ПІВНІЧНО-ЗАХІДНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
УХВАЛА

"26" січня 2024 р. Справа № 902/975/21

Північно-західний апеляційний господарський суд у складі колегії:

Головуючого судді Василишин А.Р.

судді Юрчук М.І.

судді Тимошенко О.М.

секретар судового засідання Мельников О.О.

розглянувши у відкритому судовому засіданні матеріали апеляційної скарги ОСОБА_1 на рішення Господарського суду Вінницької області від 14 жовтня 2022 року в справі № 902/975/21 (суддя - Нешик О.С.)

час та місце ухвалення рішення: 14 жовтня 2022 року; м. Вінниця, вул. Пирогова, 29; повний текст рішення складено 28 жовтня 2023 року

за позовом ОСОБА_2

до відповідача 1: ОСОБА_3

до відповідача 2: ОСОБА_4

до відповідача 3: Товариства з обмеженою відповідальністю "Фондова компанія "Торговець цінними паперами "Реєстр-Консалтинг"

до відповідача 4: Акціонерного товариства "Райффайзен Банк"

до відповідача 5: Приватного акціонерного товариства "Вінницьке обласне підприємство автобусних станцій 10599"

про визнання недійсним договору купівлі-продажу, витребування із чужого незаконного володіння простих бездокументарних іменних акцій та зобов`язання вчинити дії

за участю представників:

від Позивача - Лошадкіна В.О.;

від Відповідача 1 - Пекар А.О.;

від Відповідача 2 - Василевич Д.С.;

від Відповідача 3 - Гонтарь О.М.;

від Відповідачів 4 та 5 - не з`явилися;

від ОСОБА_1 - не з`явився.

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_2 (надалі - Позивач) звернувся до Господарського суду Вінницької області із позовом до ОСОБА_3 (надалі - Відповідач 1), ОСОБА_4 (надалі - Відповідач 2), Товариства з обмеженою відповідальністю "Фондова компанія "Торговець цінними паперами "Реєстр-Консалтинг" (надалі - Відповідач 3), Акціонерного товариства "Райффайзен Банк" (надалі - Відповідач 4) та Приватного акціонерного товариства "Вінницьке обласне підприємство автобусних станцій 10599" (надалі - Відповідач 5) про визнання недійсним договору купівлі-продажу цінних паперів № БВ 158 від 4 серпня 2014 року, укладеного між Позивачем та Відповідачем 1, витребування із чужого незаконного володіння простих бездокументарних іменних акцій та зобов`язання вчинити дії.

Позовні вимоги обґрунтовані порушенням прав Позивача внаслідок незаконного вибуття із його власності прав на цінні папери (прості бездокументарні іменні акції) емітента Відповідача 4 у кількості 1 294 223 штуки, що складає 51 % простих іменних акцій товариства. Позивач стверджує, що належні йому права на цінні папери перейшли до Відповідача 1 на підставі нібито укладеного договору купівлі-продажу цінних паперів № БВ від 4 серпня 2014 року, між Позивачем та Відповідачем 1, від імені якої діяв Відповідач 3 (повірений покупця) згідно із договором доручення № БД від 4 серпня 2014 року. За доводами Позивача, він договір купівлі-продажу цінних паперів № БВ від 4 серпня 2014 року не підписував, про вибуття із його власності прав на цінні папери дізнався 30 грудня 2020 року, після одержання від Відповідача 3 (депозитарної установи) виписки про стан рахунку в цінних паперах, відкритого на ім`я Позивача.

Рішенням Господарського суду Вінницької області від 14 жовтня 2022 року в задоволенні позовних вимог про визнання недійсним договору купівлі-продажу цінних паперів №БВ 158 від 4 серпня 2014 року відмовлено. Витребувано з чужого незаконного володіння Відповідача 2 на користь Позивача 1 294 223 простих іменних акцій бездокументарної форми існування емітента Відповідача 4 (ідентифікаційний код: 03115815; місцезнаходження: 21009, місто Вінниця, вул.Київська, буд.8) (міжнародний ідентифікаційний номер цінного паперу (ISIN): UA, номінальна вартість одного цінного паперу: двадцять п`ять копійок), які знаходяться на рахунку в цінних паперах Позивача № 300053-UA10162718 , відкритому в Відповідача 4. Зобов`язано Відповідача 4 провести безумовну облікову операцію списання 1 294 223 простих іменних акцій бездокументарної форми існування емітента Відповідача 5 (міжнародний ідентифікаційний номер цінного паперу (ISIN): UA, номінальна вартість одного цінного паперу: двадцять п`ять копійок), які знаходяться на рахунку в цінних паперах Відповідача 2 № 300053-UA10162718 , відкритому в Відповідача 4. Зобов`язано Відповідача 3 провести безумовну облікову операцію зарахування 1 294 223 простих іменних акцій бездокументарної форми існування емітента Відповідача 5 (міжнародний ідентифікаційний номер цінного паперу (ISIN): UA , номінальна вартість одного цінного паперу: двадцять п`ять копійок) на рахунок в цінних паперах Позивача № 403006-UA10004547 , відкритий на ім`я Позивача у депозитарній установі.

Постановою Північно-західного апеляційного господарського суду від 2 березня 2023 року, з підстав, вказаних у даній постанові, рішення Господарського суду Вінницької області від 14 жовтня 2022 року в справі № 902/975/21 в частині відмови у задоволенні позовних вимог про визнання недійсним договору купівлі-продажу цінних паперів № БВ158 від 4 серпня 2014 року змінено, викладено його мотивувальну частину в редакції даної постанови. Рішення Господарського суду Вінницької області від 14 жовтня 2022 року в справі № 902/975/21 в частині задоволених позовних вимог скасовано та ухвалено в цій частині нове рішення, яким у задоволенні позову відмовлено.

Постановою Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного господарського суду від 24 жовтня 2023 року, з підстав вказаних у даній постанові, касаційну скаргу Позивача задоволено частково. Скасовано постанову Північно-західного апеляційного господарського суду від 2 березня 2023 року в справі № 902/975/21, а справу №902/975/21 передано на новий розгляд до Північно-західного апеляційного господарського суду.

Не погоджуючись із рішенням Господарського суду Вінницької області від 14 жовтня 2022 року, особа, яка не брала участі у розгляді справи - ОСОБА_1 звернувся до апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою в якій просить визнати поважними причини пропуску ОСОБА_1 строку на апеляційне оскарження рішення Господарського суду Вінницької області від 14 жовтня 2022 року в справі № 902/975/21 та поновити йому строк на апеляційне оскарження зазначеного рішення. Відкрити апеляційне провадження за даною апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Господарського суду Вінницької області від 14 жовтня 2022 року в справі № 902/975/21 (том 15, а.с. 8-34).

Апеляційну скаргу вмотивовано тим, що оскаржуване рішення прийняте з неправильним застосуванням судом першої інстанції норм матеріального права, порушенням норм процесуального права, нез`ясуванням обставин справи та недоведеністю обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими.

Обґрунтовуючи апеляційну скаргу та наголошуючи на порушенні оскаржуваним судовим рішенням своїх прав, апелянт посилається на те, що він не був учасником даної справи, та на те, що суд першої інстанції вирішив питання про його права та обов`язки з огляду на те, що з 12 вересня 1993 року ОСОБА_1 перебуває у зареєстрованому шлюбі з Відповідачем 1, що підтверджується свідоцтвом про укладення шлюбу серії НОМЕР_3 від 12 вересня 1993 року.

Апелянт вказує, що 4 серпня 2014 року Відповідачем 1 за спільні кошти подружжя та в інтересах сім`ї було набуто від Позивача права на 1 294 223 штук акцій Відповідача 5 на підставі договору купівлі-продажу цінних паперів № БВ 158 від 4 серпня 2014 року. За придбані права на 1 294 223 штук акцій Відповідача 5 за договором купівлі продажу цінних Відповідач 1 сплатила Позивачу спільні кошти подружжя в розмірі 130 000 грн, про шо безпосередньо зазначено і в самому договору купівлі продажу цінних паперів №БВ 158 від 4 серпня 2014 року.

ОСОБА_1 вказує, що придбанні одним з подружжя акції акціонерного товариства являються їх спільним майном, яке в силу специфічності користування ним трансформується таким чином, що один з подружжя стає учасником акціонерного товариства і саме йому належать усі права з акцій (корпоративні права учасника), однак при цьому самі акції як були, так і залишаються об`єктом спільної сумісної власності подружжя, розпорядження якими можливо лише за згодою співвласників.

Ураховуючи наведене, апелянт вважає, що режим спільної сумісної власності подружжя поширюється і на акції в акціонерному товаристві. З огляду на зазначене, оскільки спірні акції набувалися Відповідачем 1 у період перебування у шлюбі з апелянтом, то, на його переконання, вони являються їх з ОСОБА_1 спільним сумісним майном.

Таким чином, ОСОБА_1 вважає, що усі встановлені в оскаржуваному рішенні обставини щодо набуття, а точніше не набуття, та, відповідно, розпорядження, а точніше відсутність, нібито, права на розпорядження акціями Відповідача 5, належними апелянтові як співвласнику згідно договору купівлі-продажу цінних паперів від 4 серпня 2014 року, а також, крім цього, нібито, несплата грошових коштів за цим спірним договором на користь Позивача є нічим іншим як рішенням, що безпосередньо прийняте про права, а саме право власності ОСОБА_1 як на акції, так і на грошові кошти сплачені за них та, відповідно, наявність у нього всіх законних прав на вільне володіння, користування та розпорядженням цим майном.

Апелянт зазначив, що місцевий господарський суд, будучи достеменно обізнаним про належність спірних акцій Відповідачу 1 та ОСОБА_1 на праві спільної сумісної власності, останнього до участі в розгляді справи не залучив, при цього щодо належних йому як співвласнику акцій вирішив наступне: Договір купівлі-продажу № БВ158, на підставі якого ОСОБА_1 став співвласником спірних акцій, є неукладеним; ОСОБА_1 грошові кошти за спірні акції відповідно до Договору купівлі-продажу цінних паперів Позивача не передавав; ОСОБА_1 ніколи не набував права співвласника Спірних акцій; ОСОБА_1 незаконно заволодів Спірними акціями; ОСОБА_1 не мав права на розпорядження Спірними акціями, а вчинений за його згодою договір дарування є таким, що порушує публічний порядок та являється нікчемним.

Автоматизованою системою документообігу суду визначено колегію суддів для розгляду справи №902/975/21 у складі: головуючий суддя Філіпова Т.Л., суддя Юрчук М.І. , суддя Тимошенко О.М..

Ухвалою Північно-західного апеляційного господарського суду від 25 грудня 2023 року поновлено ОСОБА_1 строк на подання апеляційної скарги на рішення Господарського суду Вінницької області від 14 жовтня 2022 року в справі №902/975/21. Відкрито апеляційне провадження за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Господарського суду Вінницької області від 14 жовтня 2022 року в справі №902/975/21. Зупинено дію рішення Господарського суду Вінницької області від 14 жовтня 2022 року в справі №902/975/21. Об`єднано в одне апеляційне провадження апеляційну скаргу ОСОБА_1 та апеляційні скарги Відповідача 1 та Відповідача 2 на рішення Господарського суду Вінницької області від 14 жовтня 2022 року в справі № 902/975/21 для спільного розгляду. Розгляд апеляційних скарг призначено на 11 січня 2024 року.

Ухвалою Північно-західного апеляційного господарського суду від 11 січня 2024 року заяву представника ОСОБА_1 (вх.№5650/23 від 18 грудня 2023 року) про відвід колегії суддів по справі №902/975/21 задоволено в частині відводу головуючого судді Філіпової Т.Л.. Заяву представника ОСОБА_1 (вх.№5650/23 від 18 грудня 2023 року) про відвід колегії суддів в частині відводу суддів Юрчука М. І. та Тимошенка О.М. у справі №902/975/21 визнано необґрунтованою. Заяву ОСОБА_4 (вх.№115/24 від 09 січня 2024 року) про відвід судді Філіпової Т.Л. у справі №902/975/21 визнано необґрунтованою.

Справу №902/975/21 у порядку, встановленому частиною 3 статті 39 Господарського процесуального кодексу України, передано для вирішення питання про відвід судді Юрчука М. І. та судді Тимошенка О.М. за заявою вх.№5650/23 від 18 грудня 2023 року та для вирішення питання про відвід судді Філіпової Т.Л. за заявою вх.№115/24 від 09 січня 2024 року.

Ухвалою Північно-західного апеляційного господарського суду від 16 січня 2024 року (суддя - Гудак А.В.) по справі №902/975/21 відмовлено у задоволенні заяви представника ОСОБА_1 - адвоката Новака А.І. (вх.№5650/23 від 18 грудня 2023 року) про відвід колегії судів в частині відводу суддів Юрчука М.І. та Тимошенка О.М. від розгляду апеляційних скарг ОСОБА_4 , ОСОБА_3 та ОСОБА_1 на рішення Господарського суду Вінницької області від 14 жовтня 2022 року по справі №902/975/21.

Ухвалою Північно-західного апеляційного господарського суду від 16 січня 2024 року (суддя - Гудак А.В.) по справі №902/975/21 відомовлено у задоволенні заяви ОСОБА_4 (вх.№115/24 від 09 січня 2024 року) про відвід судді Філіпової Т. Л. від розгляду апеляційних скарг ОСОБА_4 , ОСОБА_3 та ОСОБА_1 на рішення Господарського суду Вінницької області від 14 жовтня 2022 року у справі №902/975/21.

У зв`язку із задоволенням заяви представника ОСОБА_1 (вх.№5650/23 від 18 грудня 2023 року) про відвід колегії суддів по справі №902/975/21 в частині відводу головуючого судді Філіпової Т.Л. проведено повторний автоматизований розподіл судової справи між суддями.

Відповідно до витягу з протоколу повторного автоматизованого розподілу судової справи №902/975/21 від 16 січня 2024 року між суддями визначено колегію суддів у складі: головуючий суддя Василишин А. Р.., суддя Тимошенко О.М., суддя Юрчук М.І..

Ухвалою Північно-західного апеляційного господарського суду від 17 січня 2024 року прийнято справу №902/975/21 до провадження у складі колегії суддів: головуючий суддя Василишин А.Р., суддя Юрчук М.І., суддя Тимошенко О.М.. Розгляд апеляційних скарг призначено на 26 січня 2024 року об 10:00 год..

23 січня 2024 року на адресу Північно-західного апеляційного господарського суду від представника ОСОБА_1 надійшла заява про відвід головуючого судді Василишина А.Р. від розгляду справи №902/975/21.

Ухвалою Північно-західного апеляційного господарського суду від 23 січня 2024 року заяву представника ОСОБА_1 про відвід головуючого судді Василишина А.Р від розгляду справи №902/975/21 визнано необґрунтованою.

Ухвалою Північно-західного апеляційного господарського суду від 25 січня 2024 року (суддя Мельник О.В.) відмовлено у задоволенні заяви представника ОСОБА_1 - адвоката Коваль Вероніки Валеріївни про відвід головуючого судді Василишина А.Р. у справі №902/975/21.

26 січня 2024 року через підсистему "Електронний суд" ЄСТЦІ Північно-західного апеляційного господарського суду від представника ОСОБА_1 надійшло клопотання про відкладення розгляду справи, обгрунтване неможливістю прийняття участі представником ОСОБА_1 в даному судовому засіданні, з огляду на перебування його за кордоном.

26 січня 2024 року через підсистему "Електронний суд" ЄСТЦІ Північно-західного апеляційного господарського суду від представника Позивача надійшло клопотання про закриття провадження у справі за апеляційною скаргою ОСОБА_1

10 січня 2024 року через підсистему "Електронний суд" Північно-західного апеляційного господарського суду від Позивача надійшов відзив на апеляційну скаргу ОСОБА_1 , відповідно до якого останній вважає, що при ухваленні рішення суд першої інстанції не вирішував питання про права, інтереси та (або) обов`язки ОСОБА_1 , що є підставою для закриття апеляційного провадження в порядку статті 264 Господарського процесуального кодексу України. Позивач зазначає, що з огляду на зміст рішення суду першої інстанції, вбачається, що в мотивувальній частині цього рішення немає висновків суду про права, інтереси та (або) обов`язки ОСОБА_1 .. За доводами Позивача аналогічно стосується і резолютивної частини рішення, в якій відсутня пряма вказівка про права, інтереси та (або) обов`язки як ОСОБА_3 , так і ОСОБА_1 .. Позивач вказує, що таким чином, ОСОБА_1 не довів, що оскаржуване судове рішення прийнято про його права, інтереси та (або) обов`язки, оскільки, в апеляційній скарзі чітко не зазначив, в якій частині оскаржуваного ним судового рішення (в мотивувальній та/або резолютивній) прямо вказано про його права, інтереси та (або) обов`язки, та про які саме, що є підставою для висновків про те, що при ухвалі рішення, суд першої інстанції не вирішував питання про права, інтереси та (або) обов`язки ОСОБА_1 ..

В судове засідання від 26 січня 2024 року не з`явився представники Відповідача 4, Відповідача 5 та ОСОБА_1 ..

Відповідно до частини першої статті 202 Господарського процесуального кодексу України неявка у судове засідання будь-якого учасника справи за умови, що його належним чином повідомлено про дату, час і місце цього засідання, не перешкоджає розгляду справи по суті, крім випадків, визначених цією статтею.

Крім того, суд не викликав учасників справи у судове засідання, відповідно до частини 1 статті 120 Господарського процесуального кодексу України, що вказує на те, що ухвалою суду від 17 січня 2024 року явка сторін обов`язковою не визнавалась.

Згідно з частинами 1, 3 статті 202 Господарського процесуального кодексу України неявка в судове засідання будь-якого учасника справи за умови, що його належним чином повідомлено про дату, час та місце цього засідання, не перешкоджає розгляду справи по суті, крім випадків, визначених цією статтею. Якщо учасник справи або його представник були належним чином повідомлені про судове засідання, суд розглядає справу за відсутності такого учасника справи у разі повторної неявки в судове засідання учасника справи (його представника) незалежно від причин неявки.

Відповідно до частини 12 статті 270 Господарського процесуального кодексу України неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає її розгляду.

Водночас, колегія звертає увагу на те, що відкладення розгляду справи є правом та прерогативою суду, основною умовою для якого є не відсутність у судовому засіданні представників сторін, а неможливість вирішення спору у відповідному судовому засіданні.

Обговоривши питання щодо можливості розгляду апеляційної скарги за відсутності представника Відповідача 4, Відповідача 5 та ОСОБА_1 , явка яких у судове засідання обов`язковою не визнавалась, зважаючи на наявність в матеріалах справи апеляційної скарги ОСОБА_1 в якій висвітлена його позиція, судова колегія, порадившись на місці, ухвалила здійснити розгляд скарги без їх участі з ціллю оцінки поданих суду клопотань в тому числі про питання щодо закриття провадження за апеляційною скаргою ОСОБА_1 , за наслідком розгляду котрого можливо встановити наявність підстав для такого закриття, як наслідок визначення підстав для залучення (не залучення) ОСОБА_1 третьою особою чи відповідчем у даній справі, що в подальшому дасть можливість розглянути подане клопотання про відкладення (у разі відхилення клопотання про закриття провадження за апеляційною скаргою ОСОБА_1 ) або ж відхилити, як особи, що не бере участь у розгляді справи.

В судовому засіданні від 26 січня 2024 року представник Позивача надав усні пояснення з приводу клопотання про закриття апеляційного провадження за апеляційною скаргою ОСОБА_1 та просили суд закрити апеляційне провадження у справі за апеляційною скаргою ОСОБА_1 .. Вказавши, що з огляду на зміст рішення суду першої інстанції, вбачається, що в мотивувальній частині цього рішення немає висновків суду про права, інтереси та (або) обов`язки ОСОБА_1 .. Представник вказав, що аналогічно стосується і резолютивної частини рішення, в якій відсутня пряма вказівка про права, інтереси та (або) обов`язки як ОСОБА_3 , так і ОСОБА_1 . Таким чином, на переконання представника Позивача, ОСОБА_1 не довів, що оскаржуване судове рішення прийнято про його права, інтереси та (або) обов`язки, оскільки, в апеляційній скарзі чітко не зазначив, в якій частині оскаржуваного ним судового рішення (в мотивувальній та/або резолютивній) прямо вказано про його права, інтереси та (або) обов`язки, та про які саме, що є підставою для висновків про те, що при ухвалення рішення, суд першої інстанції не вирішував питання про права, інтереси та (або) обов`язки ОСОБА_1 .. Крім того, представник вказав, що ОСОБА_1 не довів, що оскаржувані акції ніби-то придбані за спільні гроші подружжя.

В судовому засіданні від 26 січня 2024 року представник Відповідача 3 надав усні пояснення з приводу клопотання про закриття апеляційного провадження за апеляційною скаргою ОСОБА_1 та просив суд закрити апеляційне провадження у справі за апеляційною скаргою ОСОБА_1 .. Вказавши, що з огляду на зміст рішення суду першої інстанції, вбачається, що в мотивувальній частині цього рішення немає висновків суду про права, інтереси та (або) обов`язки ОСОБА_1 , аналогічно стосується і резолютивної частини рішення, в якій відсутня пряма вказівка про права, інтереси та (або) обов`язки як ОСОБА_3 , так і ОСОБА_1 . Представник вказав, що ОСОБА_1 не довів, що оскаржуване судове рішення прийнято про його права, інтереси та (або) обов`язки, оскільки, в апеляційній скарзі чітко не зазначив, в якій частині оскаржуваного ним судового рішення (в мотивувальній та/або резолютивній) прямо вказано про його права, інтереси та (або) обов`язки, та про які саме, що є підставою для висновків про те, що при ухвалі рішення, суд першої інстанції не вирішував питання про права, інтереси та (або) обов`язки ОСОБА_1 ..

В судовому засіданні від 26 січня 2024 року представник Відповідача 1 надав усні пояснення з приводу клопотання про закриття апеляційного провадження за апеляційною скаргою ОСОБА_1 та просив відмовити в задоволенні клопотання Позивача про закриття апеляційного провадження. Вказавши, що придбанні одним з подружжя акції акціонерного товариства являються їх спільним майном, яке в силу специфічності користування ним трансформується таким чином, що один з подружжя стає учасником акціонерного товариства і саме йому належать усі права з акцій, однак при цьому самі акції як були, так і залишаються об`єктом спільної сумісної власності подружжя, розпорядження якими можливо лише за згодою співвласників. Представник Відповідача 1 вказав, що спільна сумісна власність подружжя поширюється і на акції в акціонерному товаристві. З огляду на зазначене, оскільки спірні акції набувалися Відповідачем 1 у період перебування у шлюбі з апелянтом, то, за доводами представника, вони являються їх з ОСОБА_1 спільним сумісним майном. Таким чином, представник Відповідача 1 пояснив, що усі встановлені в оскаржуваному рішенні обставини щодо набуття, а точніше не набуття, та, відповідно, розпорядження, а точніше відсутність, нібито, права на розпорядження акціями Відповідача 5, належними апелянтові як співвласнику згідно договору купівлі-продажу цінних паперів від 4 серпня 2014 року, а також, крім цього, нібито, несплату грошових коштів за цим спірним договором на користь Позивача є нічим іншим як рішенням, що безпосередньо прийняте про права, а саме право власності ОСОБА_1 як на акції, так і на грошові кошти сплачені за них та, відповідно, наявність у нього всіх законних прав на вільне володіння, користування та розпорядженням цим майном.

В судовому засіданні від 26 січня 2024 року представник Відповідача 2 надав усні пояснення з приводу клопотання про закриття апеляційного провадження за апеляційною скаргою ОСОБА_1 та просив відмовити в задоволенні клопотання Позивача про закриття апеляційного провадження. Вказавши, що придбанні одним з подружжя акції акціонерного товариства є їх спільним майном, яке в силу специфічності користування ним трансформується таким чином, що один з подружжя стає учасником акціонерного товариства і саме йому належать усі права з акцій, однак при цьому самі акції як були, так і залишаються об`єктом спільної сумісної власності подружжя, розпорядження якими можливо лише за згодою співвласників. При цьому, представник зазначив, що місцевий господарський суд, будучи достеменно обізнаним про належність спірних акцій Відповідача 1 - ОСОБА_1 на праві спільної сумісної власності до участі в розгляді справи його не залучив.

Заслухавши пояснення представників сторін, дослідивши матеріали справи, апеляційну скаргу ОСОБА_1 та додані до неї документи, відзив на апеляційну скаргу, колегія суддів, порадившись, дійшла висновку про закриття апеляційного провадження у справі, виходячи з наступного.

Стаття 129 Конституції України визначає одними з основних засад судочинства законність та забезпечення апеляційного та касаційного оскарження рішення суду, крім випадків, встановлених законом.

Зважаючи на вищенаведений припис, реалізація конституційного права на апеляційне та касаційне оскарження судового рішення ставиться у залежність від положень процесуального закону.

Звернення до суду здійснюється у формі, порядку, випадках та особами, передбаченими процесуальним законом. Звернення у справах інших осіб у всіх випадках, а учасників процесу - поза випадками, передбаченими процесуальним законом, розгляду судами не підлягають.

У відповідності до частин 1, 2 та 3 статті 4 Господарського процесуального кодексу України право на звернення до господарського суду в установленому цим Кодексом порядку гарантується. Ніхто не може бути позбавлений права на розгляд його справи у господарському суді, до юрисдикції якого вона віднесена законом. Юридичні особи та фізичні особи - підприємці, фізичні особи, які не є підприємцями, державні органи, органи місцевого самоврядування мають право на звернення до господарського суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав та законних інтересів у справах, віднесених законом до юрисдикції господарського суду, а також для вжиття передбачених законом заходів, спрямованих на запобігання правопорушенням. До господарського суду у справах, віднесених законом до його юрисдикції, мають право звертатися також особи, яким законом надано право звертатися до суду в інтересах інших осіб.

Законом встановлено, що у випадках, передбачених законодавчими актами України, до господарського суду мають право також звертатися державні та інші органи, фізичні особи, що не є суб`єктами підприємницької діяльності.

Частина 2 статті 4 Господарського процесуального кодексу України містить перелік суб`єктів, право на звернення яких до господарського суду є обмеженим. Це означає, що право на звернення до господарського суду повинно бути прямо передбачене законодавчими актами України.

Судова колегія звертає увагу, що законодавством передбачений виключний перелік суб`єктів, які вправі оскаржити в апеляційному порядку рішення місцевого господарського суду у випадку наявності підстав для цього. Визначаючи коло вказаних суб`єктів, законодавство передбачає попередню участь апелянта у справі з певним процесуальним статусом, за винятком випадків, коли рішення стосується прав та обов`язків скаржника, який не брав участь у справі.

Так, відповідно до частини 1 статті 17 Господарського процесуального кодексу України учасники справи, а також особи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, інтереси та (або) обов`язки, мають право на апеляційний перегляд справи та у визначених законом випадках - на касаційне оскарження судового рішення.

За приписами частини 1 та частини 4 статті 272 Господарського процесуального кодексу України, якщо апеляційна скарга надійшла до суду апеляційної інстанції після закінчення апеляційного розгляду справи, і особа, яка подала скаргу, не була присутня під час апеляційного розгляду справи, суд розглядає відповідну скаргу за правилами цієї глави. Суд апеляційної інстанції розглядає скаргу, вказану в частині першій цієї статті, в межах доводів, які не розглядалися під час апеляційного розгляду справи за апеляційною скаргою іншої особи.

Відповідно до частини 1 статті 254 Господарського процесуального кодексу України учасники справи, особи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, інтереси та (або) обов`язки, мають право подати апеляційну скаргу на рішення суду першої інстанції.

Отже, вказаною нормою визначено право особи подати апеляційну скаргу на рішення, яким розглянуто і вирішено спір про право у правовідносинах, учасником яких є скаржник, або містяться судження про права, інтереси та (або) обов`язки такої особи у відповідних правовідносинах, виходячи з предмету та підстав позову. Якщо скаржник зазначає лише про те, що рішення може вплинути на його права та/або інтереси, та/або обов`язки, або зазначає (констатує) лише, що рішенням вирішено про його права та/або обов`язки чи інтереси, то такі посилання, виходячи з вищенаведеного, не можуть бути достатньою та належною підставою для відкриття апеляційного провадження.

Особа, яка звертається з апеляційною скаргою в порядку статей 254, 272 Господарського процесуального кодексу України, повинна довести, що оскаржуване судове рішення прийнято про її права, інтереси та (або) обов`язки і такий зв`язок має бути очевидним та безумовним, а не ймовірним, що означає, що скаржник в апеляційній скарзі має чітко зазначити, в якій частині оскаржуваного ним судового рішення (в мотивувальній та/або резолютивній) прямо вказано про його права, інтереси та (або) обов`язки, та про які саме.

Варто враховувати при цьому, що рішення є таким, що прийняте про права, інтереси та (або) обов`язки особи, яка не була залучена до участі у справі, лише тоді, якщо в мотивувальній частині рішення містяться висновки суду про права, інтереси та (або) обов`язки цієї особи, або у резолютивній частині рішення суд прямо вказав про права, інтереси та (або) обов`язки такої особи. Будь-який інший правовий зв`язок між скаржником і сторонами спору не може братися до уваги.

Якщо після відкриття апеляційного провадження за апеляційною скаргою, поданою особою з підстав, вирішення судом питання про її права, інтереси та (або) обов`язки, встановлено, що судовим рішенням питання про права, інтереси та (або) обов`язки такої особи не вирішувалося, то апеляційний господарський суд своєю ухвалою закриває апеляційне провадження на підставі пункту 3 частини 1 статті 264 Господарського процесуального кодексу України, оскільки у такому випадку не існує правового зв`язку між скаржником і сторонами у справі, в зв`язку з чим відсутній суб`єкт апеляційного оскарження.

Рішення є таким, що прийняте про права, інтереси та (або) обов`язки особи, яка не була залучена до участі у справі, лише тоді, якщо в мотивувальній частині рішення містяться висновки суду про права, інтереси та (або) обов`язки цієї особи, або у резолютивній частині рішення суд прямо вказав про права, інтереси та (або) обов`язки такої особи. Будь-який інший правовий зв`язок між скаржником і сторонами спору не може братися до уваги.

Зазначене узгоджується із висновками, викладеними Верховним Судом у постановах від 04 листопада 2019 року у справі № 542/401/18 (провадження № 61-15078св19), від 10 вересня 2020 року у справі №757/66808/19-ц (провадження №61-10846св20), від 17 червня 2021 року у справі № 626/2547/19 (провадження № 61-18621св20).

Також, схожого за змістом висновку дійшла Велика Палата Верховного Суду у постанові від 07 квітня 2020 року у справі № 504/2457/15-ц (провадження № 14-726цс19).

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 зазначає, що висновки якими встановлено факт неукладеності договору купівлі-продажу цінних паперів №БВ 158 від 4 серпня 2014 року, а також нікчемність договору дарування акцій від 30 вересня 2021 року, порушують права ОСОБА_1 , що стосуються безпосередньо набутого спільного з ОСОБА_3 майна.

Апелянт стверджує, що наведені ним обставини свідчать про існування порушених оскаржуваним рішенням Господарського суду Вінницької області від 14 жовтня 2022 року у справі №902/975/21 прав та інтересів ОСОБА_1 як чоловіка ОСОБА_3 .

Зі змісту рішення Господарського суду Вінницької області від 14 жовтня 2022 року в справі №902/975/21 вбачається, що в мотивувальній частині цього рішення відсутні прямі висновки суду про права, інтереси та (або) обов`язки ОСОБА_1 . Резолютивна частина оскаржуваного рішення також не містить прямі вказівки про права або охоронювані законом інтереси апелянта або його дружини.

При цьому, саме лише згадування в описовій частині рішення про те, що із оскаржуваного договору купівлі-продажу вбачається, що чоловіком Відповідача 1 - ОСОБА_1 надана згода на укладення спірного правочину не свідчить про висвітлення в мотивувальній частині оскаржувного рішення висновків суду про права, інтереси та (або) обов`язки ОСОБА_1 , адже за вищевказною практикою Верховного Суду, буд-які інші провадження між схожими сторонами спору не може братися до уваги (дане відповідно стосується і доводів про придбання спірних акцій за спільні кошти подружжя).

З оскаржуваного рішення вбачається, що спір стосується витребування із чужого незаконного володіння простих бездокументарних іменних акцій у Відповідача 2. Спірні правовідносини у справі виникли між наступними учасниками: Позивачем та Відповідачем 1 відносно укладення спірного договору купівлі-продажу, Відповідачем 1 та Відповідачем 2, який є кінцевим набувачем спірних акцій, із володіння якого витребовуються акції. Відтак, зважаючи на укладення договору дарування від 30 вересня 2021 року, спірні акції вибули від Відповідача 1 до Відповідача 2, а тому, в даній справі досліджуються обставини щодо підстав витребування акцій саме у Відповідача 2, при цьому, будь-які речові права Відповідача 1, станом на момент розгляду справи, не досліджуються.

Водночас зазначаючи про свої права-спільної сумісної власності, на витребувані акції, ОСОБА_1 тим самим прагне встановити в прийнятому за результатами розгляду апеляційної скарги судовому рішенні, права спільної сумісної власності на такі акції. В той же час, в даному спорі такі права не доводяться, а досліджуються виключно обставини щодо підстав вибуття акцій із володіння саме Позивача.

Поряд з тим, судом першої інстанції не досліджувались будь-які питання з приводу спільної сумісної власності подружжя ОСОБА_5 на акції, які перебували у власності, а також й обставини, пов`язані з діями подружжя щодо відчуження таких акцій, оскільки такі питання не відносяться до предмету доказування у справі.

Апеляційний господарський суд наголошує, що встановлення судовим рішенням питання щодо прав, свобод, інтересів та (або) обов`язків особи, яка не брала участі у справі, має вирішуватись виходячи з конкретних обставин справи та з урахуванням змісту судового рішення /предмету спору/.

Зазначене узгоджується з висновками Великої Палати Верховного Суду у постанові від 7 квітня 2020 року у справі № 504/2457/15-ц (провадження № 14-726цс19).

Колегія суду звертає увагу ОСОБА_1 , що спір у даній справі виник з корпоративних відносин. У відповідності до пункту 4 частини 1 статі 20 ГПК України, справи у спорах, що виникають з правочинів щодо акцій, часток, паїв, інших корпоративних прав в юридичній особі, крім правочинів у сімейних та спадкових відносинах, належать до юрисдикції господарських судів.

Саме наявність корпоративних прав визначає склад учасників таких справ, зокрема учасниками у корпоративних спорах є учасники (засновники, акціонери, члени) юридичної особи, у тому числі - учасники, що вибули, та безпосередньо сама юридична особа.

У даній справі спір стосувався правочинів, на підставі яких учасники набували права на акції у товаристві, тому склад учасників даної справи сформовано наступний: Позивач (як особа - власник спірного пакета акцій, що заперечує факт його продажу Відповідачу 1), Відповідач 1 (власник спірного пакета акцій, набутого на підставі заперечуваного правочину купівлі-продажу та згодом подарованого Відповідачу 2), Відповідач 2 (власник спірного пакета акцій на час розгляду справи), тобто до складу учасників справи увійшли особи, які з 2014 року були акціонерами Відповідача 5.

Заявник - ОСОБА_1 ніколи прямо не набував корпоративних прав в юридичній особі, не був акціонером Відповідача 5, а тому рішення суду в даній справі щодо його прав, обов`язків та/або інтересів не приймалося. Даним також спростовується твердження заявника щодо необхідності залучення його до участі у справі в якості третьої особи на стороні відповідача.

Окрім описаного вище в даній ухвалі, щодо презумпції спільної сумісної власності ОСОБА_1 та Відповідача 1 на майно, то колегія суду зауважує, що згідно із частиною першою статті 83 Цивільного кодексу України юридичні особи можуть створюватися у формі товариств, установ та в інших формах, встановлених законом.

Відповідно до частин першої, другої статті 62 Господарського кодексу України підприємство - самостійний суб`єкт господарювання, створений компетентним органом державної влади або органом місцевого самоврядування, або іншими суб`єктами для задоволення суспільних та особистих потреб шляхом систематичного здійснення виробничої, науково-дослідної, торговельної, іншої господарської діяльності в порядку, передбаченому цим Кодексом та іншими законами. Підприємства можуть створюватись як для здійснення підприємництва, так і для некомерційної господарської діяльності.

Частиною третьою статті 63 Господарського кодексу України визначено, що залежно від способу утворення (заснування) та формування статутного капіталу в Україні діють підприємства унітарні та корпоративні.

Згідно із частинами першою, третьою статті 167 Господарського кодексу України корпоративні права - це права особи, частка якої визначається у статутному капіталі (майні) господарської організації, що включають правомочності на участь цієї особи в управлінні господарською організацією, отримання певної частки прибутку (дивідендів) даної організації та активів у разі ліквідації останньої відповідно до закону, а також інші правомочності, передбачені законом та статутними документами. Під корпоративними відносинами маються на увазі відносини, що виникають, змінюються та припиняються щодо корпоративних прав.

За змістом частин першої, другої статті 355 Цивільного кодексу України майно, що є у власності двох або більше осіб (співвласників), належить їм на праві спільної власності (спільне майно). Майно може належати особам на праві спільної часткової або на праві спільної сумісної власності.

Частиною першою статті 2 Сімейного кодексу України встановлено, що цей Кодекс регулює, зокрема, сімейні особисті немайнові та майнові відносини між подружжям.

Якщо особисті немайнові та майнові відносини між подружжям, батьками та дітьми, іншими членами сім`ї та родичами не врегульовані цим Кодексом, вони регулюються відповідними нормами Цивільного кодексу України, якщо це не суперечить суті сімейних відносин (стаття 8 Сімейного кодексу України).

В силу дії положеннь глав 7 та 8 Сімейного кодексу України власність у сім`ї існує у двох правових режимах: спільна сумісна власність подружжя та особиста приватна власність кожного з подружжя, залежно від якого регулюється питання розпорядження таким майном.

Статтею 60 Сімейного кодексу України передбачено, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Об`єктом права спільної сумісної власності подружжя може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту (стаття 61 Сімейного кодексу України).

Об`єктами цивільних прав є речі, у тому числі гроші та цінні папери, інше майно, майнові права, результати робіт, послуги, результати інтелектуальної, творчої діяльності, інформація, а також інші матеріальні і нематеріальні блага (стаття 177 Цивільного кодексу України).

Частиною першою статті 190 Цивільного кодексу України визначено, що майном як особливим об`єктом вважається окрема річ, сукупність речей, а також майнові права та обов`язки.

Отже, в розумінні статті 190 Цивільного кодексу України, частка в статутному капіталі є майном, як особливим об`єктом цивільних прав.

Відповідно до статті 62 Сімейного кодексу України, якщо майно дружини, чоловіка за час шлюбу істотно збільшилося у своїй вартості внаслідок спільних трудових чи грошових затрат або затрат другого з подружжя, воно у разі спору може бути визнане за рішенням суду об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Якщо один із подружжя своєю працею і (або) коштами брав участь в утриманні майна, належного другому з подружжя, в управлінні цим майном чи догляді за ним, то дохід (приплід, дивіденди), одержаний від цього майна, у разі спору за рішенням суду може бути визнаний об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.

При цьому апеляційний господарський суд констатує відсутність будь-яких судових рішень, котрими б визнавались спірні акції об`єктом права спільної сумісної власності подружжя ОСОБА_5 .

За приписами статті 63 Сімейного кодексу України, частини першої, третьої статті 368 Цивільного кодексу України дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними.

Частинами першою, другою та третьою статті 65 Сімейного кодексу України встановлено, що дружина, чоловік розпоряджаються майном, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, за взаємною згодою. При укладенні договорів одним із подружжя вважається, що він діє за згодою другого з подружжя. Дружина, чоловік має право на звернення до суду з позовом про визнання договору недійсним як такого, що укладений другим із подружжя без її, його згоди, якщо цей договір виходить за межі дрібного побутового. Для укладення одним із подружжя договорів, які потребують нотаріального посвідчення і (або) державної реєстрації, а також договорів стосовно цінного майна, згода другого з подружжя має бути подана письмово. Згода на укладення договору, який потребує нотаріального посвідчення і (або) державної реєстрації, має бути нотаріально засвідчена.

Відповідно до частини першої, абзацу першого частини другої статті 369 Цивільного кодексу України співвласники майна, що є у спільній сумісній власності, володіють і користуються ним спільно, якщо інше не встановлено домовленістю між ними. Розпоряджання майном, що є у спільній сумісній власності, здійснюється за згодою всіх співвласників.

Тобто, якщо майно належить особі не на праві особистої приватної власності, а разом з іншим співвласником на праві спільної сумісної власності, то розпорядження майном здійснюється за згодою з ним.

Тлумачення наведених норм, що визначають порядок розпорядження майном, яке перебуває у спільній сумісній власності подружжя, свідчить, що чоловік та дружина розпоряджаються цим майном за взаємною згодою, наявність якої презюмується (схожий за змістом висновок, викладений у постанові Великої Палати Верховного Суду від 29 червня 2021 року у справі № 916/2813/18).

Така презумпція може бути спростована, і один з подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, у тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує.

Пунктом 6 статті 3 Цивільного кодексу України до засад цивільного законодавства віднесено, серед іншого, добросовісність.

Відповідно до частини другої статті 369 Цивільного кодексу України та частини другої статті 65 Сімейного кодексу України при укладенні одним з подружжя договору щодо розпорядження спільним майном вважається, що він діє за згодою другого з подружжя, тобто згода останнього презюмується.

При цьому наявність згоди одного з подружжя на укладення другим з подружжя договору щодо розпорядження спільним майном наділяє його необхідним обсягом повноважень на вчинення такого правочину.

З аналізу зазначених норм закону в їх взаємозв`язку можна зробити висновок, що презумпція розпорядження спільним майном одним з подружжя за згодою другого з подружжя встановлена саме на користь добросовісного набувача прав на таке майно.

Колегія суддів враховує, що положення частини другої статті 369 Цивільного кодексу України та частини другої статті 65 Сімейного кодексу України з урахуванням пункту 6 статті 3 Цивільного кодексу України спрямовані на захист прав саме добросовісного набувача.

У даному випадку заявник стверджує, що Відповідачем 1 за спільні сімейні кошти набуто у власність акції Відповідача 5, які згодом було подаровано Відповідачу 2. Тобто Відповідач 1 в даних правовідносинах діяла від імені подружжя. В той же час з матеріалів апеляційної скарги не вбачається спору щодо спільного майна подружжя, відсутності згоди іншого з подружжя, що могло б свідчити про порушення прав ОСОБА_1 оскаржуваним рішенням (суд ще раз вказує і на відсутність будь-яких судових рішень, котрими визнавалися спірні акції об`єктом прав спільної сумісної власності подружжя ОСОБА_5 ).

Крім того, колегія суддів в котре зауважує, що спірний пакет акцій вибув із власності Відповідача 1, за згодою чоловіка, на підставі безоплатного правочину/договору дарування на користь Відповідача 2, що додатково свідчить про відсутність порушених майнових прав апелянта (даний факт не оспорюється апелянтом).

Разом з тим, з матеріалів справи вбачається, що Відповідач 1 скористалась своїм правом на оскарження рішення Господарського суду Вінницької області від 14 жовтня 2022 року у справі №902/975/21.

Отже, у даній справі Відповідач 1 як самостійний суб`єкт, від імені свого подружжя, використала можливості щодо захисту своїх прав та законних інтересів.

Таким чином, оскаржуваним судовим рішенням права та інтереси її чоловіка - ОСОБА_1 не є порушеними, оскільки питання про його права та обов`язки стосовно сторін у справі №902/975/21 судом першої інстанції не вирішувались, водночас, судом не надавалась правова оцінка його правам, обов`язкам та правовідносинам зі сторонами у справі.

Покликання представників Відповідача 1 та Відповідача 2 в судовому засіданні від 26 січня 2024 року на те, що "правовий режим спільної сумісної власності подружжя передбачає нероздільність зобов`язань подружжя, а відтак і солідарну відповідальність подружжя за зобов`язаннями, що виникають з правочинів, вчинених в інтересах сім`ї, а тому ніби-то кожна з невірно встановлених в мотивувальній частині оскаржуваного рішення обставин, з огляду на презумпцію спільної сумісної власності та солідарний характер зобов`язань, однаково стосується прав та інтересів як Відповідача 1, так і ОСОБА_1 ", судом до уваги не береться, оскільки рішенням суду не вирішувалося питання відповідальності апелянта.

Не беруться судом до уваги обгрунтування апеляційної скарги в частині укладення Позивачем з Відповідачем 1 угод про відчуження акцій інших товариств, оскільки такі правовідносини не є предметом спору у даній справі.

У силу дії статті 6 Конвенції про захист прав і основних свобод людини 1950 року, ратифікованої Законом України "Про ратифікацію Конвенції про захист прав і основних свобод людини 1950 року (далі - Конвенція) кожна людина при визначенні її громадянських прав і обов`язків або при висуненні проти неї будь-якого кримінального обвинувачення має право на справедливий і відкритий розгляд впродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, створеним відповідно до закону.

За вимогами статей 8, 129 Конституції України та статей 2, 11 Господарського процесуального кодексу України в Україні визнається і діє принцип верховенства права. Цим принципом керується суддя, здійснюючи правосуддя. До основних засад судочинства також віднесено: розумні строки розгляду справи судом; забезпечення права на апеляційний перегляд справи; обов`язковість судового рішення.

Водночас відповідно до усталеної практики Європейського суду з прав людини (рішення у справах "Мушта проти України", "Мельник проти України"), що застосовується як джерело права при розгляді справ судами згідно зі статтею 17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини", право на суд, одним з аспектів якого є право на доступ до суду, не є абсолютним, воно за своїм змістом може підлягати обмеженням, особливо щодо умов прийнятності скарги на рішення. Норми, які регламентують строки подання скарг, безумовно, передбачаються для забезпечення належного відправлення правосуддя і дотримання принципу юридичної визначеності. Зацікавлені особи повинні розраховувати на те, що ці норми будуть застосовані. У той же час такі норми або їх застосування мають відповідати принципу юридичної визначеності та не перешкоджати сторонам використовувати наявні засоби.

Принцип правової визначеності (певності) включає й дотримання принципу res judicata, тобто принципу остаточності судового рішення. Остання засада означає, що жодна сторона не має права ставити питання про перегляд остаточного судового рішення, яке набрало чинності, лише заради повторного судового розгляду і ухвалення нового рішення у справі (рішення Європейського суду з прав людини від 03 грудня 2003 року у справі "Рябих проти Росії").

З викладеного вбачається, що право на звернення до суду не є абсолютним та обмежено вимогами процесуального закону щодо прийнятності скарги на рішення. Застосування відповідних обмежень у передбачених законом випадках не може вважатися порушенням права особи на доступ до суду.

Під доступом до правосуддя згідно зі стандартами Європейського суду з прав людини розуміється здатність особи безперешкодно отримати судовий захист як доступ до незалежного і безстороннього вирішення спорів за встановленою процедурою на засадах верховенства права.

У своїх рішеннях Європейський суд з прав людини, здійснюючи тлумачення положень Конвенції, указав, що право на справедливий судовий розгляд, гарантоване пунктом 1 статті 6 Конвенції, повинно тлумачитись у світлі Преамбули Конвенції, відповідна частина якої проголошує верховенство права частиною спільної спадщини Договірних Сторін.

Європейський суд з прав людини зауважив, що одним із фундаментальних аспектів верховенства права є принцип правової визначеності, який, між іншим, вимагає, щоб при остаточному вирішенні справи судами їхні рішення не викликали сумнівів (рішення від 28 жовтня 1999 року у справі "Брумареску проти Румунії", заява №28342/95, §61). Якщо конфліктна практика розвивається в межах одного з найвищих судових органів країни, цей суд сам стає джерелом правової невизначеності, тим самим підриває принцип правової визначеності та послаблює довіру громадськості до судової системи (рішення від 29 листопада 2016 року у справі "Парафія греко-католицької церкви в м. Люпені та інші проти Румунії", заява №76943/11, §123).

Європейський суд з прав людини констатував, що процесуальні норми створюються для забезпечення належного відправлення правосуддя та дотримання принципу юридичної визначеності, сторони провадження повинні мати право очікувати застосування вищезазначених норм. Принцип юридичної визначеності застосовується не тільки щодо сторін провадження, а й до національних судів (див. рішення від 21 жовтня 2010 року у справі "Дія-97" проти України", заява №19164/04, §47).

Офіційне розуміння правової визначеності як елемента верховенства права надано в пункті 3.1 мотивувальної частини рішення Конституційного Суду України від 29 червня 2010 року №17-рп/2010 у справі №1-25/2010, відповідно до якого одним з елементів верховенства права є принцип правової визначеності, у якому стверджується, що обмеження основних прав людини та громадянина і втілення цих обмежень на практиці є допустимим за умови передбачуваності застосування правових норм, встановлюваних такими обмеженнями. Тобто обмеження будь-якого права має базуватися на критеріях, які дадуть змогу передбачити юридичні наслідки своєї поведінки.

У судовій практиці Великої Палати Верховного Суду наголошується на тому, що загальновизнаний принцип правової визначеності передбачає стабільність правового регулювання і виконуваність судових рішень (постанова від 31 жовтня 2018 року у справі №202/4494/16-ц). Принцип юридичної визначеності є одним із суттєвих елементів принципу верховенства права. Дія вказаного принципу проявляється не лише у чіткості та зрозумілості закону, оскільки в процесі його правозастосування гарантія остаточності та обов`язковості судових рішень є складовими принципу правової визначеності та означають, що остаточне рішення компетентного суду, яке набрало законної сили, є обов`язковим як для сторін процесу, так і для суду, який ухвалив таке рішення, і не може переглядатися (постанова від 21 лютого 2020 року у справі №813/2646/18).

Відповідно до пункту 3 частини 1 статті 264 Господарського процесуального кодексу України, суд апеляційної інстанції закриває апеляційне провадження, якщо після відкриття апеляційного провадження за апеляційною скаргою, поданою особою з підстав вирішення судом питання про її права, інтереси та (або) обов`язки, встановлено, що судовим рішенням питання про права, інтереси та (або) обов`язки такої особи не вирішувалося.

З огляду на все вищевстановлене у даній ухвалі, враховуючи предмет позову в даній справі та встановлені судом обставини, колегія суддів дійшла висновку про наявність правових підстав для закриття апеляційного провадження за апеляційною скаргою, особи, яка не брала участі у справі - ОСОБА_1 на рішення Господарського суду Вінницької області у справі від 14 жовтня 2022 року у справі №902/975/21.

Зважаючи на закриття апеляційного провадження з розгляду апеляційної скарги, особи, яка не барла участі у справі - ОСОБА_1 , колегія суду відмовляє в задоволенні клопотання представника ОСОБА_1 про відкладення розгляду справи на іншу дату, зважаючи на відсутність обставин, які зумовили представництво такої особи та необхідність участі в судовому засіданні.

Керуючись статтями 234-235, 264, 269 Господарського процесуального кодексу України, суд

УХВАЛИВ:

1. Апеляційне провадження з розгляду апеляційної скарги, особи, яка не барла участі у справі - ОСОБА_1 на рішення Господарського суду Вінницької області від 14 жовтня 2022 року в справі № 902/975/21 - закрити.

2. Ухвала набирає законної сили з моменту її оголошення та може бути оскаржена до Верховного Суду відповідно до статті 287 Господарського процесуального кодексу України.

Повний текст ухвали виготовлено 30 січня 2024 року.

Головуючий суддя Василишин А.Р.

Суддя Юрчук М.І.

Суддя Тимошенко О.М.