділянці, що перебуває у користуванні, то в разі набуття права власності на ці об`єкти до набувача переходить право користування земельною ділянкою, на якій вони розміщені, на тих самих умовах і в тому ж обсязі, що були у попереднього землекористувача.

Таким чином, з матеріалів справи вбачається, що Миколаївська міська рада не приймала рішень про передачу ФОП Точилкіну С.А. та ФОП Бєглову О.Ю. земельної ділянки за кадастровим номером :10:016:0015, розташованої поблізу житлового будинку №86 по Одеському шосе /Центральний район/, м. Миколаїв; документи, що посвідчують право користування земельною ділянкою за вказаною адресою відповідачами 2 та 3 відсутні; земельна ділянка, на якій розміщено спірне майно, надавалась Відяпіну М.І. для тимчасового розміщення та обслуговування торгівельного павільйону; на самочинно збудований об`єкт нерухомості не виникло право власності в розумінні діючого законодавства у жодного з відповідачів; будь-які документи (рішення суду або докази на підтвердження звернення до останнього) щодо реєстрації права власності на спірний об`єкт нерухомого майна, у відповідності до положень статті 376 Цивільного кодексу України, жодним з відповідачів не надано.

Вказане свідчить про те, що ФОП Точилкін С.А. та ФОП Бєглов О.Ю. використовують спірну земельну ділянку без оформлення правовстановлюючих документів для експлуатації самочинно збудованого нерухомого майна, чим порушують права територіальної громади міста Миколаєва, а тому саме останні мають виступати відповідачами за позовною вимогою про зобов`язання усунути перешкоди в користуванні земельною ділянкою шляхом знесення самочинно збудованого торговельного комплексу.

Аналогічна правова позиція викладена Верховним Судом у постановах від 10.10.2023 у справі №915/1416/21, від 16.01.2024 у справі №910/78/23.

Отже, вимога прокурора про зобов`язання Відяпіна М.І. усунути перешкоди Миколаївській міській раді у користуванні земельною ділянкою за кадастровим номером :10:016:0015 шляхом знесення самочинно збудованих нежитлових приміщень торгівельного комплексу, задоволенню не підлягає, оскільки заявлена до неналежного відповідача.

Приймаючи до уваги вищенаведені обставини справи в їх сукупності, судова колегія вважає, що аргументи, викладені в апеляційній скарзі, знайшли свої підтвердження під час апеляційного перегляду оскаржуваного рішення; при прийнятті оскаржуваного рішення судом першої інстанції було неправильно встановлені обставини, які мають значення для справи, неправильно досліджені та оцінені наявні в матеріалах справи докази, неправильно застосовано норми матеріального права, призвело до прийняття судом першої інстанції помилкового висновку про задоволення позовних вимог в повному обсязі.

Відповідно до ч. 1 ст. 277 Господарського процесуального кодексу України, підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є: неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи; недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

За таких обставин, Південно-західний апеляційний господарський суд доходить висновку про наявність підстав для задоволення апеляційної скарги Фізичної особи-підприємця Точилкіна Сергія Анатолійовича та Фізичної особи-підприємця Бєглова Олега Юрійовича і скасування рішення Господарського суду Миколаївської області від 19.07.2023 у справі №915/1567/21 з прийняттям нового рішення про відмову у задоволенні позовних вимог повністю.

У зв`язку із задоволенням апеляційної скарги та враховуючи позицію Великої Палати Верховного Суду, викладену у постанові від 05.10.2022 у справі №923/199/21, згідно якої прокурор бере участь у розподілі судових витрат нарівні з іншими учасниками справи, судова колегія зазначає, що витрати по сплаті судового збору за апеляційний перегляд справи №915/1567/21, відповідно до ст. 129 Господарського процесуального кодексу України, покладаються на Окружну прокуратуру міста Миколаєва.

Керуючись ст. ст. 129, 269, 270, 275, 277, 282-284 Господарського процесуального кодексу України, Південно-західний апеляційний господарський суд,

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу Фізичної особи-підприємця Точилкіна Сергія Анатолійовича та Фізичної особи-підприємця Бєглова Олега Юрійовича задовольнити.

Рішення Господарського суду Миколаївської області від 19.07.2023 року у справі №915/1567/21 скасувати, у задоволенні позовних вимог відмовити.

Стягнути з Окружної прокуратури міста Миколаєва на користь Фізичної особи-підприємця Точилкіна Сергія Анатолійовича 10 215,00 грн. судового збору за розгляд апеляційної скарги.

Стягнути з Окружної прокуратури міста Миколаєва на користь Фізичної особи-підприємця Бєглова Олега Юрійовича 10 215,00 грн. судового збору за розгляд апеляційної скарги.

Доручити Господарському суду Миколаївської області на виконання даної постанови видати відповідні накази із зазначенням повних реквізитів сторін.

Матеріали справи №915/1567/21 повернути до Господарського суду Миколаївської області.

Постанова відповідно до вимог ст. 284 Господарського процесуального кодексу України набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена до Верховного Суду у 20-денний строк.

Повний текст постанови складений 01.02.2024.

Головуючий суддя Савицький Я.Ф.

Суддя Колоколов С.І.

Суддя Ярош А.І.