ПІВНІЧНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"05" лютого 2024 р. Справа№ 910/5667/23

Північний апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючого: Мальченко А.О.

суддів: Козир Т.П.

Агрикової О.В.

розглянувши у порядку письмового провадження без повідомлення учасників справи матеріали апеляційної скарги Державного агентства резерву України

на рішення Господарського суду міста Києва від 29.09.2023

у справі № 910/5667/23 (суддя М.Є. Літвінова)

за позовом Акціонерного товариства «Українська залізниця» в особі регіональної філії «Придніпровська залізниця» Акціонерного товариства «Українська залізниця»

до Державного агентства резерву України

про стягнення 47 523, 48 грн, -

ВСТАНОВИВ:

Акціонерне товариство «Українська залізниця» в особі регіональної філії «Придніпровська залізниця» (далі - позивач) звернулось до Господарського суду міста Києва із позовом до Державного агентства резерву України (далі - відповідач) про стягнення 47 523, 48 грн.

Рішенням Господарського суду міста Києва від 29.09.2023 у справі №910/5667/23 позов задоволено повністю. Стягнуто з Державного агентства резерву України на користь Акціонерного товариства "Українська залізниця" в особі регіональної філії "Придніпровська залізниця" Акціонерного товариства «Українська залізниця» заборгованість у розмірі 47 523,48 грн та судовий збір у розмірі 2 684,00 грн.

Ухвалюючи вказане рішення, суд виходив з того, що позивачем належним чином виконано зобов`язання за договором відповідального зберігання матеріальних цінностей мобілізаційного резерву №ПР/НР-03-01/НЮ-1744 дч від 07.05.2003 року, тоді як відповідач не виконав взяті на себе зобов`язання щодо сплати вартості наданих послуг, у зв`язку з чим, у відповідача перед позивачем виникла заборгованість у розмірі 47 523, 48 грн.

Не погоджуючись із вищезазначеним рішенням, Державне агентство резерву України звернулося до Північного апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою, в якій просить скасувати оскаржуване рішення та постановити нове, яким у задоволенні позовних вимог відмовити в повному обсязі.

Апеляційну скаргу мотивовано тим, що рішення суду першої інстанції прийняте з порушенням норм процесуального права, з неповним з`ясуванням обставин, що мають значення для справи.

Обґрунтовуючи апеляційну скаргу, апелянт вказував на те, що судом першої інстанції не встановлено на підставі належних та достовірних доказів того, що позивачем витрати понесені саме із зберіганням матеріальних цінностей мобілізаційного резерву, а не є поточними витратами іншого характеру.

Вказує, що судом першої інстанції було проігноровано, що Державним агентством резерву України не погоджені звіти та не підписані акти, які є підставою для проведення розрахунків.

Відповідно до Витягу з протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 24.10.2023 апеляційну скаргу Державного агентства резерву України передано на розгляд колегії суддів у складі: головуючого судді Мальченко А.О., суддів Агрикової О.В., Козир Т.П.

25.10.2023 через відділ забезпечення автоматизованого розподілу, контролю та моніторингу виконання документів Північного апеляційного господарського суду від відповідача надійшов другий примірник апеляційної скарги на рішення Господарського суду міста Києва від 29.09.2023 у справі №910/5667/23.

Ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 30.10.2023 витребувано у Господарського суду міста Києва матеріали справи №910/5667/23 та відкладено вирішення питання щодо подальшого руху апеляційної скарги Державного агентства резерву України на рішення Господарського суду міста Києва від 29.09.2023 у справі № 910/5667/23 до надходження матеріалів справи з Господарського суду міста Києва.

01.11.2023 через підсистему «Електронний суд» до Північного апеляційного господарського суду від апелянта надійшло клопотання, до якого додано докази сплати судового збору за подання апеляційної скарги.

20.11.2023 матеріали справи № 910/5667/23 надійшли до Північного апеляційного господарського суду та були передані головуючому судді.

Ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 27.11.2023 поновлено Державному агентству резерву України пропущений процесуальний строк на апеляційне оскарження рішення Господарського суду міста Києва від 29.09.2023 у справі № 910/5667/23. Відкрито апеляційне провадження за апеляційною скаргою Державного агентства резерву України на рішення Господарського суду міста Києва від 29.09.2023 у справі №910/5667/23. Розгляд даної апеляційної скарги ухвалено здійснювати у порядку письмового провадження без повідомлення учасників справи. Зупинено дію рішення Господарського суду міста Києва від 29.09.2023 у справі №910/5667/23.

Згідно з ч. 10 ст. 270 ГПК України апеляційні скарги на рішення господарського суду у справах з ціною позову менше ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.

У відповідності до вимог ч. ч. 1, 2, 5 ст. 269 ГПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї. В суді апеляційної інстанції не приймаються і не розглядаються позовні вимоги та підстави позову, що не були предметом розгляду в суді першої інстанції.

Позивач правом подачі відзиву на апеляційну скаргу не скористався, копію ухвали про відкриття апеляційного провадження було направлено на електронну адресу позивача.

Відсутність відзиву на апеляційну скаргу не перешкоджає перегляду рішення суду першої інстанції (ч. 3 ст. 263 Господарського процесуального кодексу України).

Колегія суддів, обговоривши доводи апеляційної скарги, дослідивши матеріали справи, перевіривши правильність застосування господарським судом при прийнятті оскаржуваного рішення норм матеріального та процесуального права, дійшла висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, виходячи з наступного.

Як вбачається з матеріалів справи та встановлено судом першої інстанції, 07 травня 2003 року між Державним комітетом України з Державного матеріального резерву, правонаступником якого відповідно до Указу Президента України від 09.12.2010 №1085/2010 є Державне агентство резерву України, та Державним підприємством Придніпровська залізниця був укладений договір відповідального зберігання матеріальних цінностей мобілізаційного резерву № ПР/НР-03-01/НЮ-1744 дч (надалі - договір), предметом якого є зберігання матеріальних цінностей мобілізаційного резерву без користування ними зберігачем, що здійснюється на складських приміщеннях, майданчиках зберігача.

Комітет передає, а зберігач приймає на відповідальне зберігання цінності згідно з затвердженою номенклатурою у кількості та за вартістю згідно з актом форми №1. Передбачені цим договором форми актів затверджуються комітетом (п.1.2 договору).

За умовами пункту 2.7 договору зберігач зобов`язаний, зокрема, щороку подавати комітетові станом на 01 січня - звіт форми № 12, станом на 01 липня - інформацію про результати перевірки якості і умов зберігання цінностей, а також про відповідність цінностей цілям, для яких вони призначені, за формою, встановленою комітетом.

Пунктом 2.8 договору передбачено, що зберігач щороку разом з річним звітом форми №12 зобов`язаний подавати зведений кошторис витрат на зберігання матеріальних цінностей мобілізаційного резерву на наступний рік згідно "Порядку відшкодування залізницям України витрат, пов`язаних з відповідальним зберіганням матеріальних цінностей мобілізаційного резерву", який погоджений Держкомрезервом України і Укрзалізницею від 17.01.2003, а також плани зміни та освіження матеріальних Цінностей мобілізаційного резерву на рік, що планується.

Відповідно до пункту 3.1. договору комітет зобов`язаний відшкодовувати зберігачу витрати на зберігання цінностей згідно з погодженим зведеним кошторисом витрат між зберігачем та комітетом у межах асигнувань, передбачених на ці цілі.

Відшкодування витрат за зберігання цінностей визначається згідно з щорічно погодженим комітетом зведеним кошторисом витрат зберігача, який здійснює відповідальне зберігання цих цінностей мобілізаційного резерву (пункт 4.1 договору).

Як визначено умовами п. 4.2 договору кошторис розрахунку витрат на утримання цінностей, направлений зберігачем на погодження комітету, повинен бути розшифрований по всім статтям, а також містити пояснювальну записку.

Відповідно до пункту 4.3. договору сторони погодили, що зберігач надає комітетові щоквартально до 15 числа місяця, наступного за звітним, звіти про фактичні витрати за зберігання цінностей, що підтверджується актом звірки взаєморозрахунків на утримання цінностей мобілізаційного резерву за встановленою формою.

Згідно із пунктом 4.4. договору відшкодування витрат (з урахуванням податку на додану вартість) зберігачу за зберігання цінностей мобілізаційного резерву комітет здійснює в межах, визначених підписаними актами взаєморозрахунків фактичних витрат у відповідності до пункту 4.3 договору, не пізніше 30 числа місяця, наступного за звітним кварталом.

Договір набирає чинності з моменту його підписання та діє протягом усього терміну зберігання цінностей мобілізаційного резерву (пункт 7.3 договору).

11.01.2011 та 04.01.2016 між сторонами підписано додаткові угоди до договору відповідального зберігання матеріальних цінностей мобілізаційного резерву № ПР/НР-03-01/НЮ-1744 дч.

Судом першої інстанції встановлено, що позивачем як зберігачем на виконання умов договору направлялися відповідачеві звіти про витрати на зберігання матеріальних цінностей державного (мобілізаційного) резерву за 1 квартал 2022 року, Акти звірки взаєморозрахунків на відшкодування витрат матеріальних цінностей мобілізаційного резерву за 1 квартал 2022 року та акти на відшкодування витрат на зберігання матеріальних цінностей мобілізаційного резерву за 1 квартал 2022 року, що підтверджується супровідним листом від 21.04.2022 № НР-2/9/36.

Листом № 2/10/73/НР від 03.06.2022 Державним агентством резерву України було повернуто позивачу погоджений, підписаний та засвідчений печаткою кошторис витрат на зберігання матеріальних цінностей державного (мобілізаційного) резерву по Регіональній філії Південно-Західна залізниця АТ «Українська залізниця» на суму 356 024, 85 грн. з ПДВ.

Загальна сума витрат, здійснених зберігачем на утримання та зберігання вищевказаних цінностей склала 47 523, 48 грн, з яких:

- за 1-й квартал 2022 року по Ілларіонівській колійній машинній станції - 2 916, 78 грн;

- за 1-й квартал 2022 року по СП «Криворізькій колійній машинній станції» - 1 116, 66 грн;

- за 1-й квартал 2022 року по Службі організації та проведення закупівель - 43 490, 04 грн.

02.05.2022 року Регіональна філія "Придніпровська залізниця" АТ "Українська залізниця" звернулась до Державного агентства резерву України з претензією № НР-2/9/50 про сплату заборгованості в сумі 195 136, 05 грн, яка була залишена відповідачем без відповіді та без задоволення.

Позивач, обґрунтовуючи позовні вимоги зазначив, що відповідач в порушення умов договору та норм чинного законодавства не виконав взяті на себе зобов`язання щодо відшкодування витрат за зберігання цінностей мобілізаційного резерву за 1 квартал 2022 року, у зв`язку з чим у останнього виникла заборгованість перед позивачем у розмірі 47 523, 48 грн.

Колегія суддів, беручи до уваги межі перегляду справи у апеляційній інстанції, вивчивши доводи апеляційної скарги, проаналізувавши на підставі фактичних обставин справи застосування судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права при прийнятті оскарженого судового рішення, дійшла висновку про те, що апеляційна скарга відповідача не підлягає задоволенню, а оскаржуване рішення місцевого господарського суду не підлягає скасуванню чи зміні з наступних підстав.

Згідно зі ст. 11 Цивільного кодексу України, цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки; підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є договори та інші правочини.

Частиною першою статті 509 Цивільного кодексу України, зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку.

Відповідно до ч.ч.1, 3, 5 ст. 626 Цивільного кодексу України встановлено, що договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Договір є двостороннім, якщо правами та обов`язками наділені обидві сторони договору. Договір є відплатним, якщо інше не встановлено договором, законом, або не випливає із суті договору.

Положеннями ст.ст. 6, 627 Цивільного кодексу України передбачено, сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Згідно зі ст. 628 Цивільного кодексу України, зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Частина 1 статті 193 Господарського кодексу України встановлює, що суб`єкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобов`язання належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобов`язання - відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться і до виконання господарських договорів застосовуються відповідні положення Цивільного кодексу України з урахуванням особливостей, передбачених цим Кодексом.

Частиною 2 статті 193 Господарського кодексу України визначено, що кожна сторона повинна вжити усіх заходів, необхідних для належного виконання нею зобов`язання, враховуючи інтереси другої сторони та забезпечення загальногосподарського інтересу. Порушення зобов`язань є підставою для застосування господарських санкцій, передбачених цим Кодексом, іншими законами або договором.

Відповідно до ст. 1 Закону України "Про державний матеріальний резерв" (чинний на момент виникнення спірних правовідносин) державний резерв є особливим державним запасом матеріальних цінностей, призначених для використання в цілях і в порядку, передбачених цим законом. У складі державного резерву створюється незнижуваний запас матеріальних цінностей (постійно підтримуваний обсяг їх зберігання).

Cтаттею 2 Закону України "Про державний матеріальний резерв", відповідальним зберіганням матеріальних цінностей державного резерву є зберігання закладених до державного резерву матеріальних цінностей у постачальника (виробника) або одержувача (споживача) без надання йому права користуватися цими матеріальними цінностями до прийняття у встановленому порядку рішення про відпуск їх з державного резерву.

Статтею 4 Закону України "Про державний матеріальний резерв" передбачено, що державний резерв створює Кабінет Міністрів України. Організація формування, зберігання і обслуговування державного резерву, соціальний розвиток забезпечуються уповноваженим на це центральним органом виконавчої влади, який здійснює управління державним резервом, підприємствами, установами і організаціями, що входять до єдиної системи державного резерву України.

Управління державним резервом здійснює Державне агентство резерву України, яке, як було зазначено вище, є правонаступником Державного комітету України з державного матеріального резерву.

Згідно з Положенням про Державне агентство резерву України (Держрезерв), яке затверджено Указом Президента України від 13.04.2011 № 463/2011, основними завданнями Держрезерву України є реалізація державної політики у сфері державного матеріального резерву та внесення пропозицій щодо її формування.

Відповідно до п. 4 та п. 5 "Порядку формування, розміщення та проведення операцій з матеріальними цінностями державного резерву", затвердженого Постановою Кабінету Міністрів України № 1129 від 08.10.1997 на підприємствах, в установах і організаціях, що здійснюють відповідальне зберігання матеріальних цінностей державного резерву, розміщення матеріальних цінностей забезпечується Держрезервом, виходячи з критеріїв економічної доцільності, наявності у цих зберігачів, необхідних для зберігання продукції умов, доцільності територіального розташування зберігачів тощо.

Поставка і закладення матеріальних цінностей до державного резерву здійснюється відповідно до затверджених Кабінетом Міністрів України номенклатури і норм їх накопичення у державному резерві та мобілізаційних завдань у порядку створення, поповнення, освіження, заміни запасів матеріальних цінностей державного резерву та повернення тимчасово позичених матеріальних цінностей.

Статтею 11 Закону України "Про державний матеріальний резерв" визначено, що запаси матеріальних цінностей державного резерву розміщуються на підприємствах, в установах і організаціях, спеціально призначених для зберігання матеріальних цінностей державного резерву. Розміщення і будівництво на території України підприємств, установ, організацій та інших об`єктів системи державного резерву здійснюються в порядку, що встановлюється Кабінетом Міністрів України.

Відповідно до Закону України "Про державний матеріальний резерв", передбачено відшкодування підприємствам, установам і організаціям, що виконують відповідальне зберігання, фактичних витрат, пов`язаних з таким зберіганням. Згідно з цією нормою та п. 7 Порядку відшкодування підприємствам, установам та організаціям витрат, пов`язаних з відповідальним зберіганням матеріальних цінностей державного резерву, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 12.04.2002 року №532, таке відшкодування здійснюється на підставі договору, укладеного між Держрезервом України і відповідальним зберігачем за встановленою формою, за рахунок асигнувань державного бюджету та інших джерел, визначених законодавством.

Положенням ст. 7 Закону України "Про державний матеріальний резерв" регламентує обов`язковість фінансування витрат на утримання і розвиток системи державного резерву як за рахунок коштів державного бюджету та коштів, одержаних від допоміжної фінансово-господарської діяльності підприємств, установ і організацій системи державного резерву, так і за рахунок коштів, одержаних від реалізації матеріальних цінностей державного резерву в порядку освіження, позичання та розбронювання.

Відтак, особі, яка здійснює відповідальне зберігання законодавчо надано право на відшкодування понесених у зв`язку з вищезазначеною діяльністю витрат.

Крім того, п. 1 ст. 8 Закону України "Про державний матеріальний резерв" передбачає відшкодування усіх витрат відповідальних зберігачів.

Судом першої інстанції встановлено, що 07.05.2003 між позивачем та відповідачем було укладено договір № ПР/НР-03-01/НЮ-1744 дч відповідального зберігання матеріальних цінностей мобілізаційного резерву.

Відповідні правовідносини підпадають під ознаки договору зберігання, правовий режим якого визначено главою 66 Цивільного кодексу. Такий договір згідно з ч.1 ст.937 ЦК України укладається у письмовій формі.

Частиною 1 статті 936 Цивільного кодексу України встановлено, що за договором зберігання одна сторона (зберігач) зобов`язується зберігати річ, яка передана їй другою стороною (поклажодавцем), і повернути її поклажодавцеві у схоронності.

Договір зберігання укладається у письмовій формі у випадках, встановлених статтею 208 цього Кодексу (ч. 1 статті 937 Цивільного кодексу України).

Статтею 938 Цивільного кодексу України визначено, що зберігач зобов`язаний зберігати річ протягом строку, встановленого у договорі зберігання.

Якщо строк зберігання у договорі зберігання не встановлений і не може бути визначений виходячи з його умов, зберігач зобов`язаний зберігати річ до пред`явлення поклажодавцем вимоги про її повернення.

Якщо строк зберігання речі визначений моментом пред`явлення поклажодавцем вимоги про її повернення, зберігач має право зі спливом звичайного за цих обставин строку зберігання вимагати від поклажодавця забрати цю річ в розумний строк.

Частиною 1 статті 946 та частиною 1 статті 947 Цивільного кодексу України передбачено, що плата за зберігання та строки її внесення встановлюються договором зберігання. Витрати зберігача на зберігання речі можуть бути включені до плати за зберігання.

Положеннями статті 526 Цивільного кодексу України передбачено, що зобов`язання повинні виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом (ст. 525 Цивільного кодексу України).

Як встановлено судом першої інстанції, відповідачем було погоджено кошторис витрат на зберігання матеріальних цінностей мобілізаційного резерву АТ "Українська залізниця" в межах регіональної філії "Придніпровська залізниця" на 2022 рік у розмірі 356 024, 85 грн.

На виконання умов пункту 4.3. договору позивач супровідним листом №НР-2/9/36 від 21.04.2022 направляв на адресу Державного агентства резерву України документи про витрати на зберігання матеріальних цінностей мобілізаційного резерву за 1 квартал 2022 року, зокрема звіти про витрати на зберігання матеріальних цінностей державного (мобілізаційного) резерву за 1 квартал 2022 року, акти звірки взаєморозрахунків на відшкодування витрат матеріальних цінностей мобілізаційного резерву за 1 квартал 2022 року та акти на відшкодування витрат на зберігання матеріальних цінностей мобілізаційного резерву за 1 квартал 2022 року,

Однак, з боку відповідача зазначені документи були залишені без підписання, листів з запереченнями щодо підписання вищевказаних документів позивач не отримував, витрати на зберігання матеріальних цінностей відповідач не компенсував.

З огляду на умови Договору та за відсутності доказів щодо наявності зауважень (недоліків) до наданих документів, суд вважає вказані підписані в односторонньому порядку Регіональною філією «Придніпровська залізниця АТ «Українська залізниця» акт на відшкодування витрат за зберігання матеріальних цінностей та звіт про витрати на зберігання матеріальних цінностей державного (мобілізаційного) резерву такими, що погоджені Державним агентством резерву України, та є доказом належного виконання позивачем своїх зобов`язань щодо своєчасного та повного виконання обумовлених договором послуг зі зберігання матеріальних цінностей, отже приходить до висновку про можливість вважати вказані в цих актах та звітах послуги зі зберігання матеріальних цінностей мобілізаційного резерву в 1 кварталі 2022 року такими, що позивачем надані в повному обсязі та відповідно до умов Договору.

Дослідивши вказані документи, колегія суддів зазначає, що у даному випадку позивачем, як зберігачем документально підтверджено понесені ним витрати на зберігання матеріальних цінностей державного (мобілізаційного) резерву за 1 квартал 2022 року, розмір яких складає 47 523, 48 грн.

При цьому, матеріали справи не містять доказів на підтвердження заперечень Державного агентства резерву України проти наданих позивачем актів відшкодування витрат по зберіганню матеріальних цінностей мобілізаційного резерву Регіональної філії «Придніпровська залізниця» Акціонерного товариства «Українська залізниця» за 1 квартал 2022 року на загальну суму 47 523, 48 грн.

Колегія суддів також звертає увагу відповідача на положення п. 4.1. договору, відповідно до якого відшкодування витрат за зберігання цінностей визначається згідно щорічно погодженого комітетом зведеного кошторису витрат зберігача, який здійснює відповідальне зберігання цих цінностей мобілізаційного резерву.

Тобто, узгоджений між сторонами кошторис у відповідності до п. 4.1. договору є підставою для здійснення відшкодування за зберігання матеріальних цінностей.

Відповідно до умов договору відповідач зобов`язаний був відшкодовувати залізниці витрати за зберігання та утримання матеріальних цінностей мобілізаційного резерву не пізніше 30 числа місяця, наступного за звітним кварталом (п.п. 4.4 договору), в межах, визначених підписаними актами взаєморозрахунків фактичних витрат та зведеним кошторисом витрат зберігача.

Як встановлено статтею 629 Цивільного кодексу України договір є обов`язковим для виконання сторонами.

Відповідно до ст. 193 ГК України суб`єкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобов`язання належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобов`язання - відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться.

Зазначене також кореспондується зі ст.ст. 525, 526 ЦК України відповідно до яких зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом.

З огляду на вищенаведене та встановлення факту невиконання відповідачем обов`язку з відшкодування витрат позивачу за зберігання цінностей мобілізаційного резерву за договором відповідального зберігання матеріальних цінностей мобілізаційного резерву та факту наявності заборгованості з відшкодування витрат за зберігання цінностей у розмірі 47 523, 48 грн, суд першої інстанції дійшов правильного висновку, що вимоги позивача про стягнення з відповідача вищевказаної суми є обґрунтованими та такими, що підлягають задоволенню.

Колегія суддів зазначає, що відповідно до пункуту 3 частини 2 статті 129 Конституції України та частини 1 статті 74 Господарського процесуального кодексу України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів (частини 1 статті 86 Господарського процесуального кодексу України).

Належними є докази, на підставі яких можна встановити обставини, які входять в предмет доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування. Предметом доказування є обставини, які підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення (статті 76 Господарського процесуального кодексу України).

Докази, не подані у встановлений законом або судом строк, до розгляду судом не приймаються, крім випадку, коли особа, що їх подає, обґрунтувала неможливість їх подання у вказаний строк з причин, що не залежали від неї (частини 8 статті 80 Господарського процесуального кодексу України).

Таким чином, апелянтом не надано до суду належних і допустимих доказів на підтвердження тих обставин, на які він посилається в апеляційній скарзі. Доводи апеляційної скарги ґрунтуються на припущеннях та зводяться до намагань здійснити переоцінку обставин справи, вірно встановлених судом першої інстанції.

Отже, підсумовуючи наведене, колегія суддів дійшла висновку про те, що оскаржуване рішення суду прийнято у відповідності з вимогами норм матеріального та процесуального права, підстав його скасовувати не вбачається.

Таким чином, апеляційна скарга Державного агентства резерву України на рішення Господарського суду міста Києва від 29.09.2023 у справі №910/5667/23 задоволенню не підлягає. Рішення Господарського суду міста Києва від 29.09.2023 у справі №910/5667/23 підлягає залишенню без змін.

З урахуванням відмови в задоволенні апеляційної скарги, судовий збір за розгляд справи в суді апеляційної інстанції покладаються на апелянта в порядку статті 129 Господарського процесуального кодексу України.

Керуючись ст. ст. 253-254, 269, 275-284 Господарського процесуального кодексу України, Північний апеляційний господарський суд

ПОСТАНОВИВ:

1. Апеляційну скаргу Державного агентства резерву України на рішення Господарського суду міста Києва від 29.09.2023 у справі №910/5667/23 залишити без задоволення.

2. Рішення Господарського суду міста Києва від 29.09.2023 у справі №910/5667/23 залишити без змін.

3. Поновити дію рішення Господарського суду міста Києва від 29.09.2023 у справі №910/5667/23.

4. Матеріали справи № 910/5667/23 повернути до Господарського суду міста Києва.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та не підлягає касаційному оскарженню, крім випадків, визначених п. 2 ч. 3 ст. 287 ГПК України.

Головуючий суддя А.О. Мальченко

Судді Т.П. Козир

О.В. Агрикова