ПІВНІЧНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"23" січня 2024 р. Справа№ 910/5407/23

Північний апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючого: Михальської Ю.Б.

суддів: Іоннікової І.А.

Тищенко А.І.

секретар судового засідання: Смаголь А.О.

за участю представників: згідно протоколу судового засідання від 23.01.2024,

розглянувши апеляційну скаргу Фізичної особи-підприємця Рахімової Ганни Вікторівни

на рішення Господарського суду міста Києва від 06.06.2023 (повний текст складено 13.06.2023)

у справі №910/5407/23 (суддя Кирилюк Т.Ю.)

за позовом Фізичної особи-підприємця Рахімової Ганни Вікторівни

до Київської міської ради

про стягнення 1 962 383,91 грн,

В С Т А Н О В И В :

Короткий зміст позовних вимог

Фізична особа-підприємець Рахімова Ганна Вікторівна (далі, позивачка або ФОП Рахімова Г.В.) звернулась до Господарського суду міста Києва з позовною заявою (із урахуванням заяви про збільшення розміру позовних вимог) до Київської міської ради (далі, відповідач або Рада) про стягнення 1 962 383,91 грн, з яких 1 405 501,00 грн сума боргу, 501 686,96 грн інфляційні втрати, 87 449,12 грн 3% річних.

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що між ФОП Рахімовою Г.В. та Радою був укладений Договір купівлі-продажу земельної ділянки з кадастровим номером :62:009:0171 від 24.12.2010, на виконання якого позивачка сплатила за придбання земельної ділянки 1 405 501,00 грн, а відповідач передав їй земельну ділянку. Названий Договір купівлі-продажу у подальшому був визнаний недійсним за позовом прокурора рішенням суду у господарській справі №910/1356/13, а тому позивачка має право на повернення сплачених на виконання умов договору коштів у порядку реституції на підставі статті 216 Цивільного кодексу України.

Також на суму боргу позивачкою нараховані 3% річних у розмірі 87 449,12 грн за період з 16.04.2021 (на наступний день після набрання законної сили постанови суду у справі №910/1356/13) по 11.05.2023 (день, що передує поданню позивачем заяви про збільшення позовних вимог) та інфляційні втрати у розмірі 501 686,96 грн за період з травня 2021 року по квітень 2023 року.

Короткий зміст рішення місцевого господарського суду та мотиви його прийняття

Рішенням Господарського суду міста Києва від 06.06.2023 у справі №910/5407/23 у задоволенні позову відмовлено повністю.

Приймаючи вказане рішення, місцевий господарський суд дійшов висновку, що виходячи зі змісту статті 216 Цивільного кодексу України у даному випадку до правовідносин сторін за укладеним сторонами у справі договором купівлі-продажу земельної ділянки з кадастровим номером :62:009:0171 має застосовуватись саме двостороння реституція. Однак позивачем фактично заявлено вимогу про застосування односторонньої реституції (повернення отриманого за договором - сплачених грошових коштів із урахуванням додаткових нарахувань відповідно до статті 625 Цивільного кодексу України) як невстановленого правовими актами правового наслідку визнання договору недійсним.

Суд установив, що матеріали справи не містять доказів повернення земельної ділянки з кадастровим номером :62:009:0171 територіальній громаді міста Києва, а сама земельна ділянка з кадастровим номером :62:009:0171 знаходиться у власності ТОВ «Армасе» з моменту її внесення позивачкою до статутного капіталу в обмін на корпоративні права цього товариства за відплатним договором. Відповідно, у даному випадку суд позбавлений будь-якої процесуально-правової можливості вирішити питання повернення обох сторін до початкового стану, який існував до виконання сторонами у справі недійсного правочину.

Щодо вимог про стягнення 3% річних та інфляційних втрат суд вказав, що позивач мав прямий процесуальний обов`язок довести суду як факт наявності грошового зобов`язання відповідача так і факт його прострочення з урахування правового регулювання статті 530 Цивільного кодексу України, однак зазначений процесуальний обов`язок позивачем не виконано.

Короткий зміст вимог апеляційної скарги та узагальнення її доводів

Не погодившись із прийнятим рішенням, Фізична особа-підприємць Рахімова Ганна Вікторівна подала до Північного апеляційного господарського суду апеляційну скаргу, в якій просить суд скасувати рішення Господарського суду міста Києва від 06.06.2023 у справі №910/5407/23 та постановити нове рішення, яким позовні вимоги задовольнити в повному обсязі, а саме стягнути з Київської міської ради на користь Фізичної особи-підприємця Рахімової Ганни Вікторівни суму грошових коштів в розмірі 1 994 637,08 грн та судовий збір за подання позовної заяви та апеляційної скарги.

Узагальнені доводи апеляційної скарги позивача зводяться до наступного:

- судом не враховано, що рішеннями судів у справі №910/1356/13 підтверджується, що перший договір купівлі-продажу спірної земельної ділянки, який укладений між сторонами цієї справи, був визнаний недійсним, а отже всі подальші договори про відчуження цієї земельної ділянки є недійсними. З огляду на це, правової підстави знаходження спірної земельної ділянки у інших осіб, кому передавалася ця ділянка, після визнання недійсним першого договору - немає. Отже, висновки суду першої інстанції про те, що земельна ділянка з кадастровим номером :62:009:0171 знаходиться у власності ТОВ «Армасе» з моменту її внесення позивачкою до його статутного капіталу не відповідають обставинам та матеріалам справи. Водночас, судом касаційної інстанції у постанові від 14.07.2021 справі №910/1356/13 встановлено, що прокурором було обрано неправильний спосіб захисту й замість витребування спірної земельної ділянки заявлено вимогу про відсутність права користування. При цьому, станом на дату подання даного позову ні прокурор, ні Рада не звернулися до суду з вимогою про витребування спірної земельної ділянки у ТОВ «Армасе»;

- ТОВ «Армасе» не може бути учасником даного спору, оскільки способом захисту, який обраний позивачкою, є стягнення коштів з Ради за недійсним договором. Більш того, позивач не може до даних правовідносин застосовувати статтю 388 Цивільного кодексу України, оскільки ця імперативна норма може застосовуватись лише власником майна, тобто Радою, що нею не було зроблено шляхом подачі зустрічного позову про витребування майна. ФОП Рахімова Г.В. з урахуванням недійсності договору купівлі-продажу спірної земельної ділянки також не може висувати будь-яких вимог до ТОВ «Армасе», оскільки це також буде неналежним способом захисту;

- судом першої інстанції неправильно застосовані норми матеріального права, у той час, як із позовної заяви вбачається, що позивачкою зроблені посилання як на загальні норми Цивільного кодексу України, так і на спеціальні. Позивачка наголошує, що інший спосіб захисту ніж стягнення коштів з Ради вона заявити не може, оскільки це не відновить її порушеного права, що судом першої інстанції враховано не було та не зазначено, яким іншим чином позивач може захистити своє порушене право;

- щодо висновків суду про відмову в задоволенні позовних вимог про стягнення 3% річних та інфляційних втрат, скаржник зазначає, що підстав для застосування статті 530 Цивільного кодексу України немає, оскільки є чітка дата (з 16.04.2021), від якої відповідач неправомірно користується грошовими коштами позивача при відсутності на це будь-якої правової підстави.

Узагальнені доводи та заперечення відповідача

Київська міська рада письмового відзиву на апеляційну скаргу до суду не подала, що у відповідності до частини 3 статті 263 Господарського процесуального кодексу України не перешкоджає перегляду рішення суду першої інстанції в апеляційному порядку.

Дії суду апеляційної інстанції щодо розгляду апеляційної скарги

Відповідно до витягу з протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 26.06.2023 апеляційну скаргу передано на розгляд колегії суддів у складі головуючого судді Ткаченка Б.О., суддів Алданової С.О., Барсук М.А.

Згідно витягу з протоколу повторного автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 28.06.2023 у зв`язку з перебуванням судді Барсук М.А. у відпустці, апеляційну скаргу позивача передано на розгляд колегії суддів у складі головуючого судді Ткаченко Б.О., суддів Алданової С.О., Буравльова С.І.

10.07.2023 від Фізичної особи-підприємця Рахімової Ганни Вікторівни через відділ документального забезпечення Північного апеляційного господарського суду надійшло клопотання про долучення до матеріалів справи доказів, а саме: копії адвокатського запиту від 23.06.2023 за №23/06 та №23/06-1 та відповідей на них Департаменту земельних ресурсів виконавчого органу КМР (КМДА) від 30.06.2023 та Офісу генерального прокурора від 30.06.2023. Позивачка наголосила на тому, що вказані документи мають значення для справи та підтверджують бездіяльність органів влади щодо витребування спірної земельної ділянки у ТОВ «Армасе».

Ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 01.08.2023 відкрито апеляційне провадження за апеляційною скаргою Фізичної особи-підприємця Рахімової Ганни Вікторівни на рішення Господарського суду міста Києва від 06.06.2023 у справі №910/5407/23, встановлено учасникам справи строки на подання відзиву, заяв, клопотань, розгляд апеляційної скарги призначено на 31.08.2023.

Згідно витягу з протоколу повторного автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 29.08.2023 у зв`язку з перебуванням судді Буравльова С.І. у відпустці для розгляду апеляційної скарги сформовано колегію суддів у складі: головуючий суддя Ткаченко Б.О., судді: Гаврилюк О.М., Алданова С.О.

Ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 30.08.2023 прийнято справу №910/5407/23 за апеляційною скаргою Фізичної особи-підприємця Рахімової Ганни Вікторівни на рішення Господарського суду міста Києва від 06.06.2023 до провадження колегією суддів у складі: головуючий суддя Ткаченко Б.О., судді: Гаврилюк О.М., Алданова С.О.

У судовому засіданні, проведеному 31.08.2023 у даній справі, судом було оголошено перерву до 21.09.2023.

05.09.2023 від Фізичної особи-підприємця Рахімової Ганни Вікторівни через відділ документального забезпечення Північного апеляційного господарського суду надійшло клопотання про долучення до матеріалів справи документів, а саме роздруківки ухвали Господарського суду міста Києва від 02.08.2023 про забезпечення позову у справі №910/11729/23, копії заяви ТОВ «Армасе» про визнання позову у справі №910/11729/23, копії вступної та резолютивної частин рішення Господарського суду міста Києва від 29.08.2023 у справі №910/11729/23, яким задоволено позов прокурора в інтересах держави в особі Київської міської ради та витребувано у ТОВ «Армасе» на користь територіальної громади міста в особі Київської міської ради земельну ділянку з кадастровим номером :62:009:0171.

21.09.2023 суддями Північного апеляційного господарського суду Ткаченком Б.О., Алдановою С.О. та Гаврилюком О.М. було заявлено про самовідвід від розгляду справи №910/5407/23.

Ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 21.09.2023 заяву колегії суддів у складі: головуючого судді - Ткаченка Б.О., суддів Гаврилюка О.М., Алданової С.О. про самовідвід від розгляду справи №910/5407/23 задоволено, матеріали справи №910/5407/23 передано для здійснення визначення складу судової колегії автоматизованою системою у відповідності до положень статті 32 Господарського процесуального кодексу України.

Згідно з протоколом повторного автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 02.10.2023 апеляційну скаргу Фізичної особи-підприємця Рахімової Ганни Вікторівни на рішення Господарського суду міста Києва від 06.06.2023 у справі №910/5407/23 передано на розгляд колегії суддів Північного апеляційного господарського суду у складі: головуючий суддя: Михальська Ю.Б., судді: Тищенко А.І., Скрипка І.М.

Ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 05.10.2023 прийнято апеляційну скаргу Фізичної особи-підприємця Рахімової Ганни Вікторівни на рішення Господарського суду міста Києва від 06.06.2023 у справі №910/5407/23 до провадження у складі колегії суддів Північного апеляційного господарського суду: головуючий суддя: Михальська Ю.Б., судді: Тищенко А.І., Скрипка І.М., розгляд справи №910/5407/23 призначено на 09.11.2023.

У зв`язку з перебуванням судді Тищенко А.І., яка входить до складу колегії суддів, з 06.11.2023 на лікарняному, судове засідання за апеляційною скаргою Фізичної особи-підприємця Рахімової Ганни Вікторівни на рішення Господарського суду міста Києва від 06.06.2023 у справі №910/5407/23, призначене на 09.11.2023, не відбулося.

У період з 13.11.2023 по 17.11.2023 члени колегії суддів Михальська Ю.Б., Скрипка І.М. та Тищенко А.І. перебували на підготовці для підтримання кваліфікації у Національній школі суддів України.

Після виходу суддів Михальської Ю.Б., Скрипки І.М. та Тищенко А.І. з підготовки для підтримання кваліфікації у Національній школі суддів України, оцінюючи розумність тривалості строку розгляду у даній справі, ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 20.11.2023 призначено до розгляду апеляційну Фізичної особи-підприємця Рахімової Ганни Вікторівни на рішення Господарського суду міста Києва від 06.06.2023 у справі №910/5407/23 на 07.12.2023.

07.12.2023 від представника Ради через відділ документального забезпечення Північного апеляційного господарського суду надійшло клопотання про відкладення розгляду справи.

У зв`язку з перебуванням судді Скрипки І.М., яка входить до складу колегії суддів, 07.12.2023 у відпустці, розпорядженням керівника апарату Північного апеляційного господарського суду №09.1-08/4865/23 від 07.12.2023 призначено повторний автоматизований розподіл справи.

Згідно витягу з протоколу повторного автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 07.12.2023 справу №910/5407/23 передано на розгляд колегії суддів у складі: головуючий суддя Михальська Ю.Б., судді: Іоннікова І.А., Тищенко А.І.

Ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 11.12.2023 прийнято апеляційну скаргу Фізичної особи-підприємця Рахімової Ганни Вікторівни на рішення Господарського суду міста Києва від 06.06.2023 у справі №910/5407/23 до провадження у складі колегії суддів Північного апеляційного господарського суду: головуючий суддя: Михальська Ю.Б., судді: Іоннікова І.А., Тищенко А.І., призначено до розгляду апеляційну скаргу Фізичної особи-підприємця Рахімової Ганни Вікторівни на рішення Господарського суду міста Києва від 06.06.2023 у справі №910/5407/23 на 23.01.2024.

Суд у судовому засіданні 23.01.2024, дослідивши наявні матеріали справи, заслухавши пояснення представників сторін, з метою дотримання загальних принципів судочинства, закріплених у статтях 124, 129 Конституції України та статті 2 Господарського процесуального кодексу України, а також у статтях 76-79 Господарського процесуального кодексу України, прийняв надані до справи позивачкою разом із клопотаннями від 10.07.2023 та 05.09.2023 на стадії апеляційного розгляду документи, проте їх оцінка буде здійснена судом апеляційної інстанції в сукупності з усіма наявними у справі доказами та перевіркою обставин справи.

У судовому засіданні 23.01.2024 суд оголосив вступну та резолютивну частини постанови.

Явка представників сторін

У судове засідання 23.01.2024 з`явилися представники позивача та відповідача.

Представник позивача підтримував доводи апеляційної скарги, просив її задовольнити, рішення суду скасувати та прийняти нове, яким позов задовольнити повністю.

Представник відповідача заперечував проти доводів апеляційної скарги, просив рішення суду першої інстанції залишити без змін.

Обставини справи, встановлені судом першої інстанції у даній справі та перевірені судом апеляційної інстанції

24.12.2009 Київською міською радою прийнято рішення №977/3046 «Про передачу земельної ділянки та продаж цієї земельної ділянки Фізичній особі-підприємцю Рахімовій Ганні Вікторівні для будівництва, експлуатації та обслуговування дитячого кафе з дитячим майданчиком на вул. Оноре де Бальзака, 54-а у Деснянському районі м. Києва».

Вказаним рішенням, а саме пунктами 2 та 5, Київська міська рада вирішила:

- передати Фізичній особі-підприємцю Рахімовій Ганні Вікторівні, за умови виконання пункту 9 цього рішення, у короткострокову оренду на 1 рік земельну ділянку площею 0,0734 га для будівництва, експлуатації та обслуговування дитячого кафе з дитячим майданчиком на вул. Оноре де Бальзака, 54-а у Деснянському районі м. Києва за рахунок міських земель, не наданих у власність чи користування;

- продати Фізичній особі-підприємцю Рахімовій Ганні Вікторівні земельну ділянку площею 0,0734 га за 1 405 501,00 грн для будівництва, експлуатації та обслуговування дитячого кафе з дитячим майданчиком на вул. Оноре де Бальзака, 54-а у Деснянському районі м. Києва за рахунок земель, переданих у короткострокову оренду згідно з пунктом 2 цього рішення.

26.05.2010 між Київською міською радою та Фізичною особою-підприємцем Рахімовою Ганною Вікторівною укладено Договір оренди земельної ділянки, за умовами якого Київська міська рада передала, а ФОП Рахімова Г.В. отримала в оренду (строкове платне користування) земельну ділянку площею 0,0734 га з цільовим призначенням: для будівництва, експлуатації та обслуговування дитячого кафе з дитячим майданчиком, кадастровий номер :62:009:0171, строк дії договору - один рік.

У подальшому, 24.12.2010 на виконання зазначеного рішення Ради №977/3046 від 24.12.2009 між Київською міською радою та Фізичною особою-підприємцем Рахімовою Ганною Вікторівною укладено Договір купівлі-продажу земельної ділянки несільськогосподарського призначення. Згідно умов вказаного Договору продавець на підставі рішення Київської міської ради від 24.12.2009 за №977/3046 продав, а покупець купив земельну ділянку, місце розташування на вул. Оноре де Бальзака, 54-а у Деснянському районі м. Києва, загальною площею 0,0734 га, кадастровий номер :62:009:0171, у межах, які перенесені у натуру (на місцевість) і зазначені у технічній документації земельної ділянки.

Згідно пункту 2.1. Договору купівлі-продажу земельної ділянки несільськогосподарського призначення ціна продажу земельної ділянки за цим договором становить 1 405 501,00 грн. У рахунок цієї суми відповідно до угоди №12 від 08.05.2009 покупцем було сплачено продавцеві аванс у розмірі 322 946,19 грн (підтверджується квитанцією Приватбанку від 25.05.2009, яка долучена до позовної заяви).

Позивачкою платіжними дорученнями №1064267 від 25.01.2011 на суму 523 554,81 грн та №162492 від 06.01.2011 на суму 559 000,00 грн сплачено відповідачу решту встановленої договором вартості земельної ділянки.

20.06.2011 Фізичною особою-підприємцем Рахімовою Ганною Вікторівною отримано державний акт на право власності на земельну ділянку серії ЯЕ №304047.

12.03.2012 між Фізичною особою-підприємцем Рахімовою Ганною Вікторівною, як учасником, та Товариством з обмеженою відповідальністю «Армасе» укладено Договір про поповнення статутного капіталу Товариства з обмеженою відповідальністю «Армасе» (далі - Договір про поповнення статутного капіталу), відповідно до пунктів 1.1, 1.2 та 1.3 якого на умовах, викладених у цьому Договорі, учасник передає, а Товариство з обмеженою відповідальністю «Армасе» приймає до статутного капіталу (фонду) товариства земельну ділянку, зазначену у параграфі 1.2 цього Договору, натомість учасник отримує частку в статутному капіталі у розмірі 50% товариства загальною вартістю 1 430 750,00 грн, з яких 27 750,00 грн внесено грошовими коштами, інша частина - зазначене у параграфі 1.2 нерухоме майно. Земельна ділянка, що передається товариству учасником за цим Договором, розташована за адресою: вул. Оноре де Бальзака, 54-а у Деснянському районі м. Києва. Площа земельної ділянки складає 0,0734 гектара. Вказаний договір посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Каплуном Ю.В. за №2319.

12.03.2012 між Фізичною особою-підприємцем Рахімовою Ганною Вікторівною та Товариством з обмеженою відповідальністю «Армасе» підписано акт прийому-передачі земельної ділянки, що розташована за адресою: вул. Оноре де Бальзака, 54-а у Деснянському районі м. Києва, згідно якого учасник передав, а Товариство прийняло до статутного капіталу зазначену земельну ділянку.

У січні 2013 року прокурор Деснянського району міста Києва звернувся до Господарського суду міста Києва (справа №910/1356/13) з позовною заявою до Київської міської ради, Фізичної особи-підприємця Рахімової Г.В., Товариства з обмеженою відповідальністю «Армасе» про:

- визнання недійсним та скасування рішення Київської міської ради від 24.12.2009 №977/3046 «Про передачу земельної ділянки та продаж цієї земельної ділянки фізичній особі-підприємцю Рахімовій Ганні Вікторівні для будівництва, експлуатації та обслуговування дитячого кафе з дитячим майданчиком на вул. Оноре де Бальзака, 54-а у Деснянському районі м. Києва»;

- визнання недійсним договору купівлі-продажу земельної ділянки площею 0,0734 га по вулиці Оноре де Бальзака 54-а у Деснянському районі міста Києва, кадастровий номер: :62:009:0171, вартістю 1 405 501 грн., що укладений 24.12.2010 між Київською міською радою та фізичною особою - підприємцем Рахімовою Ганною Вікторівною;

- визнання недійсним державного акту серії ЯЕ №304047 на право власності на земельну ділянку, розташовану на вулиці Оноре де Бальзака 54-а у Деснянському районі міста Києва, кадастровий номер :62:009:0171, площею 0,0734га, виданий Фізичній особі - підприємцю Рахімовій Ганні Вікторівні для будівництва, експлуатації та обслуговування дитячого кафе з дитячим майданчиком, що зареєстрований в книзі записів реєстрації державних актів на право власності на землю та на право постійного користування землею, договорів оренди землі за № 08-8-00149;

- визнання недійсним договору про поповнення статутного капіталу товариства з обмеженою відповідальністю «Армасе», що укладений 12.03.2012 між Фізичною особою-підприємцем Рахімовою Ганною Вікторівною та Товариством з обмеженою відповідальністю «Армасе», посвідченого приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу, за № 2319 від 12.03.2012;

- визнання відсутнім у Товариства з обмеженою відповідальністю «Армасе» права користування земельною ділянкою, площею 0,0734 га за адресою: вул. Оноре де Бальзака 54-а у Деснянському районі міста Києва, кадастровий номер: :62:009:0171.

Господарська справа №910/1356/13 неодноразово розглядалася судами усіх інстанцій.

Постановою Північного апеляційного господарського суду від 15.04.2021 у №910/1356/13 за позовом прокуратури Деснянського району міста Києва визнано недійсним та скасовано рішення Київської міської ради від 24.12.2009 №977/3046 «Про передачу земельної ділянки та продаж цієї земельної ділянки Фізичній особі-підприємцю Рахімовій Ганні Вікторівні для будівництва, експлуатації та обслуговування дитячого кафе з дитячим майданчиком на вул. Оноре де Бальзака, 54-а у Деснянському районі м. Києва»; визнано недійсним договір купівлі-продажу земельної ділянки площею 0,0734 га по вулиці Оноре де Бальзака 54-а у Деснянському районі міста Києва, кадастровий номер: :62:009:0171, вартістю 1 405 501 грн, що укладений 24.12.2010 між Київською міською радою та Фізичною особою-підприємцем Рахімовою Ганною Вікторівною; визнано недійсним державний акт серії ЯЕ №304047 на право власності на земельну ділянку, розташовану на вулиці Оноре де Бальзака 54-а у Деснянському районі міста Києва, кадастровий номер :62:009:0171, площею 0,0734 га, виданий Фізичній особі-підприємцю Рахімовій Ганні Вікторівні для будівництва, експлуатації та обслуговування дитячого кафе з дитячим майданчиком, що зареєстрований в книзі записів реєстрації державних актів на право власності на землю та на право постійного користування землею, договорів оренди землі за №08-8-00149; визнано відсутнім у Товариства з обмеженою відповідальністю «Армасе» права користування земельною ділянкою, площею 0,0734 га за адресою: вул. Оноре де Бальзака 54-а у Деснянському районі міста Києва, кадастровий номер: :62:009:0171.

Постановою Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 14.07.2021 постанову Північного апеляційного господарського суду від 15.04.2021 у справі №910/1356/13 в частині задоволення позовних вимог про визнання відсутнім у Товариства з обмеженою відповідальністю «Армасе» права користування земельною ділянкою площею 0,0734 га за адресою: вул. Оноре де Бальзака, 54-а у Деснянському районі м. Києва, кадастровий номер: :62:009:0171, скасовано. Рішення Господарського суду міста Києва від 31.01.2019 у справі №910/1356/13 в частині відмови у задоволенні позовних вимог про визнання відсутнім у Товариства з обмеженою відповідальністю «Армасе» права користування земельною ділянкою площею 0,0734 га за адресою: вул. Оноре де Бальзака, 54-а у Деснянському районі м. Києва, кадастровий номер: :62:009:0171, залишено в силі.

Постанова суду касаційної інстанції в частині висновків щодо відсутності підстав для задоволення позовних вимог прокурора про визнання відсутнім у ТОВ «Армасе» права користування земельною ділянкою мотивована тим, що такий обраний прокурором спосіб захисту є неефективним у спірних правовідносинах.

Позивачка, звертаючись до суду з позовом у даній справі, вказує на те, що враховуючи встановлені у названих рішеннях суду преюдиційні у розумінні статті 75 Господарського процесуального кодексу України обставини, те, що вона здійснила оплату за Договором купівлі-продажу в повному обсязі, а такий договір був у подальшому визнаний недійсним, у позивачки виникли фактичні підстави для стягнення з відповідача в порядку застосування наслідків недійсності правочину (стаття 216 Цивільного кодексу України) суми грошових коштів в розмірі 1 405 501,00 грн, які були сплачені на виконання Договору купівлі-продажу.

Також на суму боргу позивачкою нараховані 3% річних у розмірі 87 449,12 грн за період з 16.04.2021 (на наступний день після набрання законної сили постанови Північного апеляційного господарського суду у справі №910/1356/13) по 11.05.2023 (день, що передує поданню позивачем заяви про збільшення позовних вимог) та інфляційні втрати у розмірі 501 686,96 грн за період з травня 2021 року по квітень 2023 року.

Під час розгляду справи судом першої інстанції відповідачем було подано відзив на позовну заяву, в якому відповідач вказав, що наслідками недійсності правочину є поновлення сторін у початковому становищі (двостороння реституція), тобто взаємне повернення переданого за недійсним правочином, яке може застосовуватися лише тоді, коли майно, передане за правочином, залишається у його сторони. Однак, у зв`язку з тим, що прокурором у справі №910/1356/13 було обрано неправильний спосіб захисту, спірну земельну ділянку з кадастровим номером :62:009:0171 не було повернуто територіальній громаді міста Києва, що не поновило початкове становище для сторін недійсного правочину. Оскільки спірна земельна ділянка була відчужена позивачем до статутного капіталу ТОВ «Армасе», учасником якого є ФОП Рахімова Г.В., неможливим є застосування двосторонньої реституції, на яку посилається позивач як спосіб захисту цивільних прав.

Мотиви та джерела права, з яких виходить суд апеляційної інстанції при прийнятті постанови та оцінка аргументів учасників справи

У відповідності до вимог частин 1, 2, 4, 5 статті 269 Господарського процесуального кодексу України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї. Суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права. У суді апеляційної інстанції не приймаються і не розглядаються позовні вимоги та підстави позову, що не були предметом розгляду в суді першої інстанції.

Суд, беручи до уваги межі перегляду справи в апеляційній інстанції, обговоривши доводи апеляційної скарги, проаналізувавши на підставі фактичних обставин справи застосування судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права при прийнятті оскарженого рішення, дійшов висновку, що апеляційна скарга позивачки підлягає частковому задоволенню, а оскаржене рішення місцевого господарського суду скасуванню з прийняттям нового рішення про часткове задоволення позовних вимог із наступних підстав.

Законодавством визначено три окремі підстави для захисту цивільного права особи: порушення, невизнання, оспорювання цивільного права.

Під порушенням, зокрема, слід розуміти такий стан суб`єктивного права, за якого воно зазнало протиправного впливу з боку правопорушника, внаслідок чого суб`єктивне право особи зменшилось або зникло.

Таким чином, у розумінні закону суб`єктивне право на захист - це юридично закріплена можливість особи використати заходи правоохоронного характеру для поновлення порушеного права і припинення дій, які порушують це право.

Частиною 2 статті 16 Цивільного кодексу України встановлено способи захисту цивільних прав та інтересів судом. До них належать, серед інших: визнання правочину недійсним; відновлення становища, яке існувало до порушення.

Частина 2 статті 20 Господарського кодексу України визначає, що кожний суб`єкт господарювання та споживач має право на захист своїх прав і законних інтересів. Права та законні інтереси зазначених суб`єктів захищаються шляхом, зокрема: визнання недійсними господарських угод з підстав, передбачених законом; відновлення становища, яке існувало до порушення прав та законних інтересів суб`єктів господарювання; іншими способами, передбаченими законом.

Відповідно до абзацу 2 пункту 10 частини 2 статті 16 Цивільного кодексу України суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом.

Отже, згадані вище способи захисту мають універсальний характер, вони можуть застосовуватись до всіх чи більшості відповідних суб`єктивних прав. Разом з тим перелік способів захисту цивільних прав чи інтересів, передбачений статтею 16 Цивільного кодексу України та статтею 20 Господарського кодексу України, не є вичерпним. Цивільним кодексом України та іншими законами може встановлюватися для захисту певних чи окремих категорій прав спеціальні способи захисту прав. У тих випадках, коли спеціальна норма закону встановила інший, ніж визначений, спосіб захисту, застосовується спосіб захисту, встановлений спеціальною нормою. Одночасно можуть застосовуватися положення статті 16 Цивільного кодексу України і положення спеціальної норми щодо способу захисту у випадках, коли ці способи тотожні й на них поширюється дія Цивільного кодексу України.

Таким чином, відповідно до частини 2 статті 16 Цивільного кодексу України, статті 20 Господарського кодексу України визнання правочину недійсним та відновлення становища, яке існувало до порушення є способами захисту цивільних прав та інтересів.

У постанові Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду від 27.01.2020 у справі №761/26815/17 зроблено висновок, що "недійсність правочину, договору, акту органу юридичної особи чи документу як приватно-правова категорія, покликана не допускати або присікати порушення цивільних прав та інтересів або ж їх відновлювати. По своїй суті ініціювання спору про недійсність правочину, договору, акту органу юридичної особи чи документу не для захисту цивільних прав та інтересів є недопустимим".

Відповідно до частини 1 статті 203 Цивільного кодексу України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам.

Згідно з частиною 1 статті 215 Цивільного кодексу України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

Відповідно до частини 4 статті 75 Господарського процесуального кодексу України обставини, встановлені рішенням суду в господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, стосовно якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.

Так, постановою Північного апеляційного господарського суду від 15.04.2021 у №910/1356/13, було, зокрема, визнано недійсними рішення Київської міської ради від 24.12.2009 №977/3046 «Про передачу земельної ділянки та продаж цієї земельної ділянки Фізичній особі-підприємцю Рахімовій Ганні Вікторівні для будівництва, експлуатації та обслуговування дитячого кафе з дитячим майданчиком на вул. Оноре де Бальзака, 54-а у Деснянському районі м. Києва»; договір купівлі-продажу земельної ділянки площею 0,0734 га по вулиці Оноре де Бальзака 54-а у Деснянському районі міста Києва, кадастровий номер: :62:009:0171, вартістю 1 405 501,00 грн, що укладений 24.12.2010 між Київською міською радою та Фізичною особою-підприємцем Рахімовою Ганною Вікторівною та державний акт серії ЯЕ №304047 на право власності на земельну ділянку розташовану на вулиці Оноре де Бальзака 54-а у Деснянському районі міста Києва, кадастровий номер :62:009:0171, площею 0,0734 га, виданий Фізичній особі-підприємцю Рахімовій Ганні Вікторівні.

Водночас, суд апеляційної інстанції у справі №910/1356/13 відмовив у задоволенні позову в частині вимоги прокурора щодо визнання недійсним договору про поповнення статутного капіталу Товариства з обмеженою відповідальністю «Армасе», що укладений 12.03.2012 між Фізичною особою-підприємцем Рахімовою Ганною Вікторівною та Товариством з обмеженою відповідальністю «Армасе», посвідченого приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу за №2319, оскільки визнання недійсними наступних правочинів щодо відчуження цього майна, які були вчинені після недійсного правочину з використанням правового механізму, передбаченого статтями 215, 216 Цивільного кодексу України, не відповідає способу захисту порушених прав. У цьому разі майно може бути витребувано від особи, яка не є стороною недійсного правочину, шляхом подання віндикаційного позову, зокрема від добросовісного набувача - з підстав, передбачених частиною 1 статті 388 Цивільного кодексу України.

Постанова Північного апеляційного господарського суду у вищезазначених частинах була залишена без змін постановою Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 14.07.2021 у №910/1356/13.

Проаналізувавши зміст наведеної постанови, колегією суддів встановлено, що підставою визнання недійсними рішення Ради, укладеного Договору купівлі-продажу та акту на землю стало те, що Київською міською радою було прийнято рішення №977/3046 від 24.12.2009 без проведення земельних торгів з порушенням норм статей 120, 124, 134, 135 Земельного кодексу України, а отже Договір купівлі-продажу земельної ділянки, що укладений 24.12.2010 між Київською міською радою та Фізичною особою-підприємцем Рахімовою Ганною Вікторівною, та державний акт серії ЯЕ №304047 на право власності на земельну ділянку, розташовану на вулиці Оноре де Бальзака 54-а у Деснянському районі міста Києва, кадастровий номер :62: 009:0171, площею 0,0734 га, виданий Фізичній особі-підприємцю Рахімовій Ганні Вікторівні, є недійсними.

Водночас, суд касаційної інстанції у постанові від 14.07.2021 у справі №910/1356/13 вказав наступне:

- щодо позовної вимоги про визнання недійсним договору про поповнення статутного капіталу ТОВ «Армасе», то Верховний Суд погодився з висновками судів попередніх інстанцій, що такий обраний позивачем спосіб захисту є неефективним та фактично не призводить до відновлення порушеного (як стверджує позивач) права, оскільки прокурор прагне повернути спірну земельну ділянку до комунальної власності;

- щодо позовної вимоги про визнання відсутнім у ТОВ «Армасе» права користування земельною ділянкою площею 0,0734 га за адресою: вул. Оноре де Бальзака, 54-а у Деснянському районі м. Києва, кадастровий номер: :62:009:0171, то суд вказав, що у цій справі прокурор звернувся за захистом інтересів держави щодо права власності на спірну земельну ділянку, посилаючись на те, що ТОВ «Армасе» використовує її без належних правових підстав. Проте заявлена ним вимога у разі її задоволення не призведе до відновлення порушеного права чи захисту інтересів держави та забезпечення виконання юридичного обов`язку зобов`язаною стороною, не відбудеться нівелювання негативних наслідків і у позивача не відновиться володіння чи розпорядження конкретним матеріальним благом - земельною ділянкою. Заявлений позов фактично містить у собі вимогу про встановлення судом факту, що має юридичне значення (визнання відсутнім права користування) та не стосується захисту права цивільного, тобто задоволення такої вимоги не є ефективним способом захисту прав позивача. Визнання відсутнім у ТОВ «Армасе» права користування земельною ділянкою у цьому випадку є, по суті, встановленням обставин, які у подальшому можуть бути зазначені як підстава позову про захист порушеного права, що також свідчить про неефективність обраного прокурором способу захисту, оскільки не відновлює порушеного права, а вимагає пред`явлення у подальшому іншого позову.

Обставини, встановлені зазначеними судовими рішеннями у справі №910/1356/13, зокрема, факт недійсності Договору купівлі-продажу, є преюдиційними та повторному доведенню під час вирішення даного спору не підлягають.

У статті 216 Цивільного кодексу України встановлено правові наслідки недійсності правочину. У частині першій цієї статті зазначено, що недійсний правочин не створює юридичних наслідків крім тих, що пов`язані з його недійсністю. У разі недійсності правочину кожна із сторін зобов`язана повернути другій стороні у натурі все, що вона одержала на виконання цього правочину, а в разі неможливості такого повернення, зокрема тоді, коли одержане полягає у користуванні майном, виконаній роботі, наданій послузі, - відшкодувати вартість того, що одержано, за цінами, які існують на момент відшкодування. Згідно з частиною 2 статті 216 Цивільного кодексу України якщо у зв`язку із вчиненням недійсного правочину другій стороні або третій особі завдано збитків та моральної шкоди, вони підлягають відшкодуванню винною стороною.

Аналогічні положення містяться у статті 208 Господарського кодексу України, якою передбачено наслідки визнання господарського зобов`язання недійсним. Зокрема, згідно з частиною другою вказаної норми, у разі визнання недійсним зобов`язання з інших підстав кожна із сторін зобов`язана повернути другій стороні все одержане за зобов`язанням, а за неможливості повернути одержане в натурі - відшкодувати його вартість грошима, якщо інші наслідки недійсності зобов`язання не передбачені законом.

Правові наслідки, передбачені частиною 1 та 2 статті 216 Цивільного кодексу України, застосовуються, якщо законом не встановлені особливі умови їх застосування або особливі правові наслідки окремих видів недійсних правочинів. Правові наслідки недійсності нікчемного правочину, які встановлені законом, не можуть змінюватися за домовленістю сторін. Вимога про застосування наслідків недійсності нікчемного правочину може бути пред`явлена будь-якою заінтересованою особою. Суд може застосувати наслідки недійсності нікчемного правочину з власної ініціативи.

За змістом частин 1 та 2 статті 216 Цивільного кодексу України правовими наслідками недійсності правочину є реституція (основний наслідок) та відшкодування збитків (додатковий наслідок).

Суд не може застосувати наслідки недійсності оспорюваного правочину з власної ініціативи (згідно з абзацом 2 частини 5 статті 216 Цивільного кодексу України таке право є у суду лише щодо нікчемних правочинів).

Тлумачення статті 216 Цивільного кодексу України свідчить, що слід відмежовувати правові наслідки недійсності правочину і правові наслідки виконання недійсного правочину; до правових наслідків недійсності правочину належить те, що він не створює юридичних наслідків. Окрім цього якщо у зв`язку із вчиненням недійсного правочину другій стороні або третій особі завдано збитків та моральної шкоди, вони підлягають відшкодуванню винною стороною; правові наслідки виконання двостороннього недійсного правочину охоплюють собою двосторонню реституцію; законом можуть бути встановлені особливі умови застосування наслідків визначених в статті 216 Цивільного кодексу України або особливі правові наслідки окремих видів недійсних правочинів.

Отже, наслідками недійсності правочину є поновлення сторін у початковому становищі (двостороння реституція), тобто взаємне повернення переданого за недійсним правочином, яке може застосовуватися лише тоді, коли майно, передане за правочином, залишається у його сторони.

Реституція як спосіб захисту цивільного права (частина 1 статті 216 Цивільного кодексу України) застосовується лише в разі наявності між сторонами укладеного договору, який є нікчемним чи який визнано недійсним.

Метою проведення реституції є відновлення між сторонами такого собі status quo у фактичному та правовому становищі, що існував до вчинення правочину, шляхом, так би мовити, абсолютного знищення юридичного значення будь-яких дій, що вчинялися суб`єктами - учасниками недійсного правочину.

За загальним правилом реституція - це спеціальний зобов`язальний спосіб захисту права власності, який може застосовуватися лише у випадку, коли предмет недійсного правочину станом на час вирішення відповідного питання перебуває в тієї сторони недійсного правочину, якій він і був переданий.

Реституція як спосіб захисту цивільного права (частина 1 статті 216 Цивільного кодексу України) застосовується лише в разі наявності між сторонами укладеного договору, який є нікчемним чи який визнано недійсним.

Правило статті 216 Цивільного кодексу України застосовується виключно до сторін правочину.

Згідно з частиною 1 статті 1212 Цивільного кодексу України особа, яка набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави (безпідставно набуте майно), зобов`язана повернути потерпілому це майно. Особа зобов`язана повернути майно і тоді, коли підстава, на якій воно було набуте, згодом відпала.

Відповідно до пункту 1 частини третьої статті 1212 Цивільного кодексу України положення цієї глави застосовуються також до вимог про повернення виконаного за недійсним правочином.

У постановах Великої Палати Верховного Суду від 20.11.2018 у справі №922/3412/17 та від 13.02.2019 у справі №320/5877/17 зроблено висновок, що «предметом регулювання глави 83 ЦК України є відносини, що виникають у зв`язку з безпідставним отриманням чи збереженням майна і не врегульовані спеціальними інститутами цивільного права. Відповідно до частин першої та другої статті 1212 ЦК України особа, яка набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави (безпідставно набуте майно), зобов`язана повернути потерпілому це майно. Особа зобов`язана повернути майно і тоді, коли підстава, на якій воно було набуте, згодом відпала. Положення глави 83 ЦК України застосовуються незалежно від того, чи безпідставне набуття або збереження майна було результатом поведінки набувача майна, потерпілого, інших осіб чи наслідком події. Кондикційні зобов`язання виникають за наявності одночасно таких умов: набуття чи збереження майна однією особою (набувачем) за рахунок іншої (потерпілого); набуття чи збереження майна відбулося за відсутності правової підстави або підстава, на якій майно набувалося, згодом відпала. У разі виникнення спору стосовно набуття майна або його збереження без достатніх правових підстав договірний характер спірних правовідносин унеможливлює застосування до них судом положень глави 83 ЦК України».

Системне тлумачення абзацу 1 частини першої статті 216 Цивільного кодексу України та пункту 1 частини третьої статті 1212 Цивільного кодексу України свідчить, що: (а) законодавець не передбачив можливість здійснення односторонньої реституції; (б) правила абзацу 1 частини першої статті 216 Цивільного кодексу України застосовуються тоді, коли відбувається саме двостороння реституція; (в) в тому разі, коли тільки одна із сторін недійсного правочину здійснила його виконання, то для повернення виконаного підлягають застосуванню положення глави 83 Цивільного кодексу України (висновок щодо застосування норм права викладений у постанові Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду від 27.11.2019 у справі №396/29/17).

У постановах Верховного Суду від 26.06.2018 у справі №916/1952/17, від 12.09.2019 у справі №915/1868/18, від 14.05.2020 у справі №916/1952/17 суд вказував, що одностороння реституція чинним законодавством не передбачена. Втім, цей висновок не можна застосовувати у відриві від контексту та обставин справи. У цих постановах Верховний Суд звертав увагу на те, що правила абз. 1 частини 1 статті 216 Цивільного кодексу України (двостороння реституція) застосовуються тоді, коли обидві сторони здійснили виконання недійсного договору. У тому разі, коли тільки одна із сторін недійсного правочину здійснила його виконання, то для повернення виконаного підлягають застосуванню положення глави 83 Цивільного кодексу України, зокрема статті 1212 Цивільного кодексу України.

Місцевий господарський суд, приймаючи оскаржуване в даній справі рішення, дійшов висновку про неможливість задоволення позовних вимог ФОП Рахімової Г.В. у даній справі з огляду на те, що позивачем фактично заявлено вимогу про застосування односторонньої реституції, що законодавством не передбачено. Так, суд вказав, що земельна ділянка з кадастровим номером :62:009:0171 знаходиться не у сторони договору купівлі-продажу, а у власності ТОВ «Армасе» з моменту її внесення позивачкою до статутного капіталу в обмін на корпоративні права цього товариства за відплатним договором. Відповідно, за висновками суду, у даному випадку він позбавлений будь-якої процесуально-правової можливості вирішити питання повернення обох сторін до початкового стану, який існував до виконання сторонами у справі недійсного правочину.

Колегія суддів не погоджується з вказаними висновками суду першої інстанції, оскільки їх зроблено без урахування всіх фактичних обставин справи.

Відповідно до пункту 6 частини 1 статті 3 Цивільного кодексу України загальними засадами цивільного законодавства є справедливість, добросовісність та розумність.

Тлумачення пункту 6 частини 1 статті 3 Цивільного кодексу України свідчить, що загальні засади (принципи) цивільного права мають фундаментальний характер й інші джерела правового регулювання, в першу чергу акти цивільного законодавства, мають відповідати змісту загальних засад. Це, зокрема, виявляється в тому, що загальні засади (принципи) є по своїй суті нормами прямої дії.

За змістом статті 13 Цивільного кодексу України:

- цивільні права особа здійснює у межах, наданих їй договором або актами цивільного законодавства (частина перша);

- при їх здійсненні особа зобов`язана утримуватися від дій, які могли б порушити права інших осіб, завдати шкоди довкіллю або культурній спадщині (частина друга);

- не допускаються дії особи, що вчиняються з наміром завдати шкоди іншій особі, а також зловживанням правом в інших формах (частина третя);

- при здійсненні цивільних прав особа повинна додержуватися моральних засад суспільства (частина четверта);

- не допускається використання цивільних прав для неправомірного обмеження конкуренції, зловживанням монопольним становищем на ринку, а також недобросовісна конкуренція (частина п`ята).

Стаття 5 Господарського процесуального кодексу України вказує на те, що здійснюючи правосуддя, господарський суд захищає права та інтереси фізичних і юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного права чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону.

Вимога на захист цивільного права має відповідати змісту порушеного права та характеру правопорушення, забезпечити поновлення порушеного права, а у разі неможливості такого поновлення - гарантувати особі можливість отримання нею відповідного відшкодування.

Надаючи правову оцінку належності обраного зацікавленою особою способу захисту, судам належить зважати і на його ефективність з точки зору статті 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.

Стаття 13 Конвенції вимагає, щоб норми національного правового засобу стосувалися сутності «небезпідставної заяви» за Конвенцією та надавали відповідне відшкодування. Зміст зобов`язань за статтею 13 Конвенції також залежить від характеру скарги заявника за Конвенцією. Тим не менше, засіб захисту, що вимагається згаданою статтею, повинен бути ефективним як у законі, так і на практиці, зокрема у тому сенсі, щоб його застосування не було ускладнене діями або недоглядом органів влади відповідної держави [пункт 75 рішення Європейського суду з прав людини у справі «Афанасьев проти України» від 05.04.2005 (заява №38722/02)].

Питання належності та ефективності обраного позивачем способу захисту порушеного права або законного інтересу підлягає вирішенню судами після повного встановлення усіх фактичних обставин справи, а також після з`ясування того, чи існує у позивача право або законний інтерес та чи має місце його порушення, невизнання або оспорювання відповідачем (близька за змістом правова позиція висловлена Верховним Судом у постанові від 17.06.2020 у справі №922/2529/19).

Так, матеріалами справи (квитанцією Приватбанку від 25.05.2009 па суму 322 946,19 грн, платіжними дорученнями №1064267 від 25.01.2011 на суму 523 554,81 грн та №162492 від 06.01.2011 на суму 559 000,00 грн) підтверджується, що на виконання умов Договору купівлі-продажу земельної ділянки від 24.12.2010 позивачка перерахувала відповідачу кошти в загальній сумі 1 405 501,00 грн, а Рада передала позивачці земельну ділянку з кадастровим номером :62:009:0171, тобто Договір було виконано сторонами.

У подальшому цей Договір купівлі-продажу було визнано недійсним у судовому порядку, однак, станом на момент подання прокурором позову у справі №910/1356/13 та прийняття в ній рішення по суті спору, а також станом на дату подання позову в даній справі спірна земельна ділянка з кадастровим номером :62:009:0171 не знаходилась у власності позивачки, оскільки була передана Товариству з обмеженою відповідальністю «Армасе» на підставі договору про поповнення статутного капіталу від 12.03.2020, укладеного між Фізичною особою-підприємцем Рахімовою Ганною Вікторівною та Товариством з обмеженою відповідальністю «Армасе», й перебувала у фактичному володінні, користуванні та розпорядженні останнього.

Статтею 216 Цивільного кодексу України передбачено загальні наслідки недійсності правочину - недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов`язані з його недійсністю, а згідно зі статтею 236 Цивільного кодексу України правочин є недійсним з моменту його вчинення та не породжує тих юридичних наслідків, задля яких укладався, у тому числі не породжує переходу права власності до набувача.

Як уже зазначалося, суди апеляційної та касаційної інстанцій, приймаючи постанови у справі №910/1356/13, відмовили у задоволенні позову в частині вимоги прокурора щодо визнання недійсним договору про поповнення статутного капіталу Товариства з обмеженою відповідальністю «Армасе» від 12.03.2012 та про визнання відсутнім у ТОВ «Армасе» права користування спірною земельною ділянкою, оскільки визнання недійсними наступних правочинів щодо відчуження цього майна, які були вчинені після недійсного правочину з використанням правового механізму, передбаченого статтями 215, 216 Цивільного кодексу України, не відповідає способу захисту порушених прав. У цьому разі майно може бути витребувано від особи, яка не є стороною недійсного правочину, шляхом подання віндикаційного позову, зокрема від добросовісного набувача - з підстав, передбачених частиною 1 статті 388 Цивільного кодексу України. Оскільки застосування правового механізму, передбаченого статтею 388 Цивільного кодексу України, можливе лише тоді, коли майно придбано не безпосередньо у власника, а в особи, яка не мала права відчужувати це майно, наслідком правочину, укладеного з таким порушенням, є повернення майна з незаконного володіння.

Отже, підставою для відмови у задоволенні названих позовних вимог у справі №910/1356/13 стало невірне обрання прокурором способу захисту порушених прав, однак фактично недійсність Договору купівлі-продажу свідчить про незаконність його подальшого відчуження позивачкою іншій особі - ТОВ «Армасе».

Однак, як вбачається із матеріалів справи, після прийняття у межах справи №910/1356/13 остаточної постанови судом касаційної інстанції, враховуючи незаявлення прокурором або Радою вимог про її витребування на підставі статті 388 Цивільного кодексу України, земельна ділянка продовжила перебувати у фактичному користуванні ТОВ «Армасе».

Документами, доданими позивачкою до матеріалів справи під час апеляційного провадження підтверджується, що представник позивачки адвокат Хахула М.О. звертався до Київської міської ради та Офісу Генерального прокурора з адвокатськими запитами від 23.06.2023 вих.№23/06 та від 23.06.2023 вих.№23/06-1 з проханням надати йому інформацію про те, коли Радою буде ініційовано процес витребування з незаконного фактичного користування ТОВ «Армасе» спірної земельної ділянки з кадастровим номером :62:009:0171.

У відповідь Департамент земельних ресурсів виконавчого органу КМР (КМДА) повідомив листом вих.№05708-8681 від 30.06.2023, що Радою не вживались заходи цивільно-правового характеру щодо порушеного у запиті питання, в тому числі, через обмежене фінансування видатків на сплату судового збору.

У відповідь на адвокатський запит Хахули М.О. Офіс Генерального прокурора надав відповідь від 30.06.2023 вих.№15/2/1-10648-16, в якій повідомив, що за інформацією Київської міської прокуратури до теперішнього часу заходи цивільно-правового характеру з метою витребування зазначеної земельної ділянки Радою у власність територіальної громади не вживались. Ураховуючи бездіяльність міської ради органами прокуратури міста Києва виконуються вимоги статті 23 Закону України «Про прокуратуру» з метою звернення до суду про витребування у ТОВ «Армасе» цієї ділянки.

Таким чином, попри встановлені судами у межах справи №910/1356/13 обставини неналежності обраного прокурором способу захисту, ні прокурором, ні Радою у період з 14.07.2021 (дата прийняття постанови судом касаційної інстанції) по 06.04.2023 (дата подання позову у справі №910/5407/23) заходи цивільно-правового характеру з метою витребування зазначеної земельної ділянки у ТОВ «Армасе» не вживалися.

ФОП Рахімова Г.В., у свою чергу, позбавлена реальної можливості застосувати до спірних правовідносин положення статті 388 Цивільного кодексу України, оскільки ця імперативна норма може застосовуватися лише власником майна, тобто в даному випадку Київською міською радою.

Як вбачається з матеріалів справи, позов про витребування у Товариства з обмеженою відповідальністю «Армасе» на користь територіальної громади міста Києва в особі Київської міської ради земельної ділянки площею 0,0734 га по вул. Оноре де Бальзака, 54-А у Деснянському районі м. Києва (кадастровий номер :62:009:0171) було подано до Господарського суду міста Києва керівником Деснянської окружної прокуратури міста Києва в інтересах держави в особі Київської міської ради лише у липні 2023 року (справа №910/11729/23).

Рішенням Господарського суду міста Києва від 29.08.2023 у справі №910/11729/23 (повний текст складено 19.09.2023) позов керівника Деснянської окружної прокуратури міста Києва в інтересах держави в особі Київської міської ради задоволено повністю.

Вирішено витребувати у Товариства з обмеженою відповідальністю «Армасе» на користь територіальної громади міста Києва в особі Київської міської ради земельну ділянку площею 0,0734 га по вул. Оноре де Бальзака, 54-А у Деснянському районі м. Києва (кадастровий номер :62:009:0171).

При цьому, як вбачається зі змісту названого рішення, ТОВ «Армасе» під час розгляду справи №910/11729/23 було подано заяву про визнання позовних вимог.

Вказане рішення суду в апеляційному порядку не оскаржувалось та, враховуючи положення статей 241, 256 Господарського процесуального кодексу України, набрало законної сили 10.10.2023.

Тобто, станом на дату прийняття даної постанови земельна ділянка, яка була об`єктом купівлі-продажу згідно Договору від 24.12.2010, який у подальшому був визнаний недійсним у судовому порядку за рішенням суду, що набрало законної сили, підлягає поверненню її власнику - Київській міській раді (продавцю за договором).

При цьому факт виконання/невиконання вказаного рішення суду у справі №910/11729/23, внесення/невнесення до реєстрів відомостей про Раду як власника спірної земельної ділянки, не має вирішального значення для даного спору, оскільки має значення саме підтверджений рішенням Господарського суду міста Києва від 29.08.2023 у справі №910/11729/23, яке набрало законної сили, факт наявності у ТОВ «Армасе» обов`язку з повернення такого майна територіальній громаді. Фактичне виконання рішення суду у названій справі в даному випадку знову ж таки залежить від активних дій Київської міської ради та прокуратури (як особи, якою було подано позов у справі про витребування майна), на які позивачка впливу не має.

У свою чергу кошти, сплачені позивачкою за придбання земельної ділянки за недійсним Договором в сумі 1 405 501,00 грн, останній Радою не повернуті.

Як уже наголошувалось, дійсно, одностороння реституція чинним законодавством не передбачена, однак такий висновок не можна застосовувати у відриві від контексту та обставин кожної конкретної справи.

Так, обставини даної справи свідчать про неможливість застосування двосторонньої реституції до спірних правовідносин, оскільки станом на дату подання позовної заяви у даній справі позивачка була позбавлена можливості ставити вимогу про повернення земельної ділянки у власність Київської міської ради, адже остання фактично знаходилась у ТОВ «Армасе».

При цьому позивачка також не могла заявити позов із посиланням на норми статті 1212 Цивільного кодексу України, оскільки Договір купівлі-продажу земельної ділянки був виконаний обома сторонами, а не лише позивачкою, а тому глава 83 Цивільного кодексу України до даних правовідносин не підлягає застосуванню.

Водночас, станом на дату прийняття даної постанови вже існує рішення суду у справі №910/11729/23, яким підтверджено обов`язок ТОВ «Армасе» повернути спірну земельну ділянку Раді, тобто фактично відновлено право Ради на земельну ділянку, яке існувало до укладення з позивачкою Договору купівлі-продажу.

Реституція спрямована, насамперед, на поновлення правового становища учасника (учасників) правовідносин, яке існувало до порушення права. Тому при застосуванні такого способу захисту суд повинен враховувати, чи буде він ефективним та чи призведе до поновлення порушеного права.

З огляду на зазначене, а також враховуючи те, що згідно статті 5 Господарського процесуального кодексу України завданням суду є, зокрема, захист прав та інтересів фізичних і юридичних осіб, оскільки закон для даного випадку не визначає ефективного способу захисту порушеного права чи інтересу особи, яка звернулася до суду з позовом, колегія суддів вважає за необхідне захистити право ФОП Рахімової Г.В. у спірних правовідносинах шляхом стягнення з відповідача на її користь коштів, сплачених на виконання Договору купівлі-продажу, який був визнаний недійсним й існує підтверджений рішенням суду обов`язок ТОВ «Армасе» повернути спірну земельну ділянку Раді, тобто фактично відновлено правове становище ради, яке існувало до укладення договору купівлі-продажу.

Вимога позивачки у даній справі про застосування наслідків виконання недійсного правочину відповідає змісту її порушеного права та характеру правопорушення, забезпечить ефективне поновлення її порушеного права й не призведе до повернення лише однієї зі сторін недійсного правочину до початкового стану, оскільки обов`язок ТОВ «Армасе» повернути Київській міській раді спірну земельну ділянку підтверджений рішенням Господарського суду міста Києва від 29.08.2023 у справі №910/11729/23, яке набрало законної сили, а отже підлягає обов`язковому виконанню.

Враховуючи наведене, колегія суддів вважає обґрунтованою та такою, що підлягає задоволенню вимогу позивачки до відповідача про стягнення 1 405 501,00 грн.

Місцевий господарський суд, відмовляючи у задоволенні вказаної вимоги, не врахував усіх обставин спірних правовідносин, зокрема, причини відмови прокурору у задоволенні позову про визнання недійсним договору про поповнення статутного капіталу ТОВ «Армасе» та визнання відсутнім у ТОВ «Армасе» права користування спірною земельною ділянкою, бездіяльність прокуратури та Ради в контексті вчинення дій, необхідних для витребування спірної земельної ділянки у ТОВ «Армасе», відсутність у позивачки можливості пред`явити позов із застосування інших способів захисту порушеного права (норми статей 388 та 1212 Цивільного кодексу України до правовідносин позивачки із Радою застосуванню не підлягають з огляду на обставини, викладені у мотивувальній частині постанови).

Щодо позовних вимог про стягнення з відповідача на користь позивачки 3% річних у розмірі 87 449,12 грн за період з 16.04.2021 (наступний день після набрання законної сили постанови суду у справі №910/1356/13) по 11.05.2023 (день, що передує поданню позивачем заяви про збільшення позовних вимог) та інфляційних втрат у розмірі 501 686,96 грн за період з травня 2021 року по квітень 2023 року, то суд у їх задоволенні відмовляє з огляду на таке.

Відповідно до статті 625 Цивільного кодексу України боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Отже, звертаючись до відповідача з позовом про примусове стягнення встановлених статтею 625 Цивільного кодексу України нарахувань позивачка мала довести не тільки факт наявності грошового зобов`язання відповідача, а й факт його прострочення.

Згідно частини 2 статті 530 Цивільного кодексу України якщо строк (термін) виконання боржником обов`язку не встановлений або визначений моментом пред`явлення вимоги, кредитор має право вимагати його виконання у будь-який час. Боржник повинен виконати такий обов`язок у семиденний строк від дня пред`явлення вимоги, якщо обов`язок негайного виконання не випливає із договору або актів цивільного законодавства.

Однак, у матеріалах справи відсутні докази на підтвердження факту звернення позивачки до відповідача з претензією щодо повернення їй суми боргу в розмірі 1 405 501,00 грн, а тому в даному випадку немає місце прострочення виконання грошового зобов`язання з боку відповідача.

Посилання скаржниці на те, що такий обов`язок у Ради виник з наступного дня після прийняття 15.04.2021 постанови Північним апеляційним господарським судом у справі №910/1356/13, тобто з 16.04.2021, судом оцінюються критично, оскільки названою постановою Північного апеляційного господарського суду спірна земельна ділянка не була повернута Київській міській раді та користування нею продовжило ТОВ «Армасе».

Таким чином, позовні вимоги ФОП Рахімової Г.В. у даній справі підлягають частковому задоволенню.

Усі інші доводи та міркування учасників справи, окрім зазначених у мотивувальній частині постанови, взяті судом до уваги, однак не спростовують вищенаведених висновків суду.

При цьому судом враховано, що Європейський суд з прав людини неодноразово у своїх рішеннях зазначав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною залежно від характеру рішення (рішення ЄСПЛ у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» від 9 грудня 1994 року, пункт 29; рішення ЄСПЛ у справі «Серявін проти України» від 10 травня 2011 року, пункт 58).

Висновки суду апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги

Відповідно до частини 1, 3 статті 74 Господарського процесуального кодексу України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи.

Згідно частини 1 статті 77 Господарського процесуального кодексу України обставини, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

Відповідно до статті 86 Господарського процесуального кодексу України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також вірогідність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

За змістом пункту 2 частини 1 статті 275 Господарського процесуального кодексу України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право скасувати рішення повністю або частково і ухвалити нове рішення у відповідній частині.

Відповідно до статті 277 Господарського процесуального кодексу України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є, зокрема, нез`ясування обставин, що мають значення для справи, порушення норм матеріального та процесуального права.

З огляду на викладене, колегія суддів вважає частково обґрунтованими доводи апеляційної скарги Фізичної особи-підприємця Рахімової Ганни Вікторівни, а рішення Господарського суду міста Києва від 06.06.2023 у даній справі таким, що підлягає скасуванню з прийняттям нового рішення про часткове задоволення позовних вимог.

За змістом частин 1, 4, 14 статті 129 Господарського процесуального кодексу України судовий збір покладається у спорах, що виникають при виконанні договорів та з інших підстав, - на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Якщо суд апеляційної, касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

Відповідно до пункту 4 частини 1 статті 282 Господарського процесуального кодексу України резолютивна частина постанови суду апеляційної інстанції має містити, зокрема, новий розподіл судових витрат, понесених у зв`язку з розглядом справи у суді першої інстанції, - у випадку скасування або зміни судового рішення; розподіл судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді апеляційної інстанції.

Таким чином, суд, керуючись положеннями статті 129 Господарського процесуального кодексу України, здійснив розподіл судових витрат (витрат по сплаті судового збору за подання позовної заяви та апеляційної скарги), поклавши їх на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Керуючись статтями 129, 269, 270, 273, пунктом 2 частини 1 статті 275, статтями 277, 282, 284 Господарського процесуального кодексу України, Північний апеляційний господарський суд, -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Фізичної особи-підприємця Рахімової Ганни Вікторівни на рішення Господарського суду міста Києва від 06.06.2023 у справі №910/5407/23 задовольнити частково.

Рішення Господарського суду міста Києва від 06.06.2023 у справі №910/5407/23 скасувати.

Прийняти нове рішення, яким позовні вимоги задовольнити частково.

Стягнути з Київської міської ради (01044, м. Київ, вул. Хрещатик, буд. 36, ) на користь Фізичної особи-підприємця Рахімової Ганни Вікторівни ( АДРЕСА_1 , ідентифікаційний код НОМЕР_1 ) 1 405 501 (один мільйон чотириста п`ять тисяч п`ятсот одну) грн 00 коп коштів, сплачених на виконання Договору купівлі-продажу земельної ділянки від 24.12.2010, 21 082 (двадцять одну тисячу вісімдесят дві) грн 52 коп судового збору за подання позовної заяви та 31 623 (тридцять одну тисячу шістсот двадцять три) грн 00 коп судового збору за подання апеляційної скарги.

В іншій частині у задоволенні позову відмовити.

Видати наказ. Видачу наказу доручити Господарському суду міста Києва згідно вимог процесуального законодавства.

Матеріали справи №910/5407/23 повернути до місцевого господарського суду.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена у порядку, передбаченому статтями 286-291 Господарського процесуального кодексу України.

Повний текст постанови складено та підписано 05.02.2024.

Головуючий суддя Ю.Б. Михальська

Судді І.А. Іоннікова

А.І. Тищенко