ПІВНІЧНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"29" січня 2024 р. Справа№ 920/335/23

Північний апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючого: Барсук М.А.

суддів: Руденко М.А.

Пономаренка Є.Ю.

розглянувши в порядку письмового провадження без повідомлення учасників справи апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю "Фінансова компанія "Преміум Актив"

на рішення Господарського суду Сумської області від 06.09.2023 року (повний текст складено 11.09.2023)

у справі №920/335/23 ( суддя Жерьобкіна Є.А.)

за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю "АРПІ 2012"

до Товариства з обмеженою відповідальністю "Фінансова компанія "Преміум Актив"

про стягнення 156 089 грн 35 коп.,

В С Т А Н О В И В:

Короткий зміст позовних вимог

Товариство з обмеженою відповідальністю "АРПІ 2012" звернулось до суду з позовною заявою до Товариства з обмеженою відповідальністю "Фінансова компанія "Преміум Актив" про стягнення 156 089 грн 35 коп.

Обґрунтовуючи позовні вимоги, позивач зазначає, що у відповідач має заборгованість з орендних платежів на підставі договору оренди від 26.07.2021.

Короткий зміст рішення місцевого господарського суду та мотиви його прийняття

Рішенням Господарського суду Сумської області від 06.09.2023, з урахуванням ухвали суду від 06.09.2023 про виправлення описки, позовні вимоги задоволено частково.

Стягнуто з Товариства з обмеженою відповідальністю "Фінансова компанія "Преміум Актив" на користь Товариства з обмеженою відповідальністю "АРПІ 2021" 32 089 грн 35 коп. заборгованості з орендної плати, 2684 грн. 00 коп. витрат по сплаті судового збору. В іншій частині позову відмовлено.

В обґрунтування позовних вимог позивач вказав, що орендар тривалий час не сплачував орендну плату за орендоване майно, а тому по завершенні трьох повних місяців підряд орендодавець повідомив орендаря про відмову від договору оренди з вимогою про погашення заборгованості. Однак відповідач відмовився погашати прострочену заборгованість, у зв`язку з чим позивач звернувся з даним позовом до суду.

Також суд першої інстанції дійшов висновку, що поведінка та позиція позивача щодо стягнення неустойки є суперечливою, та виключає можливість застосування судом ч. 2 ст. 785 Цивільного кодексу України, тому, вимоги про стягнення з відповідача на користь позивача подвійного розміру орендної плати до фактичного звільнення приміщення та підписання між сторонами акту про повернення майна з оренди задоволенню не підлягають.

Короткий зміст вимог апеляційної скарги та узагальнення її доводів

Не погоджуючись з рішенням суду першої інстанції, Товариство з обмеженою відповідальністю "Фінансова компанія "Преміум Актив" звернулось до Північного апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою, в якій просить скасувати рішення Господарського суду Сумської області від 06.09.2023 року у справі №920/335/23 та ухвалити нове, яким відмовити в задоволенні позовних вимог в повному обсязі.

Доводи апеляційної скарги зводяться до наступного:

- суд першої інстанції прийняв до уваги лише докази позивача, проте проігноровано надані відповідачем докази;

- судом першої інстанції не надано правову оцінку відповіді на направлений позивачем лист від 31.05.2022 про розірвання договору;

- суд першої інстанції прийняв докази від представника позивача з порушенням ч. 2, 8, 9 ст. 80 ГПК України та всупереч ч. 3 ст. 56, ч. 1 ст. 58 ГПК України;

- задовольняючи частково позов, суд першої інстанції не врахував, що відповідач не користувався орендованим приміщенням з 24.02.2022; відповідачем сплачено при укладанні договору подвійний розмір орендної плати;

- відповідач не може повернути орендоване приміщення за актом приймання-передачі та підписати акт взаєморозрахунків, оскільки позивач не впускає його до орендованого приміщення, на телефонні дзвінки та листування не відповідає, що унеможливлює зробити це у відповідності до вимог чинного законодавства та укладеного договору;

- до зазначених правовідносин має бути застосовано приписи ч. 6 ст. 762 ЦК України та звільнено відповідача від сплати орендної плати та комунальних платежів за період з березня 2022 по 08.04.2022;

- договір оренди повинен бути розірваний з 31.05.2022 на підставі п.6.7. та 7.5. договору;

- суд повинен був невідкладно розглянути клопотання про об`єднання справ одне провадження та передати матеріали справи на розгляд судді, який раніше відкрив провадження у даній справі, а саме судді Заєць С.В., справа № 920/659/22.

Дії суду апеляційної інстанції щодо розгляду апеляційної скарги по суті

Згідно витягу з протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями, справу №920/335/23 передано на розгляд колегії суддів у складі: Барсук М.А. - головуюча суддя; судді - Пономаренко Є.Ю., Руденко М.А.

Відповідно до ч. 10 ст. 270 Господарського процесуального кодексу України апеляційні скарги на рішення господарського суду у справах з ціною позову менше ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.

Ухвалою суду від 30.10.2023 відкрито апеляційне провадження за апеляційною скаргою Товариства з обмеженою відповідальністю "Фінансова компанія "Преміум Актив" на рішення Господарського суду Сумської області від 06.09.2023 у справі №920/335/23 та повідомлено сторін, що справа буде розглядатись без повідомлення (виклику) учасників справи.

Пункт 2 частини 10 ст. 270 Господарського процесуального кодексу України передбачає, що з урахуванням конкретних обставин справи суд апеляційної інстанції за клопотанням учасника справи або з власної ініціативи може розглянути такі апеляційні скарги у судовому засіданні з повідомленням (викликом) учасників справи.

Клопотань від сторін про розгляд справи в судовому засіданні з повідомленням (викликом) учасників справи не заявлено, а тому справа розглядається судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.

Позиції учасників справи

13.10.2023 через відділ документального забезпечення суду від позивача надійшов відзив на апеляційну скаргу, в якому останній заперечив проти доводів та вимог апеляційної скарги та просив залишити її без задоволення у зв`язку із необґрунтованістю.

Обставини справи, встановлені судом першої інстанції та перевірені судом апеляційної інстанції

26.07.2021 року між Товариством з обмеженою відповідальністю «Арпі 2012» (орендодавець) та Товариством з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Преміум Актив» (орендар) укладено договір оренди нежитлового приміщення.

Згідно п. 1.1 договору, позивач передає відповідачу в оренду (тимчасове платне користування) нежитлові приміщення загальною площею 77,2 кв. м. з офісним ремонтом, обладнані кондиціонерами та частково забезпечені меблями, розташовані на 2-му поверсі за адресою: м. Суми, вул. Супруна, буд. 15, для розміщення офісу.

Позивач у термін, не пізніше 01.08.2021 передає, а відповідач приймає приміщення у користування за актом прийому-передачі, який є невід`ємною частиною договору (п. 2.1 договору).

Відповідно до п. 2.3 договору, не пізніше одного робочого дня з дати закінчення строку оренди, орендар повертає приміщення орендодавцю. Факт прийому-передачі приміщення засвідчується актом прийому-передачі приміщення.

Орендна плата за договором складається з двох частин постійної та динамічної. Розмір постійної частини орендної плати за договором становить 15000 грн 00 коп. Динамічна частина орендної плати (компенсація вартості спожитих орендарем комунальних послуг, а саме: електроенергія, водопостачання, каналізація та опалення) за цим договором погоджується сторонами щомісячно на підставі показників лічильників, рахунків та актів виконаних робіт з детальним описом послуг та сплачується на підставі окремих рахунків, виставлених орендодавцем. Загальна сума орендної плати на місяць визначається шляхом додавання постійної частини орендної плати та погодженої сторонами суми динамічної частини орендної плати. В разі, якщо договір припиняє дію та/або приміщення повертається орендодавцю, то орендна плата нараховується пропорційно фактичній кількості днів оренди (п. 3.1 договору).

Згідно п. 3.2 договору, вартість спожитих комунальних послуг за електроенергію, водопостачання, каналізацію та опалення відшкодовуються позивачем за окремими рахунками відповідача виставленими позивачу на підставі показників встановлених в орендованому приміщенні лічильників та рахунків постачальників таких послуг з наданням відповідачем позивачу засвідчених копій таких рахунків в якості обґрунтування суми/рахунку на компенсацію таких комунальних послуг.

Відповідно до п. 3.4 договору, орендар в п`ятиденний термін з дня укладення договору та отримання від орендодавця рахунку сплачує орендну плату за перший та останній місяць оренди.

Відповідно до п. 4.1.8 договору, позивач зобов`язаний 1 числа поточного місяця виставляти орендарю рахунок на сплату орендної плати за поточний місяць.

Відповідно до п. 4.1.9 договору, позивач зобов`язаний до 3 числа поточного місяця надавати орендарю підписаний орендодавцем акт наданий послуг за попередній місяць в двох екземплярах.

Розділом 6 договору сторони визначили строк дії, порядок зміни і розірвання договору.

Пунктом 6.1 договору сторони визначили, що договір укладається на строк з 01 серпня 2021 року по 31 липня 2022 року.

Договір може бути достроково розірваний за вимогою орендодавця без будь-яких компенсацій в наступних випадках: якщо орендар навмисно істотно погіршує стан орендованого нерухомого майна, у випадку затримки орендарем орендної плати на термін більше одного місяця після закінчення встановленого строку платежу (п. 6.2 договору).

Відповідно до п. 6.7 договору, договір може бути розірваний з ініціативи кожної із сторін при виникненні форс-мажорних обставин, що роблять його виконання неможливим протягом більше ніж 3 місяці за наявності підтверджуючого документу, наданого ТТП.

Розділом 7 договору сторони передбачили звільнення від відповідальності за невиконання і/або неналежне виконання зобов`язань за договором у випадку, якщо це невиконання і/або неналежне виконання викликане дією нездоланної сили (форс-мажором), до таких обставин, зокрема відносяться повені, пожежі, землетруси або інші природні явища, війна і воєнні дії, блокада, страйки, акти або дії державних органів, включаючи прийняття урядових і відомчих рішень, і інші обставини поза розумним контролем сторін. У цьому випадку встановлені терміни по виконанню зобов`язань, зазначених у даному договорі, переносяться на термін, протягом якого діють обставини нездоланної сили (п. 7.1 договору).

Згідно актів прийому-передачі наданих послуг за договором оренди нежитлового приміщення від 26.07.2021: від 31.03.2022, від 30.04.2022, від 31.05.2022, орендна плата становить 15000 грн 00 коп.

Відповідачу виставлені рахунки: № 3/2022 від 01.03.2022, № 4/2022 від 01.04.2022, № 5/2022 від 01.05.2022 для оплати оренди приміщення за березень-травень 2022 на суму 15000 грн 00 коп. за кожен місяць.

Відповідач зазначає, що 26.02.2022 через засоби електронного зв`язку Telegram відправив на телефонний номер бухгалтера позивача лист вих. № 2402/03 від 24.02.2022 з проханням звільнити відповідача від сплати орендної плати на час дії воєнного стану та у зв`язку з форс-мажорними обставинами відповідно до ст.614, 617 Цивільного кодексу України, ст. 218 Господарського кодексу України та п.7.1 договору.

Відповідач зазначає, що направив зазначений лист месенджером, оскільки на той час відділення «Укрпошти» не працювали, і це був єдиний спосіб зв`язку з позивачем. В подальшому такий лист було повторно направлено засобами поштового зв`язку.

Відповідач стверджує, що 07.03.2022 отримав дзвінок від бухгалтера позивача з повідомленням, що лист від 24.02.2022 отримали та згодні з його змістом і на час бойових дій звільняють від сплати орендної плати, проте відповідь надати не можуть, оскільки йдуть бойові дії та звільнився юрист. Крім того бухгалтер запевнила про те, що після закінчення бойових дій лист - відповідь буде надіслано відповідачу.

Листом № 05/31 від 31.05.2022 позивач направив на адресу відповідача лист, в якому повідомив про відмову від договору оренди та про його припинення на майбутнє, враховуючи відсутність орендної плати та компенсації за спожиті комунальні послуги в останні три місяці. Також позивач в листі просив негайно погасити існуючу заборгованість, звільнити орендоване приміщення, забрати належні Товариству речі, передати орендоване приміщення за актом приймання-передачі.

Разом з листом надіслано рахунки: № 3/2022 від 23.06.2022 за оренду за березень місяць на суму 15000 грн 00 коп.; № 4/2022 від 23.06.2022 за оренду за квітень місяць на суму 15000 грн 00 коп.; № 5/2022 від 23.06.2022 за оренду за травень місяць на суму 15000 грн 00 коп.; розрахунок № 04д/2022 від 23.06.2022 за оренду приміщення за квітень 2022 (динамічна частина) на суму 5404 грн 00 коп.; розрахунок комунальних послуг за електропостачання на суму 5404 грн 00 коп.; рахунок № 03д/2022 від 23.06.2022 за оренду приміщення за березень 2022 (динамічна частина) на суму 5575 грн 99 коп.; розрахунок комунальних послуг за електропостачання на суму 5575 грн 99 коп.

Лист отриманий відповідачем 22.06.2022.

Листом № 2706/04 від 27.06.2022 відповідач повідомив позивача, що не погоджується з відмовою позивача від договору та припинення його на майбутнє, а також з виставленими рахунками.

Обґрунтовуючи незгоду, відповідач зазначив, що 28.02.2022 Торгово-промислова палата України засвідчила форс-мажорні обставини (лист № 2024/02.0-7.1), та те, що місто Суми було в окупації і користуватись орендованим приміщенням відповідач не міг, у зв`язку з чим запропонував вирішити питання трьома шляхами:

- достроково припинити договір, провести взаєморозрахунок, яким погодити, що у орендаря немає несплаченої заборгованості перед орендодавцем. Сума у розмірі 15000,00 грн., яка була сплачена за договором як плата за останній місяць оренди, залишається у орендодавця та є оплатою за період з 09.04.2022 по 31.05.2022;

- укласти договір платного зберігання майна ТОВ «ФК «Преміум Актив» з щомісячною сумою плати у розмірі 5000,00 грн.

- продовжити дію договору оренди та внести до нього правки щодо розміру орендної плати шляхом її зменшення на час дії воєнного стану в Україні.

Відповіді на зазначений лист матеріали справи не містять.

24.08.2022 відповідач звернувся до Сумського районного управління поліції ГУНП в Сумській області з заявою про вчинення злочину № 2408/01 від 24.08.2022, згідно якої повідомив, що з червня 2022 року ТОВ «ФК «Преміум Актив» не може потрапити до орендованого приміщення за адресою: м. Суми, вул. Супруна, буд. 15, яке розташовано на другому поверсі. На вході охорона не допускає працівників Товариства до приміщення та не надає дозволу забрати належне Товариству майно, що знаходиться в орендованому приміщенні (том І, а. с. 80).

В обґрунтування позовних вимог позивач вказав, що орендар тривалий час не сплачував орендну плату за орендоване майно, а тому по завершенні трьох повних місяців підряд орендодавець повідомив орендаря про відмову від договору оренди з вимогою про погашення заборгованості. Однак відповідач відмовився погашати прострочену заборгованість, у зв`язку з чим позивач звернувся з даним позовом до суду.

Частково задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції вказав, що з огляду на здійснений судом першої інстанції розрахунок заборгованості, з урахуванням здійснених відповідачем проплат, загальна заборгованість відповідача з орендної плати складає 32 089 грн 35 коп.

Також суд першої інстанції дійшов висновку, що поведінка та позиція позивача щодо стягнення неустойки є суперечливою, та виключає можливість застосування судом ч. 2 ст. 785 Цивільного кодексу України, тому, вимоги про стягнення з відповідача на користь позивача подвійного розміру орендної плати до фактичного звільнення приміщення та підписання між сторонами акту про повернення майна з оренди задоволенню не підлягають.

Однак колегія суддів частково не погоджується із таким висновком суду першої інстанції з огляду на наступне.

Мотиви та джерела права, з яких виходить суд апеляційної інстанції при прийнятті постанови

Згідно з ч. 1 ст. 173 ГК України господарським визнається зобов`язання, що виникає між суб`єктом господарювання та іншим учасником (учасниками) відносин у сфері господарювання з підстав, передбачених цим Кодексом, в силу якого один суб`єкт (зобов`язана сторона, у тому числі боржник) зобов`язаний вчинити певну дію господарського чи управлінсько-господарського характеру на користь іншого суб`єкта (виконати роботу, передати майно, сплатити гроші, надати інформацію тощо), або утриматися від певних дій, а інший суб`єкт (управнена сторона, у тому числі кредитор) має право вимагати від зобов`язаної сторони виконання її обов`язку.

Відповідно до ст. 759 Цивільного кодексу України, яка кореспондується зі ст. 283 Господарського кодексу України, за договором найму (оренди) наймодавець передає або зобов`язується передати наймачеві майно у користування за плату на певний строк.

У відповідності до ст. 760 Цивільного кодексу України, предметом договору найму може бути річ, яка визначена індивідуальними ознаками і яка зберігає свій первісний вигляд при неодноразовому використанні (неспоживна річ). Законом можуть бути встановлені види майна, що не можуть бути предметом договору найму. Предметом договору найму можуть бути майнові права.

У відповідності до ч. 1 ст. 762 Цивільного кодексу України, за користування майном з наймача справляється плата, розмір якої встановлюється договором найму.

Відповідно до ст. 286 ГК України орендна плата - це фіксований платіж, який орендар сплачує орендодавцю незалежно від наслідків своєї господарської діяльності.

Тобто, у відповідача, у зв`язку з укладенням Договору та прийняттям в користування об`єкта оренди, виникло зобов`язання зі сплати орендної плати та інших передбачених Договором платежів за весь час користування об`єктом оренди.

Так, позивач зазначає про наявність у відповідача заборгованості з орендної плати за березень-травень 2022.

Водночас, відповідно до частин 4, 6 статті 762 Цивільного кодексу України наймач має право вимагати зменшення плати, якщо через обставини, за які він не відповідає, можливість користування майном істотно зменшилася. Наймач звільняється від плати за весь час, протягом якого майно не могло бути використане ним через обставини, за які він не відповідає.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 08.05.2018 у справі № 910/7495/16, правовідносини у якій виникли з орендних відносин, зазначено, що згідно з ч. 6 ст. 762 Цивільного кодексу України наймач звільняється від плати за весь час, протягом якого майно не могло бути використане ним через обставини, за які він не відповідає. Отже, наведена норма права визначає в якості підстави звільнення від зобов`язання сплатити орендну плату об`єктивну безпосередню неможливість використовувати передане у найм майно (бути допущеним до приміщення, знаходитись у ньому, зберігати у приміщенні речі тощо) через обставини, за які орендар не відповідає.

Велика Палата Верховного Суду вказала, що відсутність у ч. 6 ст. 762 Цивільного кодексу України вичерпного переліку обставин, які унеможливлюють використання орендарем майна, підстав виникнення таких обставин, засобів їх підтвердження свідчить про те, що підставою для застосування цієї норми є встановлення факту неможливості використання орендарем майна з незалежних від нього причин на загальних підставах, визначених процесуальним законодавством.

Отже, для застосування частини шостої статті 762 Цивільного кодексу України та звільнення наймача від плати за користування орендованим майном визначальною умовою такого звільнення є наявність обставин, за які орендар не відповідає.

Тобто, наймач повинен довести обставини, які свідчать про те, що майно не використовувалося або не могло бути використане, і він не відповідає за ці обставини.

В такий спосіб підставою звільнення від зобов`язання сплачувати орендну плату ця норма визначає, зокрема, об`єктивну неможливість використовувати передане в оренду майно (бути допущеним до приміщення, знаходитись у ньому, тощо) через обставини, за які орендар не відповідає.

При оцінці таких обставин презюмується незмінність умов господарювання (користування майном) чи стану об`єкта оренди, а орендар повинен подати докази наявності тих обставин, на які він посилається в обґрунтування своїх вимог, а також довести, що ці обставини виникли з незалежних від нього причин, зокрема, внаслідок зміни кон`юнктури на ринку товарів, робіт, послуг, з вини орендодавця, через дію непереборної сили тощо.

Якщо орендар з незалежних від нього обставин протягом певного часу був повністю позбавлений можливості користуватися орендованим майном, то на підставі наведеної правової норми він вправі порушувати питання про повне звільнення його від внесення орендної плати.

Аналогічна правова позиція щодо застосування норм частини шостої статті 762 Цивільного кодексу України викладена у постанові Верховного Суду від 12 квітня 2023 року у справі № 910/14244/20.

Як стверджує відповідач у відзиві на позовну заяву, він не користувався об`єктом оренди з 24.02.2022 через наявність форс-мажорних обставин - введення на території України воєнного стану.

Колегією суддів враховано, що 24.02.2022 у зв`язку з військовою агресією росії проти України згідно з Указом Президента України №64/2022 "Про введення воєнного стану в Україні", який затверджено Законом України №2102-IX від 24.02.2022 року "Про затвердження Указу Президента України "Про введення воєнного стану в Україні" в країні введено воєнний стан.

Воєнний стан - це особливий правовий режим, що вводиться в Україні або в окремих її місцевостях у разі збройної агресії чи загрози нападу, небезпеки державній незалежності України, її територіальній цілісності та передбачає надання відповідним органам державної влади, військовому командуванню, військовим адміністраціям та органам місцевого самоврядування повноважень, необхідних для відвернення загрози, відсічі збройної агресії та забезпечення національної безпеки, усунення загрози небезпеки державній незалежності України, її територіальній цілісності, а також тимчасове, зумовлене загрозою, обмеження конституційних прав і свобод людини і громадянина та прав і законних інтересів юридичних осіб із зазначенням строку дії цих обмежень.

У зв`язку із введенням в Україні воєнного стану тимчасово, на період дії правового режиму воєнного стану, можуть обмежуватися конституційні права і свободи людини і громадянина, передбачені ст. 30 34, 38, 39, 41 44, 53 Конституції України, а також вводитися тимчасові обмеження прав і законних інтересів юридичних осіб у межах та обсязі, що необхідні для забезпечення можливості запровадження та здійснення заходів правового режиму воєнного стану, які передбачені частиною першою статті 8 Закону України «Про правовий режим воєнного стану». пункт 3 Указу Президента України від 24 лютого 2022 року № 64 "Про введення воєнного стану в Україні")

Торгово-промислова палата України (далі - ТПП України) на своєму сайті в мережі Інтернет розмістила лист № 2024/02.0-7.1 від 28.02.2022, що адресований «Всім кого це стосується», згідно якого на підставі ст.ст. 14, 14-1 Закону України «Про торгово-промислові палати в Україні», Статуту ТПП України, цим засвідчує форс-мажорні обставини (обставини непереборної сили): військову агресію Російської Федерації проти України, що стало підставою введення воєнного стану із 05 години 30 хвилин 24.02.2022 строком на 30 діб, відповідно до Указу Президента України від 24.02.2022 № 64/2022 «Про введення воєнного стану в Україні». Враховуючи це, ТПП України підтверджує, що зазначені обставини з 24.02.2022 до їх офіційного закінчення, є надзвичайними, невідворотними та об`єктивними обставинами для суб`єктів господарської діяльності та/або фізичних осіб по договору, окремим податковим та/чи іншим зобов`язанням/обов`язком, виконання яких/-го настало згідно з умовами договору, контракту, угоди, законодавчих чи інших нормативних актів і виконання відповідно яких/-го стало неможливим у встановлений термін внаслідок настання таких форс-мажорних обставин (обставин непереборної сили).

Відповідно до ст.14-1 Закону України "Про торгово-промислові палати в Україні" Торгово-промислова палата України та уповноважені нею регіональні торгово-промислові палати засвідчують форс-мажорні обставини (обставини непереборної сили) та видають сертифікат про такі обставини протягом семи днів з дня звернення суб`єкта господарської діяльності за собівартістю. Сертифікат про форс-мажорні обставини (обставини непереборної сили) для суб`єктів малого підприємництва видається безкоштовно (ч.1).

Форс-мажорними обставинами (обставинами непереборної сили) є надзвичайні та невідворотні обставини, що об`єктивно унеможливлюють виконання зобов`язань, передбачених умовами договору (контракту, угоди тощо), обов`язків згідно із законодавчими та іншими нормативними актами, а саме: загроза війни, збройний конфлікт або серйозна погроза такого конфлікту, включаючи але не обмежуючись ворожими атаками, блокадами, військовим ембарго, дії іноземного ворога, загальна військова мобілізація, військові дії, оголошена та неоголошена війна, дії суспільного ворога, збурення, акти тероризму, диверсії, піратства, безлади, вторгнення, блокада, революція, заколот, повстання, масові заворушення, введення комендантської години, карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України, експропріація, примусове вилучення, захоплення підприємств, реквізиція, громадська демонстрація, блокада, страйк, аварія, протиправні дії третіх осіб, пожежа, вибух, тривалі перерви в роботі транспорту, регламентовані умовами відповідних рішень та актами державних органів влади, закриття морських проток, ембарго, заборона (обмеження) експорту/імпорту тощо, а також викликані винятковими погодними умовами і стихійним лихом, а саме: епідемія, сильний шторм, циклон, ураган, торнадо, буревій, повінь, нагромадження снігу, ожеледь, град, заморозки, замерзання моря, проток, портів, перевалів, землетрус, блискавка, пожежа, посуха, просідання і зсув ґрунту, інші стихійні лиха тощо (ч.2).

Колегія суддів враховує висновок Верховного Суду, викладеного у постанові від 25.01.2022 у справі № 904/3886/21, який зазначив, що форс-мажорні обставини не мають преюдиціальний (заздалегідь встановлений) характер, а зацікавленій стороні необхідно довести (1) факт їх виникнення; (2) те, що обставини є форс-мажорними (3) для конкретного випадку. Виходячи з ознак форс-мажорних обставин, необхідно також довести їх надзвичайність та невідворотність.

Аналогічного висновку дійшов Верховний Суд й у постанові від 16.07.2019 в справі № 917/1053/18, зазначивши, що лише посилання сторони у справі на наявність обставин непереборної сили та надання підтверджуючих доказів не може вважатися безумовним доведенням відповідних обставин, яке не потребує оцінки суду. Саме суд повинен на підставі наявних у матеріалах доказів встановити, чи дійсно такі обставини, на які посилається сторона, є надзвичайними і невідворотними, що об`єктивно унеможливили належне виконання стороною свого обов`язку.

Згідно п.7.1 Договору, сторони звільняються від відповідальності за невиконання/або неналежне виконання зобов`язань за цим Договором у випадку, якщо це невиконання і/або неналежне виконання викликане дією нездоланної сили (форс-мажором), до таких обставин зокрема відносяться: повені, пожежі, землетруси або інші природні явища, війна, воєнні дії, блокада, страйки, акти або дії державних органів, включаючи прийняття урядових рішень, і інші обставини поза розумним контролем сторін. У цьому випадку встановлені терміни по виконанню зобов`язань, зазначених у даному договорі, переносяться на термін, протягом якого діють обставини нездоланної сили.

Згідно п.7.5 Договору, якщо ці обставини будуть тривати більше двох місяців, Сторони шляхом переговорів приймуть рішення щодо подальшого виконання даного Договору.

Колегією суддів враховано, що 26.02.2022 відповідач через засоби електронного зв`язку telegram надіслав бухгалтеру позивача лист № 2402/03 від 24.02.2022, в якому прохав звільнити позивача від сплати орендної плати на час дії воєнного стану та у зв`язку з форс-мажорними обставинами відповідно до ст.ст. 614, 617 ЦК України та п. 7.1. договору.

В подальшому такий лист був направлений відповідачем засобами поштового зв`язку 25.06.2022, що підтверджується описом вкладення у цінний лист.

Згідно зі статтею 96 ГПК України електронними доказами є інформація в електронній (цифровій) формі, яка містить дані про обставини, що мають значення для справи, зокрема електронні документи (в тому числі текстові документи, графічні зображення, плани, фотографії, відео- та звукозаписи тощо). Такі дані можуть зберігатися, зокрема, на портативних пристроях (картах пам`яті, мобільних телефонах тощо), серверах, системах резервного копіювання, інших місцях збереження даних в електронній формі (в тому числі в мережі Інтернет).

Електронні докази подаються в оригіналі або в електронній копії, засвідченій електронним цифровим підписом, прирівняним до власноручного підпису відповідно до Закону України «Про електронний цифровий підпис». Законом може бути передбачено інший порядок засвідчення електронної копії електронного доказу.

Учасники справи мають право подавати електронні докази в паперових копіях, посвідчених в порядку, передбаченому законом. Паперова копія електронного доказу не вважається письмовим доказом.

Учасник справи, який подає копію електронного доказу, повинен зазначити про наявність у нього або іншої особи оригіналу електронного доказу.

Якщо подано копію (паперову копію) електронного доказу, суд за клопотанням учасника справи або з власної ініціативи може витребувати у відповідної особи оригінал електронного доказу. Якщо оригінал електронного доказу не поданий, а учасник справи або суд ставить під сумнів відповідність поданої копії (паперової копії) оригіналу, такий доказ не береться судом до уваги.

Відповідно до частин першої, другої статті 5 Закону № 851-IV електронний документ - документ, інформація в якому зафіксована у вигляді електронних даних, включаючи обов`язкові реквізити документа. Склад та порядок розміщення обов`язкових реквізитів електронних документів визначається законодавством.

Згідно із частиною першою статті 7 Закону № 851-IV оригіналом електронного документа вважається електронний примірник документа з обов`язковими реквізитами, у тому числі з електронним підписом автора або підписом, прирівняним до власноручного підпису відповідно до Закону України «Про електронні довірчі послуги».

З наведених норм права вбачається, що процесуальний закон чітко регламентує можливість та порядок використання інформації в електронній формі (у тому числі текстових документів, фотографій тощо, які зберігаються на мобільних телефонах або на серверах, в мережі Інтернет) як доказу у судовій справі.

Паперова копія електронного доказу не вважається письмовим доказом, однак є однією з форм, у якій учасник справи має право подати електронний доказ (частина третя статті 96 ГПК України), який, у свою чергу, є засобом встановлення даних, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи (пункт 1 частини другої статті 73 ГПК України).

Отже, подання електронного доказу в паперовій копії саме по собі не робить такий доказ недопустимим. Суд може не взяти до уваги копію (паперову копію) електронного доказу, у випадку якщо оригінал електронного доказу не поданий, а учасник справи або суд ставить під сумнів відповідність поданої копії (паперової копії) оригіналу. Наведений висновок є усталеним у судовій практиці (наприклад, його наведено у постановах Верховного Суду від 29 січня 2021 року у справі № 922/51/20, від 15 липня 2022 року у справі № 914/1003/21).

Поняття електронного доказу є ширшим за поняття електронного документа. Електронний документ - документ, інформація в якому зафіксована у вигляді електронних даних, включаючи обов`язкові реквізити документа, в тому числі електронний підпис.

Натомість електронний доказ - це будь-яка інформація в цифровій формі, що має значення для справи. Повідомлення (з додатками), відправлені електронною поштою чи через застосунки-месенджери, є електронним доказом, який розглядається та оцінюється судом відповідно до статті 86 ГПК України за своїм внутрішнім переконанням у сукупності з іншими наявними у матеріалах справи доказами.

Вказане вище узгоджується із правовою позицією Великої Палати Верховного Суду, викладеною у постанові від 21.06.2023 у справі № 916/3027/21.

Колегією суддів враховано, що тимчасова окупація населеного пункту та ведення на його території активних бойових дій з 24.02.2022 унеможливлювали надсилання та доставку кореспонденції засобами поштового зв`язку, а тому відповідач був обмежений у можливості вибору способу повідомлення, визначеного договором, та вимушено скористався доступним йому на той час засобом зв`язку з позивачем.

За висновком суду апеляційної інстанції, такі обставини (військова агресія російської федерації проти України, що стало підставою для введення воєнного стану в Україні з 24.02.2022) можуть бути враховані при застосуванні положень частини 6 статті 762 Цивільного кодексу України до спірних правовідносин та звільнення наймача від плати за користування орендованим майном у відповідний період, якщо орендар доведе, що через такі обставини був позбавлений можливості користуватися орендованим майном.

Так, наказом Міністерства з питань реінтеграції тимчасово окупованих територій України від 22.12.2022 № 309 «Про затвердження Переліку територій, на яких ведуться (велися) бойові дії або тимчасово окупованих російською федерацією», було визначено перелік населених пунктів, на території яких було ведення активних бойових дій. Відповідно до п. 2.8 вказаного наказу територія Сумської міської територіальної громади, яка включає в себе місто Суми, з 24.02.2022 по 03.04.2022 була визначена територією активних бойових дій.

Крім того, в матеріалах справи міститься наказ відповідача № 5 ОД від 24.02.2022, яким у зв`язку з прийняттям 24.02.2022 Закону України «Про затвердження Указу Президента України «Проведення воєнного стану в Україні» переведено всі відділи компанії на дистанційну роботу (м. Суми, м. Харків, м. Павлоград, м. Дніпро).

Колегія суддів зазначає, що повномасштабна військова агресія російської федерації проти України, введення воєнного стану в України, ракетні удари російських військ по Києву, не залежали від волі позивача та відповідача, мають надзвичайний характер, є невідворотними, та, як було доведено вище, унеможливлювали використання відповідачем орендованого приміщення відповідно до умов договору у період з 24.02.2022 по 03.04.2022.

А тому, з огляду на встановлені вище обставини, які унеможливлювали використання відповідачем орендованого приміщення і за які він не відповідав, колегія суддів дійшла до висновку, що Товариство з обмеженою відповідальністю "Фінансова компанія "Преміум Актив" підлягає звільненню від орендної плати за весь час неможливості використання орендованого майна, починаючи з 24.02.2022 по 03.04.2022 на підставі частини 6 статті 762 Цивільного кодексу України.

А тому, з огляду на викладене вище, безпідставним є нарахування орендної плати за період з 24.02.2022 по 03.04.2022.

Інших доказів, що орендоване майно не могло бути використане відповідачем після 03.04.2022 з підстав, за які він не відповідає, матеріали справи не містять та відповідачем не доведено.

Більше того, сам відповідач у відзиві на позовну заяву та апеляційній скарзі визначає період неможливості використання орендованого приміщення з березня по 08.04.2022 (однак не надаючи доказів, з яких у нього була відсутня можливість використати орендоване приміщення з 04.04.2022 по 08.04.2022).

Суд першої інстанції в оскаржуваному рішенні вказав, що листом № 05/31 від 31.05.2022 позивач повідомив відповідача про відмову від договору та припинення його дії на майбутнє, у зв`язку з чим договір є розірваним з 22.06.2022 (з моменту отримання листа відповідачем).

Відповідно до ст. 782 ЦК України наймодавець має право відмовитися від договору найму і вимагати повернення речі, якщо наймач не вносить плату за найм речі протягом трьох місяців підряд.

Однак, оскільки відповідач за період 24.02.2022 по 03.04.2022 був звільнений від сплати орендних платежів у розумінні частини шостої статті 762 Цивільного кодексу України, а тому у позивача було відсутнє право на розірвання договору в односторонньому порядку на підставі ст. 782 ЦК України, у зв`язку з чим є помилковими висновки суду першої інстанції, що договір оренди припинив свою дію 22.06.2022 на підставі листа позивача № 05/31 від 31.05.2022.

Пунктом 6.1 договору оренди нежитлового приміщення від 26.07.2021 визначено строк його укладення до 31.07.2022.

Водночас, в апеляційній скарзі відповідач вважає, що договір має бути розірваний з 31.05.2022 на підставі п. 6.7. та 7.5. договору.

Колегія суддів враховує, що на розгляді Господарського суду Сумської області перебувала справа № 920/659/22 за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю "Фінансова Компанія "Преміум Актив" до Товариства з обмеженою відповідальністю "АРПІ-2012" про визнання договору оренди нежитлового приміщення від 26.07.2021 розірваним з 31.05.2022 та зобов`язання відповідача повернути належне позивачеві майно, яке знаходиться в об`єкті оренди, що розташоване за адресою: м. Суми, вул. Супруна, 15.

Рішенням Господарського суду Сумської області від 22.06.2023 позовні вимоги задоволені частково, зобов`язано ТОВ "АРПІ-2012" повернути позивачу належне йому майно, яке знаходиться в об`єкті оренди, що розташоване за адресою: м. Суми, вул. Супруна,15, перелічене у резолютивній частині рішення суду.

В частині позовних вимог про визнання розірваним договору оренди, укладеного між ТОВ "ФК "Преміум Актив" та ТОВ "АРПІ-2012" від 26.07.2021 з 31 травня 2022, відмовлено.

Постановою Північного апеляційного господарського суду від 05.09.2023, залишеною без змін постановою Верховного Суду від 05.12.2023, рішення Господарського суду Сумської області від 22.06.2023 скасовано частково, відмовлено у задоволенні позову повністю.

Так, зокрема, рішенням у справі № 920/659/22 було встановлено, що укладений між сторонами договір припинив свою дію з 31.07.2022.

Відповідно до частини 4 ст. 75 Господарського процесуального кодексу України обставини, встановлені рішенням суду в господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, стосовно якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.

Так, преюдиційні факти є обов`язковими при вирішенні інших справ та не підлягають доказуванню, оскільки їх істинність встановлено у рішенні, у зв`язку з чим немає необхідності встановлювати їх знову, піддаючи сумніву істинність та стабільність судового акту, який набрав законної сили.

З урахуванням правового висновку Великої Палати Верховного Суду, викладеного у п. 32 постанови Великої Палати Верховного Суду від 03.07.2018 у справі № 917/1345/17 (провадження № 12-144гс18), преюдиціальне значення у справі надається обставинам, встановленим судовими рішеннями, а не правовій оцінці таких обставин, здійсненій іншим судом. Преюдицію утворюють виключно ті обставини, які безпосередньо досліджувались і встановлювались судом, що знайшло своє відображення у мотивувальній частині судового рішення. Преюдиціальні факти відрізняються від оцінки іншим судом обставин справи.

Тобто, в межах справи було встановлено припинення договору оренди нежитлового приміщення від 26.07.2021, укладеного між сторонами, саме з 31.07.2022.

Як вбачається з підстав позову, позивачем до 31.05.2022 нараховувалась орендна плата відповідно до умов договору, а з 01.06.2022 по 31.10.2022 - неустойка відповідно до ч. 2 ст. 785 Цивільного кодексу України.

Як вбачається з матеріалів справи, згідно п. 3.4 договору відповідачем перераховано позивачу орендну плату за перший місяць та за останній місяць в сумі 30000 грн 00 коп., що підтверджується платіжною інструкцією № 4386 від 10.07.2021.

Платіжною інструкцією № 5189 від 15.02.2022 на суму 15000 грн 00 коп. сплачено орендну плату згідно рахунку № 1/2022 від 01.02.2022.

Платіжною інструкцією № 5212 від 23.02.2022 на суму 4970 грн 01 коп. сплачено комунальні послуги згідно рахунку № 01д/2022 від 15.02.2022, платіжною інструкцією № 5255 від 06.05.2022 на суму 3940 грн 64 коп. сплачено комунальні послуги згідно рахунку № 02д/2022 від 15.02.2022.

Як вказано позивачем у клопотанні про залучення доказів у справі, оплати за комунальні послуги зараховані в рахунок зменшення заборгованості з орендної плати.

Доводи позивача, що вказане клопотання було заявлено представником, який не має право представляти інтереси позивача, оскільки не є адвокатом чи пов`язаною з позивачем трудовими відносинами, колегія суддів відхиляє, оскільки з огляду на приписи ч. 2 ст. 58 ГПК України при розгляді справ у малозначних спорах (малозначні справи) представником може бути особа, яка досягла вісімнадцяти років, має цивільну процесуальну дієздатність, за винятком осіб, визначених статтею 59 цього Кодексу.

Як вбачається з матеріалів справи, дана справа була визначена судом першої інстанції як малозначна та слухалась у порядку спрощеного позовного провадження із викликом сторін, у зв`язку з чим клопотання про долучення доказів у справі було подано належним представником у розумінні ч. 2 ст. 58 ГПК України.

А тому, оскільки Товариство з обмеженою відповідальністю "Фінансова компанія "Преміум Актив" не мало змоги користуватись орендованими приміщеннями з 24.02.2022 по 03.04.2022, колегія суддів, здійснивши власний розрахунок орендної плати, встановила, що з 04.04.2022 у відповідача був обов`язок з оплати орендної плати у розмірі 13 500,00 грн. за квітень 2022, 15 000,00 грн за травень 2022 року, 15 000,00 грн за червень 2022 року, 15 000,00 грн за липень 2022 року.

Враховуючи здійснені платежі, колегія суддів встановила, що орендна плата за лютий 2022 року, яка сплачена платіжною інструкцією № 5189 від 15.02.2022, підлягає частковому зарахуванню в суму заборгованості починаючи з 04 квітня 2022 року у сумі 2 678,67 грн., сплачені 4970,01 грн та 3940,64 грн за комунальні послуги підлягають також зарахуванню в рахунок орендної плати за квітень 2022; частина сплаченої платіжною інструкцією № 4386 від 10.07.2021 сума в розмірі 15000 грн 00 коп. підлягає зарахуванню за травень 2022 року.

Доводи апелянта, що весь платіж у розмірі 30 000,00 грн має бути врахований як оплата за останній місяць орендних платежів колегія суддів відхиляє, оскільки платіжною інструкцією № 4386 від 10.07.2021 перераховано на користь позивача 30 000 грн 00 коп. за перший та останній місяць оренди, що узгоджується з п. 3.4. договору. Доказів того, що вказаний платіж не був врахований в якості оплати першого місяця оренди, матеріали справи не містять.

Надані відповідачем акти звірки не можуть бути доказами на підтвердження здійснених оплат по договору оренди, оскільки акт звірки розрахунків у сфері бухгалтерського обліку та фінансової звітності не є зведеним обліковим документом, а є лише технічним (фіксуючим) документом, за яким бухгалтерії підприємств звіряють бухгалтерський облік операцій. (правова позиція, викладена у постанові Верховного Суду від 05.03.2019 у справі № 910/1389/18).

Більше того, такі акти звірки не підписані зі сторони позивача.

Твердження відповідача, що позивачем не було виконано умови п. 3.3., 4.1.8., 4.1.9 договору оренди, а саме не надіслано актів наданих послуг за попередній місяць в двох екземплярах та рахунків, колегія суддів відхиляє, оскільки не направлення таких документів у строк, визначений умовами договору, не нівелює встановленого п. 3.3. договору строку оплати орендних платежів -до 5 числа кожного місяця.

Більше того, разом із листом № 05/31 від 31.05.2022 відповідачу були надіслані рахунки: № 3/2022 від 23.06.2022 за оренду за березень місяць на суму 15000 грн 00 коп.; № 4/2022 від 23.06.2022 за оренду за квітень місяць на суму 15000 грн 00 коп.; № 5/2022 від 23.06.2022 за оренду за травень місяць на суму 15000 грн 00 коп.; розрахунок № 04д/2022 від 23.06.2022 за оренду приміщення за квітень 2022 (динамічна частина) на суму 5404 грн 00 коп.; розрахунок комунальних послуг за електропостачання на суму 5404 грн 00 коп.; рахунок № 03д/2022 від 23.06.2022 за оренду приміщення за березень 2022 (динамічна частина) на суму 5575 грн 99 коп.; розрахунок комунальних послуг за електропостачання на суму 5575 грн 99 коп.

Як вбачається з наданого позивачем розрахунку, ним починаючи з червня 2022 по жовтень 2022 було здійснено нарахування неустойки на підставі ч. 2 ст. 785 ЦК України у розмірі подвійної орендної плати.

Стосовно таких нарахувань колегія суддів зазначає наступне.

Відповідно до статті 785 ЦК України у разі припинення договору найму наймач зобов`язаний негайно повернути наймодавцеві річ у стані, в якому вона була одержана, з урахуванням нормального зносу, або у стані, який було обумовлено в договорі. Якщо наймач не виконує обов`язку щодо повернення речі, наймодавець має право вимагати від наймача сплати неустойки у розмірі подвійної плати за найм речі за час прострочення.

За змістом наведених норм, із закінченням строку договору найму (оренди), на який його було укладено, договір є припиненим, що означає припинення дії (чинності) для сторін всіх його умов, а їх невиконання (невиконання окремих його умов) протягом дії договору оренди є невиконанням зобов`язання за цим договором, що має відповідні наслідки (настання відповідальності за невиконання чи неналежне виконання обов`язків під час дії договору тощо), однак не зумовлює продовження дії (чинність) договору в цілому або тих його умов, що не були виконані (неналежно виконані) стороною (сторонами).

Після спливу строку дії договору оренди невиконання чи неналежне виконання обов`язку з негайного повернення речі свідчить про неправомірне користування майном, яке було передане в найм (оренду). Тому права та обов`язки наймодавця і наймача, що перебували у сфері регулятивних правовідносин, переходять у сферу охоронних правовідносин та охоплюються правовим регулюванням за частиною другою статті 785 Цивільного кодексу України, яка регламентує наслідки невиконання майнового обов`язку щодо негайного повернення речі наймодавцеві.

Оскільки поведінка боржника не може бути одночасно правомірною та неправомірною, то регулятивна норма статті 762 Цивільного кодексу України ("Плата за користування майном") і охоронна норма частини 2 статті 785 Цивільного кодексу України ("Обов`язки наймача у разі припинення договору найму") не можуть застосовуватися одночасно, адже орендар не може мати одночасно два обов`язки, які суперечать один одному: сплачувати орендну плату, що здійснюється за правомірне користування майном, і негайно повернути майно.

З викладеного вбачається, що обов`язок орендаря сплачувати орендну плату за користування орендованим майном зберігається до припинення договору оренди (до спливу строку його дії), оскільки орендна плата є платою орендаря за користування належним орендодавцю майном та відповідає суті орендних правовідносин, що полягають у строковому користуванні орендарем об`єктом оренди на платній основі.

Водночас, неустойка, стягнення якої передбачено частиною 2 статті 785 Цивільного кодексу України, є самостійною формою майнової відповідальності у сфері орендних правовідносин, яка застосовується у разі (після) припинення договору оренди - якщо наймач не виконує обов`язку щодо негайного повернення речі, і є належним способом захисту прав та інтересів орендодавця після припинення вказаного договору, коли користування майном стає неправомірним.

Оскільки судом апеляційної інстанції було встановлено, що договір закінчив свою дію лише з 31.07.2022, а тому нарахування неустойки на підставі ст. 785 ЦК України за червень-липень 2022 є неправомірним.

А тому, з огляду на встановлення судами факту припинення дії договору оренди з 31.07.2022, враховуючи вище встановлені обставини, колегія суддів дійшла до висновку, що заборгованість з орендних платежів за період з 04.04.2022 по липень 2022 року (з урахуванням здійснених платежів) становить 31 910,68 грн, яка підлягає стягненню з відповідача на користь позивача.

Щодо решти суми неустойки колегія суддів зазначає наступне.

Невиконання наймачем передбаченого частиною 1 статті 785 ЦК України обов`язку щодо негайного повернення наймодавцеві речі (у стані, в якому вона була одержана, з урахуванням нормального зносу, або у стані, який було обумовлено в договорі) у разі припинення договору є порушенням умов договору, що породжує у наймодавця право на застосування до наймача відповідно до частини 2 статті 785 ЦК України такої форми майнової відповідальності як неустойка у розмірі подвійної плати за найм речі за час прострочення.

Неустойка за частиною 2 статті 785 ЦК України має спеціальний правовий режим, який обумовлений тим, що зобов`язання наймача (орендаря) з повернення об`єкта оренди є майновим і виникає після закінчення дії договору. Наймодавець (орендодавець) у цьому випадку позбавлений можливості застосовувати щодо недобросовісного наймача інші ефективні засоби впливу задля виконання відповідного зобов`язання, окрім як використання права на стягнення неустойки в розмірі подвійної плати за користування орендованим майном.

До предмета доказування при вирішенні спорів щодо стягнення неустойки в порядку частини 2 статті 785 ЦК як подвійної плати за користування орендованим майном після спливу строку дії договору оренди входять обставини, пов`язані з невжиттям орендарем належних заходів щодо повернення орендодавцю об`єкта оренди за наслідком припинення орендних правовідносин, за відсутності умов, які б перешкоджали орендарю вчасно повернути майно орендодавцю у визначений договором оренди строк; умисним ухиленням орендаря від обов`язку щодо повернення орендодавцю об`єкта оренди; утриманням орендованого майна у володінні орендаря та перешкоджанням орендарем у доступі орендодавця до належного йому об`єкта оренди; відсутністю з боку орендодавця бездіяльності та невчиненням ним дій, спрямованих на ухилення від обов`язку прийняти орендоване майно від орендаря та оформити повернення наймачем орендованого майна.

Обставини вчинення орендарем дій з повернення орендованого майна та відсутність у нього умислу на ухилення від повернення об`єкта оренди виключають можливість застосування орендодавцем до орендаря відповідальності у вигляді неустойки в порядку частини 2 статті 785 ЦК.

Аналогічна за змістом правова позиція наведена, зокрема, у постанові Об`єднаної палати Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 13.12.2019 у справі № 910/20370/17.

Відповідно до статті 614 ЦК України для застосування наслідків, передбачених частиною 2 статті 785 ЦК України, необхідна наявність вини в особи, яка порушила зобов`язання. Тобто судам потрібно встановити обставини, за яких орендар мав можливість передати майно, що було предметом оренди, але умисно цього обов`язку не виконав.

Аналогічні за змістом правові позиції викладені у постановах Верховного Суду від 11.04.2018 у справі №914/4238/15, від 24.04.2018 у справі №910/14032/17 та від 09.09.2019 у справі №910/16362/18 (пункт 51), від 13.12.2019 у справі №910/20370/17, від 06.07.2021 у справі №906/562/20.

Неустойка, стягнення якої передбачено частиною 2 статті 785 ЦК України, є самостійною формою майнової відповідальності у сфері орендних правовідносин, яка застосовується у разі, якщо наймач не виконує обов`язку щодо негайного повернення речі, і є належним способом захисту прав та інтересів орендодавця, коли користування майном стає неправомірним. Для притягнення орендаря, що порушив зобов`язання, до зазначеної відповідальності необхідна наявність вини (умислу або необережності) відповідно до вимог статті 614 ЦК України.

Подібні правові висновки викладені у постанові Верховного Суду від 24.06.2021 у справі №908/3592/19

Водночас, як вбачається з матеріалів справи та вірно встановлено судом першої інстанції, позивач чинить перешкоди в допуску відповідача до орендованого приміщення, що унеможливлює передачу приміщення за актом приймання-передачі.

Так, відповідач у відзиві на позовну заяву зазначав, що з червня місяця 2022 року працівників позивача не допускають до приміщення, не дозволяють забрати майно, яке належить позивачу, на доказ чого надав флеш-карту з відеозаписом.

Колегією суддів враховано, що відповідач листом № 2706/04 від 27.06.2022 звернувся до позивача з пропозиціями:

- достроково припинити договір, провести взаєморозрахунок, яким погодити, що у орендаря немає несплаченої заборгованості перед орендодавцем. Сума у розмірі 15000,00 грн., яка була сплачена за договором як плата за останній місяць оренди, залишається у орендодавця та є оплатою за період з 09.04.2022 по 31.05.2022;

- укласти договір платного зберігання майна ТОВ «ФК «Преміум Актив» з щомісячною сумою плати у розмірі 5000,00 грн.

- продовжити дію договору оренди та внести до нього правки щодо розміру орендної плати шляхом її зменшення на час дії воєнного стану в Україні.

12.08.2022 відповідач повторно звернувся до позивача з листом № 2907/01 від 29.07.2022, в якому зазначив, що працівниками позивача чиниться опір працівникам відповідача щодо доступу до орендованого приміщення.

Відповіді на зазначені листи матеріали справи не містять.

З цього приводу позивач звернувся до Начальника відділення поліції №4 Сумського районного управління поліції ГУ НП у Сумській області із заявою №2408/01 від 24.08.2022 про вчинення злочину.

Цивільно-правова відповідальність - це покладення на правопорушника встановлених законом негативних правових наслідків, які полягають у позбавленні його певних прав або у приєднанні до невиконаного обов`язку нового додаткового обов`язку, що узгоджується з нормами статті 610 ЦК України та статті 216 ГК України.

Відповідно до статті 614 ЦК України особа, яка порушила зобов`язання, несе відповідальність за наявності її вини (умислу або необережності), якщо інше не встановлено договором або законом.

Верховний Суд у своїх постановах неодноразово зазначав, що однією з основоположних засад цивільного законодавства є добросовісність (пункт 6 частини 1 статті 3 ЦК України) і дії учасників цивільних правовідносин мають бути добросовісними, що зумовлює вимогу щодо сумлінної та чесної поведінки суб`єктів при виконанні своїх юридичних обов`язків та здійсненні своїх суб`єктивних прав. Поведінкою, яка суперечить добросовісності та чесній діловій практиці, є, зокрема, поведінка, що не відповідає попереднім заявам або поведінці сторони, за умови, що інша сторона, яка діє собі на шкоду, розумно покладається на них.

У постанові Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 10.04.2019 у справі № 390/34/17 розтлумачено застосування доктрини venire contra factum proprium (заборони суперечливої поведінки), що ґрунтується ще на римській максимі non concedit venire contra factum proprium (ніхто не може діяти всупереч своїй попередній поведінці). В основі цієї доктрини лежить принцип добросовісності користування цивільними правами. Поведінкою, яка суперечить добросовісності та чесній діловій практиці, є, зокрема, поведінка особи, що не відповідає її попереднім заявам або поведінці сторони, за умови, що інша сторона, яка діє собі на шкоду, розумно покладається на них.

Верховний Суд неодноразово наголошував на необхідності застосування під час розгляду справи категорій стандартів доказування - правил, які дозволяють оцінити, наскільки вдало сторони виконали вимоги щодо тягаря доказування і наскільки вони змогли переконати суд у своїй позиції, що робить оцінку доказів більш алгоритмізованою та обґрунтованою.

На сьогодні у праві існують такі основні стандарти доказування: "баланс імовірностей" (balance of probabilities) або "перевага доказів" (preponderance of the evidence); "наявність чітких та переконливих доказів" (clear and convincing evidence); "поза розумним сумнівом" (beyond reasonable doubt).

Стандарт доказування "вірогідності доказів", на відміну від "достатності доказів", підкреслює необхідність співставлення судом доказів, які надає позивач та відповідач. Тобто, з введенням в дію нового стандарту доказування необхідним є не надати достатньо доказів для підтвердження певної обставини, а надати їх саме ту кількість, яка зможе переважити доводи протилежної сторони судового процесу.

Відповідно до статті 79 ГПК України наявність обставини, на яку сторона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, вважається доведеною, якщо докази, надані на підтвердження такої обставини, є більш вірогідними, ніж докази, надані на її спростування. Питання про вірогідність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.

Тлумачення змісту цієї статті свідчить, що нею покладено на суд обов`язок оцінювати докази, обставини справи з огляду на їх вірогідність, яка дозволяє дійти висновку, що факти, які розглядаються скоріше були (мали місце), аніж не були (аналогічний висновок викладений у постанові Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 25.06.2020 у справі № 924/233/18).

Тобто обставину треба доказувати таким чином, аби реалізувати стандарт більшої переконливості, за яким висновок про існування стверджуваної обставини з урахуванням поданих доказів видається вірогіднішим, ніж протилежний.

З огляду на вищевикладене, оскільки наявними в матеріалах справи доказами у сукупності відповідач довів, що позивач своїми діями чинить йому перешкоди у доступу до орендованого приміщення, що унеможливлює вчинення ним дій з повернення приміщення за актом приймання-передачі, така поведінка позивача є суперечливою, у зв`язку з чим у даному випадку колегія суддів погоджується із висновком суду першої інстанції про недоведеність вини відповідача щодо повернення орендованого приміщення, що, в свою чергу, виключає можливість застосування ч. 2 ст. 785 Цивільного кодексу України.

З викладених вище мотивів, колегія суддів дійшла до висновку про відсутність підстав для стягнення з відповідача на користь позивача подвійного розміру орендної плати за період з серпня по жовтень 2022 року.

Вказане вище опосередковано узгоджується із правовою позицією Верховного Суду, викладеною у постанові від 01.02.2022 у справі № 908/1627/19.

Доводи апелянта, що суд першої інстанції безпідставно не об`єднав в одне провадження дану справу та справу № 920/659/22, колегія суддів відхиляє, оскільки об`єднання справ на підставі ст. 173 ГПК України є правом, а не обов`язком суду.

Висновки суду апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги

Відповідно до ст. 269 ГПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права.

Відповідно до ч.ч. 1, 2 ст. 277 ГПК України передбачено, що підставою для скасування або зміни рішення місцевого господарського суду є порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

Неправильним застосуванням норм матеріального права вважається: неправильне тлумачення закону, або застосування закону, який не підлягає застосуванню, або незастосування закону, який підлягав застосуванню.

За таких обставин, апеляційна скарга Товариства з обмеженою відповідальністю "Фінансова компанія "Преміум Актив" підлягає частковому задоволенню, а рішення Господарського суду Сумської області від 06.09.2023 у справі № 920/335/23 - частковому скасуванню з прийняттям нового про часткове задоволення позовних вимог.

Згідно із ст. 129 ГПК України витрати по сплаті судового збору за подання позову та апеляційної скарги покладаються на сторін пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Керуючись ст.ст. 74, 129, 269, 275, 277, 281 - 284 Господарського процесуального кодексу України, Північний апеляційний господарський суд, -

П О С Т А Н О В И В :

1. Апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю "Фінансова компанія "Преміум Актив" на рішення Господарського суду Сумської області від 06.09.2023 у справі № 920/335/23 частково задовольнити.

2. Рішення Господарського суду Сумської області від 06.09.2023 у справі № 920/335/23 частково скасувати, прийнявши нове рішення, яким позовні вимоги задовольнити частково.

3. Стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Преміум Актив» (49000, м. Дніпро, вул. Мандриківська, буд. 66, ) на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «АРПІ 2021» (40022, м. Суми, вул. Супруна, буд. 15, ) 31 910,68 грн заборгованості з орендної плати, 548,71 грн витрат по сплаті судового збору.

4. В решті позовних вимог відмовити.

5. Стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю «АРПІ 2021» (40022, м. Суми, вул. Супруна, буд. 15, ) на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Преміум Актив» (49000, м. Дніпро, вул. Мандриківська, буд. 66, ) 22,55 грн судового збору за подачу апеляційної скарги.

6. Видачу наказів доручити Господарському суду Сумської області.

7. Матеріали справи №920/335/23 повернути до місцевого господарського суду.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена протягом двадцяти днів в порядку, визначеному ст.ст. 286-291 Господарського процесуального кодексу України.

Головуючий суддя М.А. Барсук

Судді М.А. Руденко

Є.Ю. Пономаренко